HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě povídkový cyklus Čert na zdi, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

ČERT

NA ZDI

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Čert na zdi

Podle souboru Zázrak flamendrů z roku 1964

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Almužna

Bílá, oprýskaná radniční věž s hodinami a s větrnou korouhvičkou na špici šindelové střechy. Uprostřed náměstí přede kašna. Obloha je modrá — klamné napodobení léta. Vadnoucí kytice šeříku u nohou svaté Kateřiny prozrazuje, že je teprve květen. Oblouky podloubí vrhají deskriptivní stíny.

Z úzké a temné sklepní uličky vycházejí dvě dívky, rozsévají cestou střepiny smíchu. Na výsluní rozkošnicky mhouří oči. Jedna je růžová a druhá hnědá. Nesou prázdné nákupní tašky, aby den měl přece také nějaký smysl. Snad jdou opravdu nakupovat, na náměstí je tolik krámů, vonných i čpících, veselých i důstojných. Vysoké podpatky našlapují opatrně na nebezpečné, nerovné dlažební kameny.

Na vlhké a stinné straně se zastavil zadumaný prochazeč a nyní jim spěšně kráčí v ústrety. Směšně malý, světlý klobouček v týle, za zády hůlku, podobnou zkamenělé tasemnici. Prošívané, nažloutlé rukavice v kapse. Pečlivě vyžehlené kalhoty. Je to mladý pán, který nemá nic na práci.

Došel k nim. Všichni tři stojí a čile se hýbou na několika čtverečních centimetrech dlažby, ohledávají se pohledy, dýchají na sebe úsměvy, přehazují si věty i slova. Růžová točí svou kabelou — nic z ní nevypadne. Hnědá hledí nábožně k obloze. Tasemnice obživla, teď je z ní luk, teď rozechvělá struna. Mladík si dává záležet, aby se líbil, aby byl neodolatelný.

Z věže odbíjí loudavě desátá, důrazně se opakuje v nižších polohách a končí dozníváním. Příkrou stráň Kavčího kopce, kam je vidět z náměstí jako do cíle, zlézá šedivý lidský červ. Jednonohý žebrák jde do města na žebrotu.

Mladý pán a obě slečny se odhodlávají k poklidné procházce mezi póly světlo—stín. Kráčejí po úhlopříčce, pomalu, co noha nohu mine. Jako mléčná, nasládlá voda plyne rozhovor o ničem. O včerejšku, o zítřku, o věcech lehkých a snadných, o dostupných radostech. Za dvornost, za důvtip, za pozornost se platí smíchem. Gejzíry smíchu, znělkovými věnci smíchu.

Zatím se jednonohý blíží k pohodlné cestě mezi nízkými domky na úpatí stráně. Schod a ještě schod — namáhavý sestup je skončen. Berle zazvonily o kámen. Klip-klap, klip-klap, znějí nestejnoměrné údery kroků. Na můstku přes potok je doprovází ponurá ozvěna. Jedna noha končí okovanou tyčí, druhá je obuta do dřeváku. Po boku se mu pokorně klátí prázdná mošna z pytloviny, zavěšená křížem přes prsa.

Na náměstí se objevil opilec a strážník jím smýká. Nahrnulo se zvědavců, všichni mají zábavu zdarma, jsou zklamáni, když komedie skončila. Přesto se při rozchodu tváří povýšeně: Fuj, opilý! Mladý pán doprovází zdrcující kritikou tento odporný společenský zjev. Na ústech obou děvčátek je nakresleno hluboké opovržení. Vlídné, bachraté ručičky starých radničních hodin svědomitě postupují. Hnědá slečinka má kabelku navlečenou až na rameni, rukáv se jí zdrhl, bílá kůže alabastrově svítí. Růžová vyhazuje svou do výše s nápěvem bujné polky. Ach, na slunci je krásně! Vzaly svého rytíře pěkně doprostřed.

Žebrák má postavu atleta. Vypadá na šedesát, je mu však skoro osmdesát. Je těžký a vážný, slavnostní a přísný. Vstupuje do prvního stavení v první městské ulici. Je to nároží, je to krám. Zvoneček zaječel: lilililili! Kuchyňské dvéře se otvírají, kdosi mu jde vstříc chvatnými kroky. Silák stojí mírně sehnut a mlčí — je to jeho způsob. Do mošny bude dávat chléb, mince do hluboké, záplatované kapsy. Vychází. Jaká to krásná hlava! Vraní hnízdo šedivých vlasů a plnovous. Osmahlé tváře, zbrázděné vráskami. Hlava z kamene. Čelo — dílo velikého sochaře. Klip-klap, klip-klap — a modré oči.

Na náměstí teď hovor trochu vázne. Všechno je vypověděno, všechno je protřeseno. Mladý pán si rozpačitě hryže rty. Čtyři čtveračivé oči na něho hledí s posměšnou výzvou: Mluv! Mluv! Konečně se do toho opět dává, mlýn spouští, ale tuze dobře neklape. Jak můžete být tak kruté, cožpak mi nemůžete pomoci? Smilovaly se nad ním. Mrkly na sebe a kolo se opět vesele točí, poháněno křišťálovým pramínkem. Napřimuje se. Ješitně se usmívá. Udělají tedy pro něho ještě více: z obou stran se na něho věší jako včely na jeden květ.

Strážník se marně rozhlíží po nějakém zaměstnání, druhý takový opilec se hned tak nenaskytne. Klopýtá, řinčí šavlí, mžourá očima — spal by hned, spal by hlasitě. Vůz, který stál dlouho před hospodou, se konečně hnul. Na jeho místě zůstala důkladná, kouřící hromada koňského trusu. Lidé chodí sem tam s nudou i radostí, s žalem i starostí, sem tam.

Žebrák svazuje dvéře k dveřím, ulici k ulici neviditelnými stehy svých proseb. Jako pilný pavouk tká svou tichou síť. Ponořuje se do těsných a temných chodeb, šplhá po točitých schodech, po dřevěných, vrzavých schodech, pokorně se dotýká zámků, pokašlává, sečkává, odchází. Dvéře se pootvírají, dárci propouštějí almužnu mezi prsty jako drahocenné zrní. Klip-klap, klip-klap klade se stopa za stopou do změklého bláta tam, kde stín je ještě vlhký. Jediný otisk ohromné, sloní tlapy a tři hluboké, okrouhlé rány. Klip-klap. Berly vržou jako trámoví ve větru. Mošna se již nadouvá chlebem. Na záplatě kapsy se rýsuje malá vydutina — sloupeček vyžebraných mincí.

Jednonohý si spokojeně pobručuje jako dobrý dělník. Zvonečky krámů zvoní. Dvéře zívají. Slušně ošacený pán je zastaven uprostřed ulice, mračí se, ale bez protestu otvírá peněženku. Hokyně sedí před svým stánkem jako kvočna na vejcích, má pro mrzáka včerejší housku. Někde dají, někde také nedají. Jde se dál, jde se dále. Na křižovatce žhne a duní kovárna, tam je však již konec městečka. Žebrák se nyní dá vzhůru mezi zahradami a vpadne do náměstí z týla jako lstivý útočník. Takový je jeho starý válečný plán.

Rozhovor na korze je teď velmi živý. Mladík si troufá. Rozdává slova na obě strany jako krasojezdkyně polibky. Naslouchají mu okouzleny. Hodilo by se udělat něco překvapujícího. Říci něco světoborného. Vyslovit veliké a pyšné slovo. Něco jim nalhat? Vykrást nějakou knihu? Umění, lidstvo, vlast — to všechno tu již bylo. Láska? Takové téma se hodí spíše na večer.

„Hleďme,“ praví chladně hnědá slečna, „tamhle jde žebrák.“

Aj — žebrák? Namáhavě se vleče — ne, spíše se v berlích houpe. Je špinavý. Jaké má oblýskané kalhoty! Jsou to snad železné kalhoty? Jak mu dřevák komicky nabírá nohavici! Ten asi páchne. Je hrozný! Ale silný, vypadá nebezpečně — och, potkat ho takhle sama v lese! Mladík se holedbá — ale potkat ho se mnou? Romantická historie záchrany. Sen o statečnosti. Růžová vztyčuje ukazováček:

„Jenom se podívejte, vždyť on si na nás čeká!“ Smích do dlaní.

Jednonohý na okamžik zaváhal, pak se rozhodl vyčkat, až k němu dojdou. Je připraven. Pomalu smeká klobouk, hrbí se, zvedá oči — jak jsou modré! Mladý pán je rozhořčen. Almužna — vždyť je to nesmysl! Ano, dámy, sociální zlo. Neodůvodnitelné. Protismyslné. Vyděračství, co jiného. Citové vyděračství. Ale uvidíte, co mu řeknu. Pozor — komedie začíná! Umlkají, tváří se upjatě, očekávají následující vteřinu.

Klobouk se posouvá vpřeď s výmluvným gestem.

„Příteli,“ pravil zjasněle elegán, „musíte mi prominout, ale já nevěřím v boha.“

Jasné a lehké, příjemné a hladké, a přece to dunivě padá na zem jako kámen. Je to kámen, vržený do žebrákova klobouku. Možná, že ještě někam jinam. Kdo ví? Třeba také ještě někam jinam.

„Abyste mi rozuměl. Poněvadž bůh není — a já tvrdím, že není — odpadá odměna i trest. Ovšem, stejně bych na ně nespekuloval. Ale odpadají také všechny důvody k jakémukoli dobrodiní. Milovat bližního svého by bylo pouhým přepychem. Tím není řečeno, že bych vám nepřál život. Prosím, žijte si, ale neobtěžujte. Doufám, že chápete mé zásady. A že mi nezazlíváte mou důslednost. Au revoir! Ba ne, raději na neshledanou!“

Pyšně se obrací a své společnice bere s sebou. Zatím se ještě smějí tiše, utajeně, ale za chvíli propuknou: hihihihi-hahahaha. Vzhlížejí k němu s němým obdivem. Jak je moudrý! Jak je chytrý! Jak je výmluvný! Mladý pán je s sebou neobyčejně spokojen. Má mnoho důvodů být spokojen. Dívky se kradmo ohlížejí.

„Co tam dělá?“ ptá se mladík s předstíranou lhostejností.

„Stojí a neodchází,“ hlásí hnědá.

„Zdá se, že těžko chápe,“ hádá růžová.

Jdou, od stínu dál, blíž k slunci, žebrák stojí.

Konečně byl klobouk posazen na hlavu topomou rukou. Pak přece — obrat a zvolna, velmi zvolna: klip-klap. Ústa se pohybují, přežvykují nestravitelné sousto. Klip-klap. Jak že to řekl? Nedá, protože nevěří v boha. Nevěří v boha! Klip-klap. Klip-klap. Hle, tam jsou otevřené vrátně lékárny, přívětivá náruč. Tam voní kupecký krám a pod ním, o kousek níž, výkladní skříň sklenářova. Ne, nepůjde tam. Almužna — zhořkla mu nějak almužna. Nohy bolí — obě jsou jakoby dřevěné — najde si místo, kde by mohl usednout. Klip-klap, se svěšenou hlavou podle krámů, utrmáceným krokem podle domů. Nitka proseb je přetržena. Vlákno bídy vlaje do prázdna, nejsmutnější babí léto.

Šik stromů v rozpuku svěží zeleně. Stín cihlové zdi. Zasmušilý svatý v mřížoví větví. Lavička ho zve. Spočine na ní. Dřevěná noha trčí do cesty jako nastražené kopí.

V mošně je chléb a včerejší housky. Chléb se drolí, obrovská, mozolnatá ruka se rozprostře pod bradou, aby se drobečky nesypaly na zem. Jak je to dobře, že ruce chudých jsou tak veliké! Drsná, zarostlá ústa se nadouvají, převalují sousta ze strany na stranu. Najednou se sanice přestanou hýbat. Jsou lidé, kteří nevěří v boha!

Narodili se, žijí, a přece v boha nevěří. Snad proto, aby mohli být lakomí? Ne, lakomí jen nedají, ale nerouhají se.

Z větve se snesl odvážný vrabec, načechrává si peří, pokukuje po žebrákovu krajíci černým korálkem oka. Frrr! Pouhé zaskřípění v dřevěné noze ho zahnalo. Nebe je modré, šťastné obláčky po něm plynou.

Nevěří v boha. Snad proto, aby mohli být beztrestně bohatí?

Žebrák snědl svůj krajíc, do dalšího se mu nechce. Je teplo, pravda, ale pořád ještě mrazí v kostech dech nedávno zardoušené zimy. Bim-bam, bim-bam, bije na kostelní věži polední zvon. Kavky ji oblétají jako roj obrovských černých much.

A co by se stalo, kdyby chudý nevěřil v boha?

Jednonohý vzrušeně vstává, přes hlavu obléká chomout mošny, zapřahá se do postroje berlí. Jde. Klip-klap, klip-klap, ulicí vzhůru ke hřbitovu. Na můstku za hřbitovem je bílý silniční kámen, přítel žebráků. Již je zas unaven, opírá se o něj. Kdyby chudý nevěřil v boha! Také jemu by odpadly důvody k různým věcem. Snášet břemeno útisku by bylo pouhým přepychem. Snášet zákon různosti by bylo čirým bláznovstvím. Mohl by někdo chudým zazlívat jejich důslednost? Bim-bam, bim-bam, přikyvuje zvon.

Je ticho, v hermeticky uzavřených domech cinkají talíře. Je ticho, ale za zdmi se skrývá dobrá pohoda, chuť, smích a hovor při stolech. Leda pes přeběhne náměstím, plachý a bezvýznamný jako žebrák. Poledne míjí. Čas se nudně táhne dál, stále dál. Kašna šumí. Koňský trus je rozjet novým vozem. Ze dveří vycházejí odpolední lidé. Zamračený strážník chodí po jiném chodníku. Na stupních sochy svaté Kateřiny se nadouvají holubi.

Jednonohý žebrák se váhavě vrací k městečku. Myšlenky v hlavě poletují jako kavky okolo kostelní věže. Co si počít se zlými slovy? Alej kvetoucích třešní omamně voní. Na větvích jako na bidélkách pokojně šveholí ptáci. Bůh je! Bůh je! Osmdesát poctivých let se chystá k obraně i k odvetě. K jaké obraně a k jaké odvetě? To se ještě neví, ale musí se to stát. Musí se to stát.

Noc. Kdo ještě chodí ulicemi? Jen stíny, a je jich pořídku. Několik osvětlených oken. Pak ještě řvoucí dvéře hospody. Korouhvička na radniční věži je zabodnuta mezi hvězdami. V tiché slavnostní jízdě se k ní blíží Velký vůz. Kašna na náměstí šumí jako knůtek věčné lampy. Kdesi daleko, daleko hvízdá vlak. Hodiny na věži dlouze a vášnivě odbíjejí jedenáctou.

Klip-klap, klip-klap. Kdo to chodí temnou uličkou mezi ploty? Klip-klap. Snad se chce jen nadýchat vůně bezů, snad ho jen zvábilo hemžení hvězd, snad se jen ostýchá pro svou ošumělost. Nebo jsou jeho úmysly černé? Má utkán svůj ďábelský plán? Vzal si k srdci lehkomyslné poučení? Klip-klap, klip-klap.

Holubi spí v podstřeší pokojných měšťanských domů, kavky schoulily černé zobáky pod černá křídla a mlčky sedí na trámoví zvonů, lavička pod cihlovou zdí vlhne nočním chladem, bílý kámen u hřbitova osiřele svítí.

Z hospody na nároží se vylilo světlo. Dvéře se otevřely a zas zavřely. Ten, který vyšel, kráčí spěšně. Široká ulice ústí mezi ploty. Sehnul se ještě trochu víc, ruce ponořil do kapes ještě trochu hloub. Veselí v něm doznívá, usmívá se, ale úsměv rychle vymazává tma. Přesto — hleďte, hleďte — je to on! Jiskrné oči a pyšná trhlina úst. V podpaží bambusová hůlka, opět zkamenělá, pečlivě vyžehlené kalhoty, směšný klobouček, vražený do čela. V obličeji se zrcadlí blaženě prožitý den. Úspěch na úspěch. Spoustu ran rozdal a žádnou neutržil. Hnědá se na něho večer něžně podívala, růžová sešpulila hubičku, jako by ho chtěla políbit. Jak by ne, ovšem, ovšem! A v poledne, když den byl nejvíc zlatý, přebil drzou kartu božího posla. Haha! Božího posla! Jde. Za jeho kroky matné ozvěny. Odkašlává. Horlivé jaro odvívá jeho kouřový dech a balzamuje jej vůněmi.

Vtom obrovská ruka, těžká jako závaží, dopadá na jeho rameno.

Kdo to? Ach! Ach! Ach!

Vous jako mlha, ploužící se po horách. Oči jako hořící uhlíky. Čelo jako kovadlina. Hlas chrčí jako staré hodiny před bitím, bude mluvit, ale zatím ještě mlčí. Hrdlo mladého muže svírá smrtelná úzkost. Hruď se zachvívá šíleným srdcetlučením. Boží posel je zde! Zlobí se, že nedostal almužnu. Co udělá? Bude se mstít. Ty strašlivé ruce! Jak je to nepříjemné, že ruce chudých jsou tak veliké! Ty hrozné berle! Noční van jimi provívá jako trámovím šibenice.

„Pane,“ hřmí hlas, „co byste tomu řekl, kdybych ani já — náhodou — nevěřil v boha?“

Kdyby nevěřil v boha. Co tím myslí silák, který tohle říká? Zřejmě i on přestal počítat s odměnou a trestem. I jeho vesmír se zřítil. Potom je však všechno možné! Neustrne se a udeří. Jaképak slitování, třeba zabije. Je už velmi stár a na ničem mu nezáleží. Nevadí mu, že je nízké zdolat slabého. Pochopil, že je to totéž jako ponížit chudého. Kdyby tak bylo možné volat o pomoc! Sevřené hrdlo však jen sípe a mlčí.

„Jenže — bůh je. Já v něho věřím.“

Opravdu, prsty se uvolňují. Ještě okamžik váhání, než berle jsou správně uchopeny k dlouhému pochodu nocí. Klip-klap. Klip-klap. Pak se ještě jednou zastavuje, zvedá ruku, jako by skládal slavnostní slib:

„Také já vám přeju život. Žijte si, ale neurážejte!“

Je to možné, že chtěl jen tohle říci? Není tedy zlý? Není mstivý? Na tohle jen čekal do pozdní noci? Ránu utržil a nevrátil. Blázen! Blázen! A vítěz poklidně odchází. Klip-klap. Hněv pomalu chladne v žilách. Od kovadliny čela se obrážejí hvězdy. Na obrovské ruce klade vlhké polibky májová noc. Muž, jenž byl přepaden, mechanicky smetá z ramene dotyk černých prstů. Uvolněné myšlenky se dávají do zbabělého tance. Odkudsi z hloubi je zakřikuje, ale jen tichounce: Mlčte! Mlčte! Kroky ještě nadobro nedozněly! Pravda, byl ubohý. Co to však znamená proti povznášející jistotě, že se to nikdo nedoví? Pak se ještě jednou přesvědčí, že skutečně nebyl okraden.

Jaro bloudí smuteční nocí. Hodiny ostře odbíjejí půlnoc. Parodie na čtyřiadvacet ran, které nedopadly. Na černé obloze diamanty hvězd — marnotratně rozhozené drobty zpozdilé almužny žebrákovy.

/1928/

Rukavička

Tance bylo již dosti za celé odpoledne, a pak, ti hoši, kteří k tomu hráli, také si chtěli odpočinout, není-liž pravda? A nyní se již šeřilo. „Pojďme a hřejme si na něco!“ Šestnáctiletá osůbka, která to řekla tak upřímně do nastalého ticha, se náhle velmi zarděla a skryla světlovlasou hlavičku v dlaních, a že její malé ruce k tomu dost dobře nestačily, vzala ještě dvě veliké, patřící studentovi, s nímž šla: „Zemane, schovejte mne teď, budou se mi smát!“ Ale nesmáli se. Ještě několik hlasů pomohlo — byly to samé dívčí hlasy — a nyní se sesedli všichni dokola a již to šlo. Braly se zástavy, zástavy se vykupovaly. Bylo trochu smíchu. Basa, housle a ostatní ty věci ležely venku na palandě z prken u otevřeného okna a měsíc je líbal. (Malý sál restaurace nebyl by stačil pro hudebníky.) Z lesa přiletovalo vání, vůně a bílé, huňaté můry. Několik vytrvalých maminek klímalo v koutech, unuděno klepy, vyčerpanými do dna. Když se otevřely dvéře do sousední hostinské místnosti, vlila se sem, do temna, záplava světla a vnikl cizí, hrubý zvuk: Otcové tam zvonili sklenicemi a karty pleskaly o stůl. Čpělo odtamtud kouřem.

Vešel chasník, rozpačitý, jen ve vestě a košili, zastavil se, škrtl. Sirka, planoucí mu mezi dlaněmi, osvětlila přihlouplý úsměv. Volnou rukou sáhl po cylindru lampy, mlčící nahoře na trámě. „Ne-ne — prosím vás, nerozsvěcejte!“ Ta malá Eva si dnes nějak troufala! Ale opět se to ujalo. Sirka čekala. Sukně maminek se znepokojily. „Ano, Eva má pravdu“ — vpadl do toho hlas jejího studenta — „držme černou hodinku!“ — Hlasy se proplétaly — malá vřava. Konečně z toho vyplynulo: „Budeme si něco vypravovat!“ Maminky se uspokojily — není na tom konečně nic zlého, snad si budou trochu tisknout ruce. Ať jen si je tisknou! Sirka dohořela, zkroucený oharek padl a chasník odešel, opět se usmívaje do tmy.

„Kdo začne?“

Volba padla na velikého, hřmotného hocha. Seděl u okna a barevné tabulky skel, jež po něm hrály, jak do nich měsíc svítil, se náhle sesunuly na zem, když vstal. „Neumím!“ — bránil se, ale bylo to jen tak naoko. Skála uměl vyprávět, a pak — měl tak měkký bas, a černá Minka také chtěla, aby mluvil. — „A co to má být?“ — „Ale ovšem, ať je to o lásce!“ — „Nu, tak mne ale nechte trochu rozmyslit!“ Obrátil se k oknu a nyní byl pokryt hvězdičkami, jimiž bylo zdobeno mléčné sklo. Vyhlížel jako pod bílým závojem a nebyl k poznání, tak bledý a jasný, ten snědý hoch! Díval se dolů, kde blyskalo městečko jako hrst mušek v křoví, pod strání, mezi temnými poli, podobno rybníčku, odrážejícímu oblohu. Kolem černé a jemné větve modřínů dekorovaly pohled. Chemik Skála vymýšlel svou povídku. Míniny oči na něj hleděly zvědavě, podobny velikým slzám. Páry si šeptaly na lavici a stolicích, rozestavených v kruh; bylo to jako před představením, v tu chvíli, kdy již zvonek zazněl a nyní se čeká, že opona půjde nahoru. I měsíc se rozhodl poslouchat. Rozložil po podlaze jeden složený a pestrý a jeden čirý čtverec. Čekal. — Pojednou se student obrátil a začal mluvit:

» — — Jako tercián jsem bydlel u starých panen Kučerových. Byl to byt malých oken, zacpaných kaktusy, s kanárci klecí a zborceným obrazem Palackého. Skleněné dvéře se záclonkou nás dělily od kuchyňky a pokojíku slečen. Byly obě hubené, nábožné a smutné. Seděl-li jsem za večera o samotě na svém studentském kufru, bývalo těžko z jejich vzdechů, které se střídaly za skleněnými dveřmi. Říkali jsme jim slečny Vzdychalky a štítili jsme se jejich vrásčitých a studených rukou. Bydleli jsme pohromadě tři. Jedním byl protivný, hrubý, brýlatý Konůpek z učitelského ústavu. Černý, vždy trochu špinavý, hádavý a lakomý, byl podoben obrázku Malajce z politického zeměpisu. Jeho kufr páchl ztuchlými buchtami, které šetřil po celé týdny a jedl je pak odvrácen jako zvíře, svítě očima obavou, aby nebyl požádán o sousto. Druhý byl septimán Beran a třetí já.

Byt, v němž jsme žili, byl drahý byt, byli jsme tam všichni na celou stravu, hoši zámožných rodičů. Konůpek byl synek z velkého statku. Beranův otec měl továrnu. To, čím jsme se zřetelně my tři společensky lišili, bylo zřejmé z našich lůžek. Moje peřiny byly pěkné, měkké, ale barevné, kvůli úspoře prádla. (Otec je přece jenom úředník!) Konůpkovy byly sprosté, modře pruhované, nadité jako jelita, Beranovy bílé, jemné a provoněné. Septimán byl mezi námi téměř aristokrat. Kalhoty si dával žehlit ke krejčímu, pro své učebnice měl pěknou poličku na zdi. Na levici měl prstýnek s opálem. Byl vysoký a hezký. Zamiloval jsem se do něho, sotva jsem ho poprvé spatřil.

Konůpek, starší asi o dvě léta než já, choval se hrubě k mé mladosti. Beran byl vždy slušný, vybraný a vlídný. Byli jsme to já a Konůpek, kteří jsme se přistěhovali — Beran zde bydlel již třetí rok. Až do podzimu nebyly mezi námi třemi téměř žádné styky, tak jsme si byli navzájem cizí. Hovořili jsme vespolek jen o nejnutnějším. Vykali jsme si. Beranovi jsem dokonce říkal „pane“. Přijímal to samozřejmě, ale nikoliv zpupně. Konůpek byl nám oběma protivný. Často jsem zachytil septimánův opovržlivý pohled, vyslaný na žrouta, zkřiveného nad hlubinou kufru. Jednou mi dokonce řekl, pohodiv rukavičkou směrem k sedlákovu koutu: „Nebýt toho, že jsem tu již poslední rok, vystěhoval bych se kvůli tamtomu!“ Byl jsem mu vděčen za tuto jeho první důvěru.

Zima nás sblížila více — stihl mne kdysi, jak jsem se lopotil nad rýmem. „Hle,“ — pravil — „vy jste básník?“ Ale nesmál se. „Ukažte mi to, prosím!“ Přisunul jsem mu svůj sešit, červenaje se. Něco pochválil, něco odsoudil, byl však velmi jemný ve výrazech, ač přímý a přesný, a jeho úsudek prozrazoval dobrý vkus. Po této příhodě mi začal půjčovat knihy. Jak jsem se překvapil, když jsem uviděl jeho poklad! Moderní spisovatelé a básníci. Překladová literatura. Francouzští dekadenti. Bylo jich slušná hromádka. Nedovedl jsem se přemoci a hlasitě jsem zajásal. (Jinak jsem se snažil být zdrželivý ve výrazech vlivem svého ušlechtilého druha.) Vídal jsem ho denně číst před spaním, ale nevěděl jsem, že je tak bohatě zásoben. Od nynějška jsme četli společně a sdělovali si své dojmy a on mi vážně naslouchal, nedávaje znát žádné opovržení k mé nezralosti. Konečně mne jednou požádal, abych zanechal toho „pane“ — radostně jsem ho uposlechl.

Zvěděl jsem teď více o jeho rodičích. Z podobizen obdivoval jsem jeho matku — překrásnou ženu, jeho dům, starý solidní zámek uprostřed parku, a jeho pokoj mladíkův, v němž byly knihy a zbraně. Vyprávěl mi o lovech v otcově revíru, o svém bílém ruském chrtu a o své sestře Anděle, malé osmileté rusovlásce. Ukázal mi svůj malý, niklovaný bubínkový revolver, který měl na dně kufru. Sníval jsem o zázraku, aby má nepatrná terciánská existence byla změněna za jeho, krásnou, odvážnou, plnou sebejistoty a bohatých možností.

Brzy po vánocích však tyto styky mezi námi, tak nadějné, náhle ustaly. Beran se vracíval ze školy roztržitý, sedával nepokojně, mnul si rukou čelo a chodil dlouhými, zádumčivými kroky po pokoji. Přes tu chvíli vytáhl z kapsy tepané pouzdro a kouřil. Pro své kouření byl kteréhosi dne surově napaden Konůpkem, který proto, že Vzdychalky by mu nepovolily, co trpěly maturantovi, dusil se bezmocnou žárlivostí. Cigareta se zlaceným ústím se náhle octla na zemi z hrany stolu, shozena neomaleným loktem. „Shodil jste mi cigaretu, Konůpku!“ — Malajec nic. — „Myslím, že byste mi ji měl podat, Konůpku!“ Jakési hrubé slovo — a nadávka. Naprosto jsem nečekal políček po tak mírných slovech! Konůpek vyskočil a hnal se na septimána jako mladý býk. Byl to malý, zavalitý, silný chlapík a já se zachvěl obavou o přítele. Leč Beran shodil bleskurychle kabát, postavil se do střehu, vyčkal útok a pak počal pěstmi zpracovávat zběsilce. V necelé minutě byl pokryt ranami, chráně si nejapně hlavu a pustě nadávaje. Konečně zmlkl, váleje se u vítězových nohou. „Cítíte se přemožen?“ — pravil Beran mezi zuby. „Nikoliv? Nuže dobrá!“ — a bil dále, až poražený spustil pokrytecký, kviklavý nářek. Vzdychalky stály u dveří strnule, neodvažujíce se vmísit. Student k nim promluvil, omlouvaje se: „Útočil na mne, bránil jsem se jen. Má, co zasloužil!“ Pak se to trochu urovnalo, ale z divokého svitu malajcových očí bylo zřejmé, že se stal Beranovým úhlavním nepřítelem. Oba spolu od té doby nemluvili.

Po této slavné bitce stoupl ještě, možno-li, septimán v mých očích. Ukázalo se, že je silný a klidný zápasník. Žel, že byl nyní den ode dne těžkomyslnější!

V kostele, kam jsme byli povinni v neděli chodit na mši, stála naše tercie u lavic nejvyšší třídy. Častokrát jsem tu tajně a nepozorován hleděl na Berana, shrbeného v poloze skutečného zármutku. Temnovlasý, červených tváří, jemně kresleného obočí, podobal se, tak zahloubán a tak smuten, padlému andělu, snícímu o ztraceném ráji. K jakým myšlenkám sváděla tohoto junáka vůně kadidla, chladný kostelní vzduch a loudavé zpěvy při varhanách? Tušil jsem nějaké tajemství. Brzy se mi objasnilo — byla to ovšem láska.

Asi počátkem února se student rozveselil, narovnal svěšená ramena a stal se opět sdílným. Pak jsem je spolu potkal. V těch dnech, kdy poslední sníh ztál a zmrzlá země se objeví s první trávou, podobnou řídkému vlasu nemluvněte, vycházíme rádi ven do přírody, jako bychom se chtěli přesvědčit, že země zůstala touž zemí, jakou byla před zimou. Chodil jsem úvozem a opakoval si starořecké filosofy. Tu nade mnou zašelestily veselé ženské sukně. Znal jsem ji, byla to Jindřiška lékárníkova z náměstí, šestnáctiletá krasavice, elegantní koketka rudých úst a bledé tvářičky. Nesla se vedle něho jako zelený motýl ve svém plášti s kočičím límečkem a rozpustilými kadeřemi pod přiléhavou, sametovou čapkou. Pozdravil jsem nejapně, zajíkaje se překvapením, a oni mně vlídně a s úsměvem odpověděli. Jak jsem byl dole v úvoze a oni přešli nade mnou po pěšině, připadalo mně, jako bych šel dnem pekla a dvojice šťastných nebešťanů v té chvíli přeletěla oblohou. V uších mi zazvonila vzpomínka na cosi milého a sladkého, ale její neurčitý tvar ne a ne vybavit z mlh podvědomí.

Bylo již tma, seděl jsem doma sám, plný divných tužeb a divných citů, slyšel jsem vlastní hodinky tikat v kapse. Tu vstoupil Beran. Odložil klobouk, svlékl svrchník provoněný kouřem a přistoupil ke mně. Ruku mi položil na rameno, takže mne téměř objímal, a pravil: „Vidíte, básníku, miluji. Zdalipak již chápete bolest a radost tohoto citu?“ Rychle a několikrát jsem přikývl. „Jste hodný a rozumný kolega. Jste o hodně mladší než já, ale velmi si vás vážím. Budete mým přítelem. —“ A začal mi vyprávět svůj román.

V zimě, procházeje se podloubím náměstí se svými spolužáky, spatřil její pohled. Jak se páry potkávaly pod nedotčeným světlem, defilujíce kolem kaštanářek a výkladních skříní, vrhali na sebe ti dva dorozumívací pohledy očí. Pak totéž v neděli dopoledne. Nakonec příležitost — hlouček studentů a děvčat a oni nepředvídaně vedle sebe. Proč ji neuviděl v tanečních hodinách? Och, ona teprv před měsícem přijela z Prahy! Nepozorovatelně se oddělili, vážně rozmlouvajíce. Octli se před Kralevicovou lékárnou. „Již?“ — zasmušil se. Vrátili se tedy ještě jednou a pak si slíbili, že se opět uvidí. Dnes to byla jejich první procházka do polí. Obyčejně chodí do lip, nádherné městské aleje, anebo na Ptačin, táhlý kopec s březovým lesíkem a upravenými cestičkami. Beran ji miluje a nikdy se jí nevzdá. Ona mu již nesměle doznala, že jí není nesympatický. Snad bude šťasten — neví ještě.

V důvěrném rozhovoru jsme byli překvapeni Konůpkem. Ohrnoval rty, rozsvěcuje lampu. (Ignorovali jsme ho nyní oba.) Usínaje jako bych viděl rozkošnou hlavičku Jindřiščinu. Cítil jsem, že jsem do ní rovněž zamilován.

Od tohoto dne jsem se stal důvěrníkem septimánovy lásky.

Až do počátku jara chodili spolu alejí, korzem nebo parkem, vycházejíce z jedné mlhy, aby se ztratili v druhé, anebo stuleni pod deštníkem, důvěrnější než jindy, bližší sobě než jindy, využívali sladkého práva úže se k sobě vinout. Ona, trochu menší než student, mívala oči obráceny vzhůru k němu, oči svítící bělostnou září a rty pootevřené jako v polibku, poslaném větrem. Beran byl vždy vážný, hrdý, s hlavou poněkud skloněnou k dívce, nedbale kráčející, jako by chtěl naznačovat krásou své chůze velikost své jistoty. Říkával nyní: „Milujeme se!“ A říkával to s tvrdým výrazem, s jiskřícíma očima, sevřenými ústy, jako by mu rty tuhly vzpomínkou, a jeho mládí se chvělo rozkoší dobrého boje. Byl to vášnivý a prudký hoch, přestože dokonale zdrželivý, a Jindřiška Kralevicová v něm měla skvělého kavalíra.

Slunce je vyvedlo do polí. Nyní se více smáli, jako by chtěli uposlechnout volání světla. Skrývali se v úvozech, vodili se háji a hráli hru, domnívajíce se splétati svůj osud. Beran nepozbyl svého mužného klidu a své převahy — uměl vždy milým a poutavým způsobem řídit směr zábavy. Měl dobrý postřeh pro známky její nespokojenosti a byl opatrný i v moudrosti, aby nebudil dojem pedanta. Vynalézavý, dovedl poskytnout své dívence pestrý program lásky, a věru, nábožné pohledy, plné obdivu, jež k němu vysílala, byly dostatečně odůvodněny. Nedovedu si představit dokonalejší pár.

Potkával jsem je nyní často, neboť se přede mnou neostýchali, a já, stávaje se pod různými záminkami poslem jejich lásky, vyhledával radostně příležitost, abych je mohl spatřit. Někdy mne oslovili a vyptávali se na knihy, které jsem s sebou nosil. Nedovedl jsem se však ubránit, abych se nečervenal, ulpěly-li na mně její zvědavé, temné zraky. Úzkostlivě jsem měl zaznamenány v paměti dny, kdy mi věnovala úsměv, slovo nebo dotek ruky. Toužíval jsem být jejím mladším bratrem a v této představě jsem si maloval rozkošné sny.

Kdysi přišel Beran domů provoněn jejími vůněmi a stiskl mi bolestně ruku. „Dnes jsme se políbili!“ Vyprávěl o polibcích, jako by ještě líbal a jako by vyhrožoval. Z očí mu sálal plamen. Miloval ze vší síly! Této noci jsem nemohl usnout. Divoká vidina líbajících se mne pronásledovala, stále jsem se jí obíral, stále jsem ji sál. Pokoušel jsem se představit si chuť jejích rtů a bylo mi sladce bolestno a cítil jsem se pohnut k slzám. Jejich štěstí mne zaplavovalo nesmyslným neklidem — prožíval jsem je s nimi. Pochopil jsem slovo „tělo“ a vycítil povrch té blaženosti, svírati se v objetí. Její tělo! Tušil jsem něco hebkého a pružného, něco vonícího nevýslovnou něhou. Snažil jsem se proniknout tmu noci a uvidět její bílý šat na korektním modrém kabátě a jeho poloúsměv, zdržující se propuknout ve vášnivý výkřik a vášnivý pláč. Nyní, když jsem si přemyslil všechny obrazy jejich radostí, zbožňoval jsem je oba jako celek a žárlil jsem na možnost, že by kdy mohli být rozloučeni. Stal jsem se teď bratrem jich obou, a v chvíli, kdy septimán se mi svěřoval se svými novými blahy, sondoval jsem neklidnou duší hlubinu jeho lásky, trpě obavami, že jeho slova nebyla dosti vřelá anebo jejich zvuk nedosti tichý obdivem...

Leč láska! Vše je při ní právě takové jako ve hře — když jsme ji přerušili, učinili jsme tak s nebezpečím, že až se k ní opět vrátíme, nenalezneme svůj starý úsměv tam, kde jsme ho zanechali. Často se setkáme s vychladlým zájmem a okem toužebně upřeným v cizí dálku. Láska! Ubohý, zimomřivý pták, nesnese, aby zavál nový vítr do jeho křehkého peří! Beran dostal zprávu o úmrtí svého strýce a musel odjet na tři dny k pohřbu. Vrátil se s černou páskou na rukávě a klobouku, černou kravatou a černými nitěnými rukavičkami. Večer pospíchal na schůzku, která mu měla vynahradit, co bylo zameškáno v posledních dnech. Jaké to bylo asi zklamání! Jeho tvář mlčela, když usedl na své místo u stolu, ale já byl příliš blízko jeho srdce, abych nepoznal, že pod usměvavou maskou hlodá žal.

Řekl mi to až druhého dne, když jsme odcházeli do školy: „Včera jsme se s Jindřiškou trochu nepohodli.“ Řekl to tak, jako se říká o pacientu jen tak mimochodem: Jeho stav je vážný. Ano, tak se to říká blízkým příbuzným umírajícího. Byl jsem strýcem této lásky či nikoliv? Mé nitro zalkalo zvony umíráčku: Umře! Umře! — a srdce se vzpíralo přijmout tu ránu. Položil mi ruku na rameno, jako by řekl: „Netruď se!“ — Ale přece to byl on, jenž měl pravou bolest! Následovalo ještě několik málo dnů a pak jednou přišel Beran domů později než jindy, ještě více než dříve podoben truchlícímu pozůstalému, a svlékaje se, nesundal rukavičku z levice. Měl jsem na jazyku otázku, ale spolkl jsem ji s hořkou příchutí jistoty. Ubohá láska! Snad dokonala?

Uléhaje, spatřil jsem, jak stočený papírek sletěl na prostěradlo přede mne. (Byl-li doma Konůpek, dorozumívali jsme se tímto způsobem.) Rozbalil jsem ho obrácen ke zdi a nechávaje slabé paprsky lampy ozařovati slova: „Dnes jsme se s Jindrou navždy rozešli. Cítím svou krev zábsti jako krev mrtvého. Sbohem.“ — Zalekl jsem se tohoto posledního slova, chápaje špatně jeho význam. Napadl mi Beranův revolver, chvěl jsem se s osudnou zprávou v ruce. Ale vtom již zhaslo světlo — Beran jen čekal, až bude jeho papírek rozluštěn; nyní vstal a zhasl. Uslyšev kroky za zády, obrátil jsem se narychlo, abych se setkal s jeho klidným, ale poněkud smutným úsměvem.

Celou noc jsem s hrůzou čekal stoupnutí na podlahu bosou nohou, hlasité zívnutí kufru, dva tři kovové zvuky otáčejícího se bubínku a výstřel. Konečně jsem usnul a dočkal se rána. Beran stál již u umývadla a myl se. Oddechl jsem si. Rozhodl jsem se však s druhem promluvit. Předešel mne: „Nyní se mne na nic neptejte! Večer půjdeme do úvozů a tam vám vše povím.“ Vykoktal jsem nesmělou otázku po smyslu onoho „sbohem!“ „Ach, vždyť jste zajisté musel chápat — bylo to sbohem za mne i za vás (a podíval se na mne jímavě, jako by děkoval) — mrtvému snu.“ Odvážil jsem se vzít ho za ruku a lehce ji stisknout.

Večer jsme seděli u potoka, který tekl za městem, na místě, kde se ve dne bílilo prádlo. Za noci bylo tam krásně uprostřed orosené trávy, voda tam šplounala a vrby se nahýbaly, podobny trpícím, skloněným, vlasatým hlavám. Pak měsíc a hvězdy veliké a kmitavé a tichých hvězd milióny. Bylo slyšet, jak večer se navíjí na cívku času — tu pes zaštěkal, tam zanikly kroky, tam ve tmě utonul obrys dvou — ale stále cosi šelestilo křídly, stále jakési neviditelné a molekulární krůpěje prachu byly drceny — byl to onen nepostižitelný zvuk večera. Vyprávěl. Já trhal trávu nervózníma rukama, on seděl klidně, maje svoje ruce sepjaty na kolenou. Pravice byla bílá a odrážela jas oblohy. Na levici tíživě ležela černá rukavička. Zhruba jsem již věděl, co asi znamená, a díval jsem se na ni jako na ránu srdce, která se projevila na ruce.

— — — Ještě je dítě, Jindřiška Kralevicová, a když se napila z pramínku lásky a zapečetila dohotovený kus života několika polibky, domnívala se, že slyší nová volání a rozeznává v temnu noci blažené svody. Lehkomyslná chvilka jejího přilnutí vyprchala a ona se probudila do nového dne, který měl být opětovnou svobodou, do krátkého dne před novým zešeříváním. Unavená tou malou hodinou chůze ve dvou, jako býváme zjara, když slunce poprvé oslabilo naše tepny, usedla stranou, aby se obrátila zády k obrazu, který byl, a pátrala po novém. Měla svou pravdu, ta černá hlavička, domnívající se, že je středem světa, a vše, co je kolem, že kvete a hýří barvami jen pro její štěstí. Beran se však cítí být mužem, a vztáhnuv svou ruku po lásce, zaslíbil se jí celým srdcem. Nezáleží na tom, že ona odchází, nezáleží na tom, že skutečnost prchla, on, věren své lásce a věren svému snu, bez ohledu na malou ukrutnici, která poranila jeho srdce, zanechavši tam nábytek zotvíraný a látky rozházené, bude dále milovat totéž, co miloval dříve: obraz rudých rtíků, otvírajících se k bílému úsměvu, vlahé oči, hnědé a veliké, a zoubky, bílé jako papír. Rozhovory, jež jsou skončeny navždy, potáhnou dále a donekonečna jeho duší a on, podoben pravým mužům dávnosti, uzavře rozbolněné srdce do kláštera svého mlčení a uzamkne všechna okna, jimiž by se mohl ještě dovnitř smát cizí svět. Věnoval jednou svůj život, a věnoval ho doopravdy. Zrada, spáchaná na něm, neopravňuje jej rovněž zradit. Dal vše, co měl. Ta, jež si vše vzala, odešla, ale nezanechala jej žebrákem, neboť mu nechala právo vzpomínat. Nemůže podruhé dát to, co již nemá. Je smuten, ale klidný nad mrtvolou lásky, podobnou květu, brzy vypučelému a zvadlému předčasně. — — Poslouchal jsem přítele, s těžkostí tlumě slzy. Och, nebyl jsem jako on, nebyl jsem tak dalece mužem a rytířem, byl bych chtěl pronásledovat zloděje. Jak jsem ji nyní nenáviděl, když nás tak oklamala!

Stáli včera na Ostružně u kapličky v poli, jako by byli hledali němého svědka rozchodu. Rozkopávala kramflíčkem hrudky ztuhlého bláta anebo hleděla bezmyšlenkovitě na rudou hvězdičku věčného světla, jež vítr zhášel a opět rozsvěcoval, profukuje železné, zrezavělé dvéře. Dole v jejím sklepení zurčel neviditelný pramínek posvátné vody. „Nemám vás už ráda...“

Hleděl na ni klidně, s úsměvem zkamenělým, opíraje se o hůl a dopřávaje jí mluvit. Bylo to, jako by chvilku plakala a chvilku se smála. Točila se po větru jako korouhvička a vyzpěvovala svá krvácející slova. Kdyby byl mluvil, byla by pohodila hlavou a mlčela, dívajíc se do sebe jako při tesklivé hudbě. Byla stále ještě středem světa, a pole mlčela, vše mlčelo, pociťovala nutnost přehlušit to ticho slovy. Nyní to bolelo a její hlas zeslábl a oči se zkalily. Ale nemohu, nemohu, posilovala ji malá černá hlavička pod kloboučkem z květin, z něhož vyhlížely hvězdy jejích očí jako kousíček oblohy korunami lesa. Pravicí se opíral o hůl, levou měl viset — ta jediná prozrazovala ochablost a strnulost jeho hoře. Blyštil se na ní malý, drobný prstýnek s ametystem, který mu dala kdysi za jeho opál. Uchopila ho za tuto ruku, zvedla ji ke své tváři a zmlkla, vinouc se tak ještě jednou k tomu, koho chtěla opustit. Jako úleva vyhrkl z ní návrh — „nechte si můj prstýnek a já si ponechám váš — na památku!“ Jeho úsměv smutně ožil: „Je to ale opál, kámen pýchy a neštěstí!“ Byl to tichý, vlídný a vábivý hlas. Ale přece se rozmýšlíme jen jednou? Pohodila hlavinkou. Šli. Stále ještě svírala jeho ruku.

První dům ulice házel jim vstříc kužel svého světla. Zastavila se, stiskla tu ruku, a pak nevědouc, jak by se rozloučila nejlépe a jak by nejvýmluvněji poděkovala za minulé, podlehla hnutí a vroucně ji políbila. Zadržel ji, právě když chtěla uprchnout. „Pusťte mne!“ — bránila se v plačtivé panice, jako by ji chtěl nyní držet a nikdy již nepustit. „Jindřiško,“ šeptal vřele, „vyslechněte mne jen na malý okamžik.“ (Trochu se uklidnila.) „Pohleďte na tuto ruku — je nyní náhrobkem. Hle, zde je prstýnek, klamná zástava naší lásky, které bylo zemříti, dříve než mohla rozkvésti štěstím. A zde naposled a dlouho zůstala vaše ruka, než jste ode mne chtěla utéci, a sem na toto místo vtiskla jste svůj poslední polibek. Vidíte (a oblékl na tuto ruku jednu ze svých černých, nitěných rukaviček) — scházel jí už jen smuteční příkrov a ten jí právě dávám. Nikdy, slyšte mne, neodkryji tu ruku, zůstane navždy přikryta tou černou rukavičkou. Nikdy z ní nesetřu poslední stopy vašich doteků a vůni vašeho polibku. Jako kajícník, který se zaslíbil, nedám své ruce již nikdy vidět slunce a prstýnku, který je na ní, vyhlédnout jinak než z vdovského závoje. Všechno ostatní ve svém životě přizpůsobím tomuto slibu a nikdy se mu nezpronevěřím. Měl jsem vás rád cele a pevně a i nyní budu, ve svém smutku, celý a stálý... !“ Pak ji pustil a ona odešla, kráčejíc volně a s hlavou sklopenou k světlu, které ji objalo a uneslo. Díval se za ní, dokavad nezašla a dokavad se zvuky jejích kroků neztratily mezi ostatními.

Od tohoto dne se můj krásný, pošetilý hrdina myl jen pravou rukou, nechávaje levici v kapse, a snažil se všemožně, aby se jí vyhnul všelikých doteků a úkonů. Užíval jí jen k nejnutnějšímu a rukavičku z ní nikdy nesvlékal. Počaly horké dny a sváděly ke skokům z hráze do městského rybníka, ale Beran si odřekl štěstí koupat se. Jak bolestně a ponuře vyhlížel s tou levicí, nečinnou a černou! Hubený, vysoký, vážný byl mi rekem z románu, fantastickým hrdinou středověku, jedním z těch, kteří dovedli dobývat království na galantní rozkaz ženin a vrhat se na hradby nepřítele pro její výsměšnou pochvalu. Viděl jsem v něm jednoho z provoněných dandy, kteří pod maskou blazeovanosti skrývali odvahu a sílu, pod pláštíkem dýku a pod úsměvem smrt. S černou svou rukavičkou zdál se členem nějakého tajného bratrstva přísežníků, anarchistou anebo mrskačem. Byl z těch, kteří dovedli kdysi celý život prožít v žíněné košili, skryté pod aksamitem, a své noci na studených dlaždicích pod krucifixem, nevěříce přesto ani slovu z evangelia. Má fantazie představovala si ho s nabíranými pantalóny renesance, s kordíkem po boku, krajkovým límcem a v botách shrnovačkách na malých nohou. Jeho bílý chrt klusal vedle něho.

Konůpek se díval na ruku s vyzývavým posměchem. Kdo ví, snad byl dobře informován o celém průběhu tohoto příběhu, malý bratříček Jindřiščin chodil do cvičné školy ústavu a dívka také jistě nepomlčela o svém dobrodružství. Zlomyslný byl dost, aby pátral, a nenávisti se mu nenedostávalo. Přinejmenším neušla jeho očím výměna prstenů a ta mluvila dosti hlasitě o galantním dobrodružství a černá rukavička prozrazovala smutný konec lásky. Nemluvili však spolu s Beranem a selský troup neměl příležitost se projevit. Hůře bylo však ve škole. Zprvu byla všeobecně přijata domněnka, že studentova ruka je chorá, zasažena nějakým nehezkým lišejem. Ale i sem se ponenáhlu donesly pověsti o lásce a jejím romantickém zakončení. — Několikaletým zvykem vynutil si Beran mezi spolužáky poněkud výlučné postavení, možno říci téměř úctu, neptali se ho tedy, leč ojediněle, a tu odpovídal na dotaz hic neprozrazujícím úsměvem. Byl dobrý student, profesoři si ho vážili, schvalujíce ušlechtilost jeho jednání a povýšenou mlčelivost jeho styků, tak odlišných od všeobecného hulvátství a nevkusu. Proto ho také nevyslýchali stran rukavičky přede všemi, tušíce, že jde o záležitost intimní. Byl předvolán do sborovny, kde hájil své právo nic nevysvětlovat s takovou přesvědčivostí a s tak důstojně projevovanou úctou, že bylo rozhodnuto více se ho nevyptávat a toto malé studentovo tajemství přejít nevšímavostí. Tak to Beran vyhrál a chodil do školy a seděl a pracoval tam s černou rukavičkou na ruce, ten galantní rytíř, ten pozůstalý po svém vlastním mrtvém srdci!

Jako každý slušný hoch měl však ve škole řadu nepřátel. Všichni ti šaškové, obveselující třídu za přestávek mezi vyučováním, všichni ti cyničtí zkaženci, lhoucí své oplzlé historky do uší sousedů, fanfarónští holkaři, umounění propadlíci, rozfňukaní mazlíčkové nenáviděli tohoto přímého, hrdého, čistého a mlčelivého jinocha, jenž byl ze všech nejvíce mužem. Nemohli ho cítit pro jeho stranění se všeho nečistého, sprostého a nízkého, pro jeho opovržlivý úsměv, gesto, jímž odmítal účastnit se všeobecně schválených kočičin. Během týdne zesnováno celé spiknutí proti druhově černé rukavičce. Bylo usneseno, že jí bude zbaven za každou cenu. Jak podlý atentát! Byl proveden mezi vyučováním deskriptivy a přírodopisu. S pokřikem vyskočili na lavici všichni ti zbabělci, troufající si jednat jen v houfu a povzbuzující se navzájem rámusem. S pravítky, penály a provazy hnali se na junáka ze všech stran, majíce v úmyslu ho spoutat a strhnout mu jeho černou roušku. — Zbrunátněl, rozhodil rukama a srazil ty, kteří ho obemkli zezadu. Skočil do kouta a sklonil hlavu, aby se hájil. Tu mu přiskočilo na pomoc asi pět druhů, kteří ho ctili. Byli však v menšině a bylo by to asi špatně dopadlo s ubohým záslibem lásky, kdyby nebyl vstoupil profesor přírodopisu, dobrý a rozumný pán, přiváben povykem. Několika otázkami zjistil, kde bylo právo a kde úklad, pokáral špinavé útočníky a rozhodl se věc umlčet, aby hoši, jdoucí za necelý měsíc k maturitě, neměli pokažena svá konečná vysvědčení pochybnými známkami z mravů.

Rukavička byla tentokrát zachráněna, avšak spiknutí potřeno nebylo. Dalším jeho prostředníkem měl jsem se stát já. Byl jsem zastaven kteréhosi dne dvěma vlasatými abiturienty, kteří mne žádali, abych je následoval. Zdálo se jim lehké poručit terciánu. V uličce za reálkou mne vyzvali, abych přistoupil ke klubu vzbouřenců (což mi mělo být velkým vyznamenáním) a v noci, až Beran usne, svlékl mu rukavičku. Ovšem že jsem odmítl, pronášeje slova odsouzení, nad nimiž pokrčili rameny. Zasypali mne posměšky, adresovanými mé psí věrnosti, ale přesto odešli zklamáni, s protáhlými tvářemi. Sdělil jsem svému příteli, co na mně žádali, a jmenoval spiklence. Usmál se a zavedl hovor jinam, nepokládaje za nutné dále se o tom šířit. Ani mi nepoděkoval, domnívaje se asi, že děkovat za to, že někdo odmítl vykonat skutek nečestný, znamená ponižovat ušlechtilého.

Ve třídě si již netroufali útok opakovat — snad jich bylo několik zastrašeno hrozbami a odsouzením profesorovým a zbylí se báli, silně oslabeni. Já však tušil, že není ještě vše skončeno, a strachoval jsem se za druha.

Jednoho večera — septimáni měli asi týden po písemkách — spatřil jsem zlotřilý smích v Konůpkových očích. Ovšem teprv druhého dne jsem si vysvětlil jeho škodolibý smysl a vyzývavé počínání malajcovo. Vypůjčil si od Vzdychalek nůžky a dlouho a líně si stříhal nehty, rozhazuje ústřižky po celém pokoji. Byl dnes s učením nějak brzy hotov a pak chodil, bruče si odrhovačku, po lakovaných prknech podlahy. Do postele si vlezl nápadně brzo a položil nůžky, jež opomněl odvést, na židli vedle hlavy. Ulehli jsme též a já jako obvykle ihned usnul. Mé tušení však činilo můj spánek lehkým a já se náhle probudil — mohlo být okolo půlnoci — uslyšev tápavé kroky. Otevřel jsem oko a spatřil jsem nepochopitelný obraz: Konůpek, nůžky v pravici, opatrně našlapoval na prkna a kradl se k Beranově posteli. Teprv když dosahoval nůžkami k ruce spícího, oblečené v rukavičku a pokojně ležící na peřině, pochopení udeřilo mne jako rána a já byl schopen vykřiknout. Zaječel jsem pronikavě. Beran se rázem probudil, postihl situaci a zmocnil se zločinné ruky. „Skálo, rozsvěťte!“ — pravil kupodivu klidným hlasem. Uposlechl jsem, ještě se chvěje. Ukladník se tiše svíjel v druhových rukou. „Hlupáku, kdo tě naved?“ — opovržlivě tykal vítěz přemoženému. Tento zarputile mlčel. Septimán opakoval otázku hrozivěji — nebylo radno neodpovědět. Vyjmenoval své svůdce, tři hochy z Beranovy třídy, a nyní, předvídaje zlý konec dobrodružství, začal špinavě omlouvat svůj čin po způsobu zbabělců: „Nevídáno! Blbá rukavička! Kvůli takové huse! Koketa — vykašlala se na vás (hle, věděl vše velmi dobře!) a vy hrajete divadlo. Komediante — měl byste to sám sundat, jste všem pro smích. Pusťte mne!“ Beran přerušil jeho výmluvnost: „Mlčte! Chcete těžit z toho, že vás nebudu bít, nyní, když vím, že jste slabší? Dejte pozor, abyste se nezmýlil!“ A pokračoval dále přezíravě a korektně, opět mu vykaje: „Naše účty ale musí být a budou srovnány. Urážel jste mne neustále téměř po celý rok svou sprostotou, nevkusem, svými poznámkami a svou drzostí. Nyní jste se vpletl do věci, do níž vám nic nebylo, a špinavě se dotkl nepřítomné dívky. Nabízím vám věc, pro vás naprosto výhodnou — souboj — neboť vás povyšuji tím způsobem na stejně čestné místo, jaké vyhrazuji sobě. Aby zápas byl poněkud regulérní, vyžaduji, abyste si opatřil svědky. O bližším se smluvíme. Jde však o to, aby se vše odbylo co nejdříve. Jste na tom lépe — jako vyzvaný máte právo první rány. Předpokládám, že se budeme bít střelnou zbraní, neboť kordy nemáme a nemůžeme si je ani v dohlednu opatřit. Disponuji jediným revolverem — mně postačí, až vystřelíte, budu-li toho schopen, vezmu revolver od vás a oplatím vám ránu. Řekněte, jestli svolujete!“ — Zrádce překvapeně mlčel. — „Upozorňuji vás, že v případě, že souboj odmítnete, naložím s vámi tak, jak zasloužíte: zřežu vás jako psa. To vás čeká i tenkrát, pokusíte-li se věc vyžvanit nebo udat a hájit se proti mně školními autoritami. Umíním-li si, že vás zabiju, celý svět nemůže zabránit, abych vás nedostal do svých rukou. Nyní mluvte!“ Malajec temně mlčel, pak přikývl. Souboj byl přijat. Beran pustil zajatou ruku a obrátil se ke zdi, aby dříve usnul: „Prosím, zhasněte zase, Skálo!“

Uléhal jsem zdřevěnělý hrůzou. — Ráno mi řekl Beran: „Rozumí se, že od vás očekávám, že budete jedním z mých svědků. Druhým bude kolega Nermut. Chápete ovšem, že kdyby se věc prozradila, mělo by to pro vás nedozírné následky?“ A potom mírně a něžně: „Víte, nabízím vám svědectví jako nejlepšímu příteli, ale nebudu se horšit ani vámi opovrhovat, odmítnete-li. Mám vás rád a zcela dobře pochopím vaše důvody...“ Nedal jsem mu domluvit. Slíbil jsem, že přijmu čestnou službu, kterou mně nabízel, a tiskl jsem mu ruku se slzami v očích. „Jděte,“ pravil Beran s úsměvem — „svědci hrdinů nepláčou!“ A potom rychle, aby setřel ironii svých slov: „Prosím, pošlete lístek Konůpkovi do ústavu o tom, co jsem zařídil, a se žádostí, aby si opatřil svoje!“

Odpoledne po vyučování čekali u reálky dva hoši rozpačitých rukou, oba velicí, neohrabaní, sobě podobní, snad bratří nebo bratranci. Školník, jenž s nimi stál, mne zavolal — pak přivedl ještě Nermuta. Představili se nám jako svědci. Nermut byl hubený chlapík s tenkými rty a černým chmýřím nad nimi, dolíčkovaté tváře, známý pijan, filosof a mluvka. Smluvili jsme, že souboj se bude odbývat na kopci jménem Lomek, skrz naskrz prorvaném dobýváním šutru, v úzké skalní rozsedlině, kam jsme si chodili k lamačům skal pro turmalíny a zkameněliny. (Tedy přece přijal? Divil jsem se nesmírně a očekával jsem nějaký úskok nebo podmínku, která by věc zauzlila.) — Potom byla ještě sjednána jedenáctá hodina dnešní noci, pro každého jeden výstřel na dvacet kroků a diskrétnost v každém případě. Otázku lékaře jsme sice vzali v úvahu, ale pustili jsme ji ze zřetele vzhledem k tomu, že bylo vyloučeno, že bychom nějakého získali pro tak dobrodružný a nebezpečný podnik. Usneseno, že toho ze soupeřů, jenž by byl tak raněn, že by nemohl jít, doneseni společným úsilím do města, jež není od Lomku příliš vzdáleno, a tam mu teprve opatříme lékařskou pomoc, nalhavše nějaké pravděpodobné vysvětlení. Zabitý bude ponechán na místě a do ruky mu bude vložen revolver, aby bylo vzbuzeno zdání sebevraždy. — Svědci Konůpkovi mluvili prkenně, upjatě — bylo vidět, že nevědí, jak si počínat v této úloze. Ještě jednou jsme si vzájemně přislíbili naprostou mlčelivost, vše bylo sjednáno, bylo nasnadě se rozejít — ti dva však ještě měli cosi na jazyku. Konečně to řekli — oba současně: Přejí si vydat jim Beranův revolver, aby Konůpek měl příležitost pocvičit se v něm ve střelbě... (Tedy proto přijal — měl naději, že po vyzkoušení zbraně použije s dobrým výsledkem výhody první rány! Nepodaří-li se, dá se pak zajisté ještě něco dělat!) Nemohli jsme nic namítat, byl konečně v právu, chtěl-li znát zbraň aspoň tak dobře jako soupeř, a pak, byli jsme si jisti Beranovým souhlasem. Šli jsme tedy domů a zbraň jim opatřili. Pak se od nás odloučili s mnoha nejapnými poklonami.

Byla to ošklivá a nebezpečná záležitost, v níž jsem se octl, a bylo mým velkým štěstím a štěstím nás všech, že nakonec tak dobře dopadla. Neměl jsem však tehdy obavy o sebe — pro tento den nemyslil jsem na možnosti, jež by mi byly musely nastat, kdyby byl měl souboj vážnější zakončení — ale trnul jsem strachy o přítele, jehož jsem miloval, jehož zármutek dotkl se tak bratrsky mého srdce a jehož odvaha, klid a hrdost, s níž šel dobrovolně vstříc střelné zbrani, mně imponovaly a plnily mne stejnou odvahou. Zajisté že se vystavil všanc jen pro sžíravý zármutek zrazené lásky! Před hořem tak rytířským nesměl jsem se ukázat hlupákem a sobcem!

Opatřili jsme obvaz a nejnutnější léky v Kralevicově lékárně (jaká tragická shoda!), načež jsme neměli již co na práci. Odpůldne uteklo v neslýchaném vzrušení. Čím více se slunce chýlilo, tím prudčeji mi bilo srdce, chodil jsem se svým flegmatickým druhem Nermutem beze slova, svíraje a vztahuje v kapsách prsty, sevřené v pěsti a potící se lepkavým a studeným potem.

V sedm hodin večer nás očekával Beran. Nešli jsme již domů, abychom se nesetkali se soupeřem, měli jsme v úmyslu sejít se s ním až na místě boje. Večeřeli jsme tedy u uzenáře, každý dva párky a chléb. Tuto hostinu platil Beran. Byl jsem dojat touto maličkostí, ale on byl veselý a při dobré chuti. Pak jsme vyšli do teplého večera a loudavě kráčeli k Bažantu, hospodě pod Lomkem, kde jsme si umínili přečkat dobu, scházející do souboje.

Byl nejkrásnější večer časného léta. Vánek ustal, ptáci si rozprávěli ve větvích, kdesi za městem hrál někdo smutně na okarínu. Tato mollová melodie nás sledovala do polí a indukovala v nás sladkou bolest života. Cestou jsme rozprávěli. Tento rozhovor, který mohl být také Beranovým posledním, utvrdil mne ještě více ve vysokém ponětí, jaké jsem si učinil o svém starším druhovi. Přemítal věcně a klidně o všelikých posledních událostech a vplétal tu a tam mezi své věty krátké poznámky, jež sestaveny dohromady mohly být také jeho malou závětí. Taktnost, s níž přecházel v rozhovoru věci tesklivé a s níž nám dovedl nenápadně sdělit svá přání, překvapovala. Přitom jevil hrdinné opovržení ke vší sentimentalitě. Byl-li vždy skvělý, na této pouti k zápasu byl nedostižný. Prudký a chvástavý Nermut bledl vedle něho, až zmizel, jako by ho nebylo. Beran probíral svá témata s mistrovstvím a ironií, projevil tolik důvtipu a tolik rozhledu, že jsme nevycházeli z údivu a bezděčně se opájeli rozkoší této akademické chvíle.

Teprv ve dveřích hospody utonula píseň, která šla s námi. Byla to pravá ponurá hospoda sebevrahů, kutloch se začouzenou lampičkou, pověšenou na trámě, s hospodským, podobným spíše kuplíři nebo přechovávači zlodějů než pokojnému obchodníku. Usedli jsme v koutě, daleko od světla, a poručili si pivo. Bylo řídké, kalné a hořké. Hovorná nálada, již jsme měli venku, zhynula pod těmito špinavými trámy, a my seděli mlčky, v omrzelosti trávíce vlekoucí se hodiny. Hostinský, chtěje nás pobavit, vyprávěl nám, že pozdě odpoledne šli tudy kol oken mladíci, nejspíše studenti, a dlouho do večera potom nahoře na kopci stříleli. Nebylo nám nesnadné uhodnout, že to byl Konůpek se svědky. Na otázku hospodského, zda ty tři snad nehledáme, řekl Nermut rychle a nevhodně, že je ani neznáme a že nás ani nenapadne se o ně starat. (Tehdy jsme ještě nedovedli posoudit, jak ztřeštěně bylo vše zosnováno a jak chabě jsme byli chráněni před vyzrazením; již pouhé svědectví krčmářovo by bylo osvětlilo případ, kdyby byl skončil tragicky!)

Pak se přišourala stará babka, s hekáním se opírajíc o nábytek, a začala naříkat na své trápení a na svůj revmatismus. Naslouchali jsme tupě všichni, kromě Berana, který, odvrácen od nás k blízkému oknu, nábožně a pln laskavosti hleděl na velikou večernici, kmitající temně modrou oblohou. Zahloubán v sebe nevšímal si klábosení stařenina ani naší únavy a pozoroval mlčky stmívání, hutnění kontur, probleskování hvězd, putující srpek měsíce. Když starodávné hodiny odkukaly půl jedenácté, zvedl jsem se beze slova, jakoby na tichý pokyn...

Cesta vedla prudce vzhůru a šlo se bídně po pěšině zarostlé, kamenité a sypké. Keře šípků trčely nám vstříc z kamenitých mezí jako skrytí záškodníci. Dole se naskytalo nádherné panoráma. Nedovedl jsem se přes své rozčilení a strach ubránit kouzlu tohoto obrazu, vídaného nyní tak řídce. Zastavili jsme se ostatně všichni, abychom se pokochali.

Konečně jsme došli vzhůru do průrvy, způsobené lámáním kamene, kde se měl souboj odbývat. V této poslední chvíli počalo mi být líto i hrubého, lakomého, sprostého malajce — měl jsem temné tušení, že ho Beran zabije. Neurčitě jsem počal chápat, že všechny lidské nenávisti jsou pouhým omylem, nedorozuměním, jež by se dalo vždy vysvětlit a předejít zdánlivě neodvratnému. Bolest jednotlivce zdála se mi nyní, na kratičkou chvíli, povýšena nad všechny rezultáty klamných pojmů a já tál v nepředvídané soustrasti. Cosi mi však vázalo jazyk a já šel vpřed, podoben zločinci, kráčejícímu na popravu. Nebyli by mne ostatně dbali.

Průlom se podobal tunelu, byl temný, truchlivý, pln děsivých ozvěn. Jediné, čím se lišil od sklepení, byla pestrá klenba hvězd nad námi. Klopýtali jsme po kamení. Nebylo vidět na krok. Tu tiše jako stíny vystoupily proti nám postavy z hromádky štěrku. Tlumeně jsme se dorozuměli — byli to oni! Skoro současně odbíjela dole jedenáctá, opakujíc své tóny donekonečna na dvojích městských hodinách. „Začneme?“

Nebylo nač čekat. Formalit nebylo, vše bylo jasné. Usneseno jen dodatečně svléknout kabáty, aby sokové měli jakýs takýs cíl. My svědci prohlédli revolver — byl nabit pěti ostrými náboji. Nermut nazdařbůh otočil bubínkem. Kroky byly odpočítány. Postavili jsme se ke skále a naše srdce bylo slyšet tlouci. Jeden z Konůpkových svědků řekl: „Pozor, budu počítat!“ Tu jsem si teprv povšiml malajce, držícího revolver — chvěl se po celém těle a dusil v sobě vzdechy strachu. Beran stál klidný, s hlavou půvabně skloněnou (snad nechtěl soupeře trémovat ostrým pohledem v oči), pravici v bok a levou ruku volně visící. Této jako by scházela dlaň — černá rukavička smazávala tu část, a tak se ruka podobala více než kdy jindy smuteční vzpomínce. Připadalo mi, že nyní, právě v té chvíli, musí se modrá báň nad námi, podobná klenbě kostelní, rozhlaholit pohřební hranou. Ten, jenž se ujal řízení souboje (bylo to vše tak náhodné a bezprostřední), postoupil o krok a počal: „Jedna — dvě —“ Mechanicky vstrčil jsem si prsty do uší. Na tři třeskl výstřel, skály se rozbouřily, vzduch zavířil. Kdesi ze skrýše vyletěl s děsivým skřekem veliký pták, probuzený ze sna.

Beran bleskurychle vztyčil levici — „Jsem raněn!“ — volal — „ale mohu střílet, podejte mi zbraň!“

Ulekl jsem se toho gesta, podkládaje mu na vteřinu jakýsi podlý význam, ale vzápětí jsem se za to styděl: Beranovi šlo jen o to, aby krev z rány nepotřísnila rukavičku! Nestaral se o zranění, o možné zmrzačení a bolestnou perspektivu zpáteční cesty, ale o to, aby slib daný děvčeti nemusel být zrušen, aby slovo nebylo zrazeno! A tak tu stál, s rukou vztyčenou k obloze, rovný, mlčelivý, s neviditelnou bolestí a v gestu přísahy.

Cosi zazvonilo o kámen — byl to revolver upuštěný bezvládnou rukou — Konůpek se zhroutil na zem a dal se do tichého a zoufalého štkaní. Bylo to hnusné, odporné — malajec se bál! Jeho svědkové k němu pokročili, částečně bezradní a částečně se snažíce dodat mu odvahy. Revolver se octl v pravici Beranově. Nyní se ale Konůpek, sedící na zemi, rozječel a jeho křik zněl tichou nocí příšerně a rozdíravě. Kdosi mu zacpal ústa, řvaní stalo se tlumené, jako by kohosi odvlékali. A do toho se ozval jemný a upřímný smích. Neslyšel jsem Berana dosud takto se smát. Nebyl to smích pohrdavý, smích vítězný, ale prostý lidský smích nad něčím veselým, nad nějakým dobrým vtipem.

„Hleďte ho,“ řekl dobrácky, „ten to dobře navlékl, střelil si a nyní by chtěl přerušit hru. Dobrá, přeruším ji.“

A s tím se obrátil, pozvedl paži a vystřelil. Druhé zahučení rozbouřilo skály. „Prosím,“ — děl junák — „má rána je vypálena, nebojte se už, hrdino, nic se vám nestane. Hoši, pojďte mi to zavázat!“

Zranění nebylo zlé, ač řádně krvácelo. I pro nás, laiky, bylo jasné, že jde o lehký průstřel — maso předloktí bylo proraženo dvěma blízkými otvory. Užili jsme svého obvazu a vaty a všemi kapesníky, které jsme s sebou měli, ovinuli jsme rukavičku — tak si to přál. Vítěz se usmíval. Všem nám spadl kámen ze srdce, ač jsme měli před sebou ještě tvrdý oříšek — vyhledat lékaře a nalhat mu něco.

Zatím soupeřovi svědci zpracovali zbabělce, takže se uklidnil a ztichl. Když jsme Berana oblékali do kabátu, dlouho a důrazně tam všichni tři šuškali. Výsledkem těchto úřad bylo, že starší z obou svědků k nám přistoupil a zajíkaje se vyřizoval Beranovi od Konůpka prosbu za odpuštění urážky i bolesti, již mu způsobil, a pokorné uznání jeho rytířské převahy. Beran poslouchal netrpělivě a zamračen. Jeho přímá duše těžko snášela tolik otroctví. Řečník pravil, že se domnívá, že věc je tím nadobro urovnána, a utkvěl na Beranovi tázavým pohledem. Bylo zřejmé, že zbabělec si přeje slyšet formální prohlášení. Beran ho učinil jasně a stručně, načež učitýlek odpověděl, že Konůpek těch několik dní, nedostávajících se do konce roku, bude spát u svých známých. V tom čase si najde také vhodný byt a ještě před prázdninami se přestěhuje. (To bylo jen z ostychu přede mnou, svědkem jeho podlosti, neboť Beran tak jako tak letos již nadobro odcházel!) Já byl požádán, abych vše vyřídil u kvartýrské a dal za Konůpka výpověď pod nějakou vhodnou záminkou. Pak nám všem svědek, když jeho trapná úloha byla skončena, s ulehčením a hlučně potřásl rukama.

Dali jsme se dolů, radujíce se nepokrytě ze šťastně skončené příhody, a teprve nyní jsme vdechovali plnými doušky nádheru večera. Beran šel pružně a vesele, cestou nedávaje ani slovem znát bolest nebo únavu. Malajec se svými druhy klusal o několik kroků za námi v ponurém mlčení.

Zbývá mi toho říci již jen málo: Doktor, kterého jsme probudili uprostřed noci, starý dobrák, známý přítel studentů, pobručel, ponadával si, ale přijal nakonec Nermutovy lži o nehodě, vymyl ránu a prohlásil ji za lehkou. Druhého dne nebyl z nás ani jediný ve škole — vyspávali jsme. Beran musel nyní navštěvovat svého ranhojiče. Když třetího dne přišel do školy, nesl vítězně svou černou ruku v stejně černé pásce. Bylo mnoho vyzvídání a mnoho podezření, ale konečně se přes to přešlo. I zde bylo uvěřeno v nehodu. Později proskočilo sice cosi o souboji a senzacechtiví se chytali této příležitosti, ale již tu byly prázdniny maturantů před maturitou a nebylo vhodné nyní zajímat se o ty věci, když hoši měli před zkouškami. Kompetentní osoby zamhouřily i tentokráte oči.

Tak se dostal Beran před maturitu se svou černou rukavičkou na ruce. Může se říci, že mu jeho souboj pomohl zvítězit v této galantní záležitosti. Nyní nebylo již nikomu divné, že ruka je zakryta, když šlo o paži poraněnou. Všechny útoky na rukavičku přestaly — Beran vykoupil své rytířské právo krví.

Dělal maturitu mezi prvními. Zdržel jsem se ten den v městě, abych ho uviděl. Nyní, v salonním obleku, vypadal tak zvláštně a nesl se jako hrdina, jímž také byl. Jaká romantická postava! Jedna rukavička bílá, druhá černá, bílá kravata a černá závěska, pečlivě upravená v záhybech. Když jsem ho tak viděl stát u zeleného stolu zkoušek, připadalo mi, že to tam stojí admirál Nelson, vrátivší se z bitvy, a mé srdce zatlouklo toužebnou závistí. Ostýchal jsem se svých zdravých rukou — byly tak všední!...«

Skála poklesl hlasem a rozhostilo se ticho. Nikomu se nechtělo věřit, že již skončil. Když se pak odvrátil k oknu, chtěje markantně naznačit, že nemá již co říci, ozvalo se několik nespokojených hlasů. Jak se tak díval do mléčného skla tabule, ozářené měsícem, bylo vidět jeho domýšlivý úsměv. Čekal tyto výkřiky a jejich smysl mu lichotil. „Chceme to slyšet dále! — Jak to bylo dále?“

„Dál?“ Skála se otočil jako na obrtlíku: „Nu, dál přece už nic není!“ — Byl přehlušen zlobnou vřavou. „Jakpak ne? Co Jindřiška? Co bylo pak s rukavičkou? Nosí ji doposavad? Co nyní dělá? Je stále týž hrdý odvážlivec?“

Povyskočil na okenní rám a usedl. „Když to chcete tedy mermomocí vědět, tedy slyšte: (V jeho hlase byla ironie.) Oženil se. Je už přes dvě léta ženat...“

Eva vykřikla radostně: „S Jindřiškou Kralevicovou?“

„Kdepak!“ — to byl poslední efekt Skálův.

„Vy zlý! — Fuj — Protivo! — Jistě lže! — A rukavička?“

„Nu svlékl ji, toť se ví!“ — smích se chvěl v jeho hlase. Vřava ho utlumila. Debatovalo se. „Pak ale není již nic čistého, nic, co by stálo za podiv a nadšení. Vše je tak všední. Zbytečně jsme poslouchali to vše až do konce. Očekávali jsme něco nového, něco, co ospravedlní plachou ideu mládí. Něco, co zvítězí a čeho smysl nezabředne ve všeobecné truchlivosti. Byl to omyl..

Náhle tu byla opět pozapomenutá ruka se sirkou a světlo vzplanulo. Pak ještě druhé a třetí. Udivené oči zamrkaly. Maminky si oddechly — nová nit klepů byla navázána — tam o tom studentu, co vypravoval.

Na palandě venku zaduněly kroky. Přes měsíc, vybledlý a odstrčený, přešly stíny černých, bezvousých postav. Nástroje zadrmolily cosi — bylo to ladění. Páry se hledaly, první nedočkaví tanečníci se procházeli promenádou po nerovných prknech.

Evina teplá ruka uchopila podloudně ruku Skálovu: „Poslyšte — řekněte mi něco — víte, jenom mně — viďte, že jste si trochu zalhal? Že to není pravda o té ženitbě? Viďte, že nesvlékl svou rukavičku, když pro ni tolik vytrpěl?“

Podíval se na ni posměšně a záhadně. Snad chtěl něco říci, ale odpočatí hudebníci mezitím spustili a černooká Minka se před něho postavila v gestu, které nestrpí odklad. Rozběhli se sálem...

/1927/

Jasnovidka

Každou sobotu se scházeli u „Beránka“ a hráli taroky: Souček, ředitel dívčí školy, tlouštík s modrýma, vodnatýma očima, světlým, přizrzlým knírem a mušketýrskou bradkou, sládek Šír, hřmotný dobrák s ruměnými tvářemi a blysknavou lysinou, droboučký, hubený sazeč Krejsa a nahrbený, mechovitým vousem zarostlý penzista Tulka. Nad Součkem visela sádrová bysta Jana Husa, ozdobená trikolórou z hedvábného papíru, z protější zdi se na něho díval svým jediným okem Jan Žižka z Trocnova. Hostinský Sektor roznášel pivo, pod nízkým stropem pluly potrhané závoje modrého dýmu, karty pleskaly o stůl, sklenice zvonily o tácky.

Do Tulky by byl nikdo neřekl, že kdysi býval četnickým strážmistrem. Pod ježatým obočím mírné šedé oči, v nich bolest, odevzdanost, pokora. Měl ve vsi, přilehlé k městečku, jednoduchý přízemní domek. Byl ženatý, ale žena s ním nežila, stará, zapomenutá historie. Měl rád děti, ale vesničané mu nedůvěřovali, kdovíco tím zamýšlel, když jim rozděloval cukrovinky. Oddal se spiritismu. Něco se mu naposmívali, obzvlášť partneři od taroků. Nejvíce ředitel Souček, který o sobě tvrdil, že je pokrokář. Šír také občas přiložil polínko, aby zábava nestála, Krejsa se jen nejistě pochichtával. Nechtěl být ani na té ani na oné straně.

„To není náboženství,“ tvrdil penzista, „to je věda.“

„Stolice pro tento obor, myslím, je na universitě ještě volná,“ rýpal do něho ředitel.

Šír spočíval příliš bezpečně na zemi, aby se zajímal o život posmrtný. „Copak s duchy, propánakrále, kdo je kdy viděl? S takovou si na mne nepřijdete!“

Krejsa, dohnán do úzkých, se konečně vyjádřil, že se s podobnými věcmi nikdy v životě nesetkal a že jim tudíž nepřikládá víry.

Tulka se rozohnil: „Tak já vám něco povím, nikdo nemá tvrdit nic, o čem se na vlastní oči a uši nepřesvědčil. Takové je to vždycky, lidé posuzují, ale poučit se nedají.“

„To tím asi chcete říci,“ soudil Souček, „že máme dřív prodělat několik seancí a pak teprve mluvit. Prosím! Prosím! Tak nás tedy někdy pozvete!“

„Pozvu,“ řekl stručně Tulka a zamyslil se.

„Aha, aha,“ radoval se ředitel, „už kolísá! Bojí se! Ovšem, nezasvěcení nemají přístup. Rušivé živly znemožňují médiu projev. Potom však není možné podat nějaké důkazy.“

„Eh co, konečně, jaképak důkazy,“ ustupoval sládek. „Každý ať si věří, čemu chce. Nám do toho nic není.“

Tulka zvedl zpod obočí své něžné ženské oči. „A chtěli byste se opravdu na takové médium někdy podívat?“ zeptal se tiše.

„Jakpak ne,“ hlaholil Souček, „už dávno jsme chtěli. Bohužel, jsme lidé skeptičtí, nikde o nás nestojí.“

„Ke mně totiž,“ přerušil ho bývalý četník, „přijde zítra jasnovidka. Kdyby bylo libo si ji poslechnout? Je to náramně zajímavé.“

Souček položil karty na stůl. „Jasnovidka! Podívejme se! Tak tedy přece! Ne, ne, já si takovou příležitost ujít nenechám. Jestli mne totiž zvete doopravdy.“

Ukázalo se, že pozvání je míněno vážně, a tak se dohodli. Zítra po večeři zaklepou na dveře Tulkova domku. Všichni tři, jak tu sedí, Souček, Krejsa i Šír.

Celou neděli drobně mžilo, podzimní neutěšená nálada visela nad krajinou. Sešli se pod podloubím, aby se jim do vsi kráčelo veseleji. Souček a Šír měli deštníky, sazeč si jen ohrnul límec chatrného svrchníčku. Táhli se zasmušile po silnici černou, bezhvězdnou nocí, vítr jim zanášel do tváří ledové pršky, vyhýbali se kalužinám, bláto jim čvachtalo pod nohama.

„Tisíc miliónů hromů,“ zlobil se Souček, „co nás to jenom napadlo, vydat se do toho psího počasí?“

„Já jsem to nebyl, který se dal pozvat,“ dobíral si ho sládek.

Krejsa mlčel, občas jen tlumeně zakašlal.

Hostitel je uvítal v županu a v papučích a choval se hrozně obřadně. „Jen račte vstoupit, do tepla, prosím, tuze mě těší, že jste opravdu přišli!“ Sládek se musel pousmát, kdykoli se na něho podíval. Ve svých šňůrách a třapcích vypadal penzista jako marcipánový husar.

Shledali, že seanci bude přítomen ještě pátý člen, soudce Paukner. Přišel asi o nějakou chvíli dřív než oni, neboť již seděl po domácku rozložen v křesle u stolu a povýšeně se usmíval. Měl vysedlou bradu, zlatem vyspravené zuby a srstnaté ruce. Souček se cítil soudcovou přítomností osobně dotčen. Měl s ním řadu nevyřízených účtů, Paukner jím pohrdal, zesměšňoval ho při každé příležitosti. Krásné setkání! Proč neřekl Tulka předem, že tu bude také ten nadutec, rozhodně by se byl nedal tou hloupou komedií zlákat! Tvářil se kysele vzdor prosebným pohledům strážmistrovým.

Hosté si ještě neohřáli ruce u vysokých kachlových kamen, když bylo na domovní dvéře poznovu zaklepáno.

„To je ona,“ zaradoval se Tulka a běžel otevřít.

Nechť byl ředitel Souček v sebemizernější náladě, nyní podlehl zvědavosti a jako ostatní se obrátil ke dveřím pln očekávání.

Vstoupila mladá, asi dvacetiletá dívka s šátkem na hlavě, uvázaným pod bradou, zachumlaná do lehké pláštěnky, s rukama zastrčenýma do opelichaného rukávníčku. Byla důkladně promoklá a prostydlá.

„Odložte, odložte, Aničko,“ žvanil staroch, „a honem, honem ke kamnům!“ Z jeho důvěrného oslovení a z jejích krotkých pohybů bylo na první pohled zřejmé, že ti dva se velmi často stýkají.

Souček si příchozí pátravě prohlížel. Ošklivá zrovna nebyla, to se nemohlo říci, měla však bezvýrazný, poněkud odulý obličej a bledé, bezkrevné rty. Ruce měla veliké, červené — patrně vesnická holka, navyklá tvrdé práci. Řediteli bylo podezřelé, že se dosud nikomu nepodívala do očí. Jen lidé se špatným svědomím se nedovedou člověku podívat do očí!

„Anička je až z Přímecké Lhoty, z hor,“ vyhrkl strážmistr. „Chtěla-li sem přijít včas, musela vyjít z domova už o páté odpoledne.“

Šír a Krejsa pohlédli na dívku s jistou dávkou soucitu.

„To jsou, Aničko, páni z města, kteří si vás přišli poslechnout.“

Na jasnovidku to patrně neučinilo pražádný dojem, byla na podobné produkce zvyklá. Mlčky odložila na věšák pláštěnku, z níž kapala voda. Tulka se odšoural ke kuchyňským dveřím a opatrně je otevřel.

„Tak, a teď nějaký čaj, Pavlínko, abychom se trochu zahřáli,“ volal na hospodyni. „Nejdřív se posilníme, potom začneme.“ Vlídně se usmál na své hosty.

Statná, širokoboká Pavlínka s prokvetlým drdůlkem na temeni, s hedvábným šátkem, který se jí svezl na ramena, vstoupila do pokoje s podnosem a sklenicemi.

Seděli kolem stolu a usrkávali vřelé tekutiny, přikusujíce chléb, tlustě namazaný máslem. Rozhovor vázl, až na soudce tu byli všichni poprvé, v cizím prostředí jim bylo poněkud nevolno. Jasnovidka hleděla strnule stranou k zemi, pravou ruku měla volně položenu v klíně, levou pomalu ulamovala kousky ze svého krajíce. Jedla málo, zato čaj pila důkladnými doušky. Rumu si nepřidala vůbec.

„Je asi abstinentka,“ zašeptal Souček Krejsovi, „nebo to aspoň předstírá. Ačkoli, kdyby si pořádně přihnula alkoholu, dostala by se do transu mnohem snadněji.“

Sazeč lhostejně přikývl.

Po jídle zhasl penzista všechna světla až na malou lampičku v koutě nad pianem a ztlumil hlas.

„Potřebuje nutně klid a šero, aby se mohla soustředit,“ řekl na vysvětlenou.

Hospodyně odnesla nádobí, nějaká lžička smutně zacinkala ve sklenici, šelesty plstěných bačkor umlkly za kuchyňskými dveřmi. Jasnovidka měla nyní obě ruce pod stolem, pohrávala si třásněmi pokrývky a hlavu skláněla na prsa. Rozhostilo se tajemné ticho.

„S kýmpak začneme?“ zašeptal rozčileně Tulka.

„Nu třeba se mnou,“ nabídl se sládek. „Ale co bude panenka vlastně povídat?“

„Řekne vám pěkně dopodrobna, jak vypadá váš byt, koho tam uvidí a co tam kdo dělá.“

Souček se opět naklonil ke Krejsovi. „To může být náramně jednoduché. Taková ženská kdekoho zná, všude vleze, a co neví, na to se přeptá lidí. Ostatní si zkombinuje podle svého, to už patří k řemeslu.“

„Anička do města skoro nepřijde,“ obhajoval svou chráněnku penzista, který zaslechl Součkovu zlomyslnou poznámku. „Neví vůbec, kdo jste, nemůže být tedy ani řeči o nějakém podvodu.“

Souček místo odpovědi výmluvně zakašlal.

„Veliký bílý dům, visutá dřevěná pavlač,“ začala jasnovidka zřetelným, jednotvárným hlasem.

„Správně, správně,“ pochvaloval si Šír, „veliký dům, to je pivovar. Bydlím totiž v pivovaře.“

„Ale takhle to přece nejde,“ reptal ředitel, a vyčítavě se podíval na sládka, „vy jí pomáháte! Vždyť to říkáte za ni!“

„Pročpak — to nejde?“ hájil se dobrák. „Poznala pivovar na první pohled. Sama to umí, pomoci nepotřebuje.“

„Pánové, pánové, prosím,“ ozval se nadutě soudce Paukner, „nechte přece mluvit médium! Nebo se snad chcete produkovat sami?“

Souček začal vztekle bubnovat prsty o stůl. Občas hlasitě zavzdychal. Och, proč jen sem lezl? Co ho to napadlo, zajímat se o takové nesmysly? Bylo mu horko, kamna nemilosrdně sálala.

„Na chodbě tma. Je to tuze dlouhá chodba, na jejím konci almárka.“

Sládek se střežil znovu promluvit, ale láskyplně se usmíval na jasnovidku a horlivě jí přikyvoval.

„Dvéře s vycpávkami, hrozně tam asi táhne, na nich navštívenka. Kuchyň. Nějaká paní chodí sem tam a zpívá si.“

„To je asi služka!“ nezdržel se Šír.

„Tam nejsou děti,“ pokračovala neochvějně, „ty jsou vedle. Vidím je zasklenými dveřmi, jsou tři, už větší, osm, deset, patnáct let, mají krátké vlasy, sami hoši — ne, to nejmladší je holčička, má náušnice s modrými kamínky, sedí za stolem a něco si kreslí. Nikdo jiný tam není.“

„Výtečně! Výtečně!“ volal sládek. „Přesně tak to u nás dnes vypadá. Žena odjela ke svým rodičům, vrátí se až zítra. To je ale opravdu velkolepé!“

Jasnovidka mlčela, pochval si nevšímala. Měla asi tuto část úkolu za ukončenu.

„Tak co tomu říkáte, pánové?“ zářil Tulka. „Kdo si přeje nyní? Ale prosím, jen klid, klid!“

„Což kdyby teď pan soudce?“ pobídl dvorně svého souseda sazeč.

„Pan soudce si asi nepřeje,“ řekl chvatně stařec, „on to všechno už zná, častokrát to slyšel — tak snad tedy vy, pane Krejso?“

„To pojmenování bylo ale opravdu trochu zbytečné,“ zavrčel Souček. Vodové oči měl zacloněny dlaní, nervózně si hryzl knír. Dával tak najevo, že trpí.

Tulka mávl odmítavě rukou. Znamenalo to: „Cožpak ty pořád ještě nevěříš?“

Jasnovidka utkvěla krátkým, rychlým pohledem na Krejsovi, načež upadla v dřívější nehybnost. „Jde se přímo z ulice. Jen malá, temná předsíň, pak dveře vlevo.“ Zarazila se, chvilku přemýšlela. Bylo slyšet tikot hodin a Tulkův astmatický dech. „Moc chudá světnice,“ vyhrkla neočekávaně, „stůl, dvě židle, skříň. Zdi jen obílené vápnem. Jediné okno, vedle něho polička s nástroji.“

„Vyřezávám,“ vysvětloval zaujatý sazeč uctivě soudci, kterého si zřejmě předcházel.

„Železná postel, nad ní visí obraz staré paní.“

„Maminka,“ zašeptal Krejsa nábožně.

„Okno je až po vrch zamrzlé — a — a — nikdo tam není.“ Upravila si pramen vlasů, který jí padal do čela, a umlkla.

„Ano, máte pravdu, nikdo tam není,“ řekl sazeč zádumčivě, „jsem starý mládenec. A bohatý také zrovna nejsem.“

„Třetí pán,“ hlásil starostlivě Tulka. Ředitelův nevrlý obličej se mu nelíbil.

„Je tu zima,“ řekla náhle jasnovidka.

Tulka rychle vstal, aby přiložil do kamen.

„Topí se až dost, proto tu není zima,“ pravila temně a záhadně.

„A proč tedy?“ Strážmistr se zarazil, v ruce komicky třímal lopatku.

Neodpověděla. Těsněji zkřížila ruce na prsou. „Široká chodba,“ počala vážně, na čele se jí rýsovala přísná vráska, „schodiště se rozbíhá na dvě strany, dole, uprostřed, veliká socha bohorodičky.“

Souček se zatvářil ještě bolestněji. Taková trýzeň! Teď už je opravdu zbytečno poslouchat. Jasnovidka je bezpečně ve škole, bude povídat všechno po pořádku, popíše všechny tři pokoje, ženu, děti. Nezbude než dosvědčit, že řekla pravdu. Tulka bude triumfovat. Všichni věří, všichni jsou nadšeni. Hádat se s nimi? Co by to mělo za smysl? A ten Paukner! Jistě už přemýšlí o nějaké jízlivosti, kterou ho pokoří.

„V prvním poschodí dvéře, opatřené kukátkem, rozlehlá předsíň se dvěma okny, věšák se zrcadlem. — — Ach, je tu zima,“ zanaříkala opět. „To proto, že tu je mrtvý.“

„Jaký mrtvý?“ zaradoval se Tulka. Počínalo to být zajímavé. Sládek ztratil svůj dobromyslný úsměv, sazeč se polekaně napřímil. Jenom soudce Paukner neprojevil žádné vzrušení. Pod těžkým tělem ředitele Součka zapraskala židle.

„Mrtvý. Vysoký, rozložitý, poněkud se hrbí, lysina se mu leskne, stojí, dívá se, stojí. Rukou se opírá o židli.“

„O kterou židli?“ zeptal se spěšně soudce.

„O židli tamtoho pána,“ ukázala na ředitele Součka, „ale nedívejte se tam!“

„Proč?“ zakoktal sládek.

„Proto. Není to dobře, ohlížet se po mrtvých.“

Součka se zmocnila lehká závrať. Měl upřímnou touhu vstát a někam se ztratit, avšak — utéci? A kam? Vždyť by byl kdekomu pro smích. Musí vydržet a tvářit se co nejlhostejněji. Mrtvý! Co je to zas za bláznovství? Ovšemže tomu nevěří. Ne, ne, nevěří — ale přece — ani zanic by se byl teď neohlédl.

„To bude asi pan Karlík, nebožtík otec vaší paní,“ zašeptal sládek.

Souček vyjeveně vzhlédl.

„Černý šosatý kabát, nízký límeček, a je tak bledý,“ blouznila jasnovidka, „jen na pravé straně obličeje má krvavou ránu.“

Tulka se pozorně zahleděl na ředitele. Souček měl oči vytřeštěné, ruka, jíž si doposud podpíral skráň, se zimničně chvěla, druhá visela bezvládně podle těla, na čele mu vystupovaly krůpěje studeného potu.

„Ale Aničko, Aničko, přece nás tu nechcete strašit, copak vás to napadá?“

„Říkám jen, co vidím,“ řekla tvrdě jasnovidka.

K Součkovi doléhala všechna ta slova jako z veliké dálky, sotva je slyšel. Nemohl se prostě ani pohnout. Ránu v obličeji, ano, ano, vždyť tenkrát spadl aspoň z pěti kamenných schodů, již nikdy se mu nezahojila, měl ji ještě v rakvi, zalepenu náplastí. Starý člověk, nemocný člověk, malé dítě by spíš uhlídal. Vtom strážmistr klapl vypínačem, rázem se rozsvětlilo.

„Tak dost pro dnešek, dost,“ pravil penzista nepevným hlasem, „co jsme tu slyšeli, jistě nám postačí.“

Ze Součka jako když někdo pomalu snímá těžké železné obruče. A nyní — mravenčení po celém těle. Tisíce, milióny mravenců. Ohavné! Musí vstát a chvilku se procházet. K čertu! Všichni na mne soucitně hledí a ten mizera Paukner se jen ušklebuje.

„Honem o něčem jiném,“ volal Tulka s přepjatou bodrostí. „Máme tu hosty, abychom je pobavili, Aničko, a ne abychom je trápili! Nu, Pavlínko, ještě nějaký ten čaj pro zahřátí, vždyť se tu opravdu citelně ochladilo!"

Hospodyně zaharašila pohrabáčem, pak odběhla do kuchyně, Souček si kapesníkem váhavě otřel zpocené čelo. Bylo nepříjemné naslouchat, jak v komíně skučí vítr a jak dešťové kapky bubnují na okenní tabulky, ještě nepříjemnější však byla představa nezbytné zpáteční cesty.

„Pěkně po sousedsku si pobesedujeme,“ žvatlal stařec, „o něčem veselém si popovídáme. A co abychom si hodili karty?“

Ředitel rozhodně odmítl — nemá dnes na karty pražádnou náladu. Soudce Paukner se s provokativní ochotou nabídl, že ho zastoupí. Aťsi — vše jedno — teď se už stejně nic nespraví, všichni viděli, jaký měl hnusný, hnusný strach! Chodil pomalu od dveří k oknu, od okna ke dveřím, srdce mu divoce tlouklo, myšlenky se ustavičně vracely k nezdařené seanci. Ach, nějak se toho zbavit!

„Tak si dáme mariáš, když pan soudce není tarokářem,“ povoloval Šír, který byl již zas ve své kůži.

Jasnovidka si přitáhla židli ke kamnům a tlumeně tam rozmlouvala s Tulkovou hospodyní. Nahřívala si u ohně své chatrné, po vrch zablácené knoflíčkové botky se sešlapanými podpatky.

„Barva!“ hlásil Krejsa zjasnělým hlasem.

„Dejme tomu,“ přemýšlel úporně Souček, „že na tom spiritismu přece jen něco je, že ta ženská má opravdu zvláštní dar pronikavého vidění. Pak by to ale znamenalo, že nebožtík tchán sem přišel s nějakým úmyslem.“ Neměl v té věci právě nejčistší svědomí. Starý pán stonal tuze dlouho, byl rodině jen na obtíž. Ne snad, že my mu byli ubližovali, ale také se mu nijak zvlášť nevěnovali. Kdyby ho nebyli nechávali tak často o samotě, nebyl by se tenkrát vykradl ze dveří a spadl se schodů. „Nu tak oč vlastně jde?“ ptal se zuřivě sama sebe. „Snad — jestli se mrtví — mstí?“ Obtížně dýchal. Neodbytně ho to lákalo ke kamnům, kde jasnovidka na chvíli osaměla. Hlavou se opírala o lenoch židle, oči měla přivřené, jako by dřímala. Karty pleskaly.

„Ona tu přespí,“ vykládal strážmistr Šírovi mezi hrou. Zapálil si dýmku, brýle měl posunuty na čele. „Vždycky tu přespí, když přijde tak pozdě jako dnes. Kdo by ji hnal do toho nečasu? Je chudák, sirota, víte? Má světničku v strýcově chalupě, v létě pomáhá na poli, v zimě ponocuje u nemocných, strojí mrtvoly do rakví. Z těchhle seancí mnoho nemá, většinou to dělá zadarmo, já jí jen občas podstrčím nějakou tu korunu. Jednou u mne byli odborníci z Prahy, také jakýsi profesor, vyslechl ji, vyzpovídal, řekl, že je prostě skvělá. Nu, nejsou peníze a také není odvaha. Naše poměry! Ale poslyšte, ona také píše básně. Pane řediteli,“ obrátil se k Součkovi celým tělem, „rozumíte? Ona píše básně. Hej, Aničko, copak, abyste tuhle panu řediteli — ten pán je totiž ředitel Souček z dívčí školy — copak abyste panu Součkovi ty své básně ukázala? On je přece v těch věcech zkušený, rozumí jim — řečník, sám také psával — že ano? Kdyby se tak něco z toho dalo otisknout!“

Jasnovidka ožila, jako by se jí dotkl kouzelným proutkem. Vzpřímila se v židli, zadívala se nedůvěřivě na ředitele. Rázem z ni spadla dosavadní netečnost.

„Básně?“ zeptal se neochotně Souček, který byl stále ještě duchem nepřítomen. „Máte je s sebou? Ukažte!“

„Ano, ano, píšu básničky,“ pravila stísněně. Usmívala se pokorně jako holčička, byla v tu chvíli skoro hezká. Váhavě, třesoucí se rukou otvírala starou příruční kabelku.

„A jaké pěkné básně,“ liboval si strážmistr. Položil opatrně na stůl vějíř rozložených karet. „Nu pane řediteli, přečtěte si nějakou, třeba tu o večeru — jakpak je to, Aničko? Slunce se sklání, zvoní klekání.“ Karbaníci se povzbudivě usmívali.

Souček držel v ruce nejapně modrý sešit, obyčejný školní sešit. Co s ním? „Děkuji, nebudu teď,“ brebtal, „já až doma, dovolíte-li.“ Pořád ještě uvažoval: „Byl tu či nebyl? Mstí se mrtví nebo se nemstí?“

„Tak víte co?“ rozjařeně hlaholil Tulka, „přečtěte si to tedy doma a ona se u vás Anička zítra dopoledne zastaví, než se vydá nahoru do Lhoty. Nu co tomu říkáte?“

„Ale ano, ovšem, ať se tedy zastaví,“ zachmuřeně souhlasil Souček. Přeložil sešit a mechanicky jej strčil do kapsy.

„Já jen tak někdy,“ omlouvalo se děvče, „když se mě zmocní taková zvláštní nálada, píšu básničky. Prosím vás, nehněvejte se, že vás s tím obtěžuji.“ A znovu ty úpěnlivé oči.

O půl hodiny později sládek široce zívnul. „Žádná pomoc, má hodina udeřila, člověk musí mít svůj pořádek — tak tedy poslední kolo. Já myslím, že nikdo nebude nic namítat proti tomu, abychom šli domů.“ Když se v předsíni strojili do zimníků, zeptal se sazeč nejistě: „Co říkáte, páni, nemělo by se té holce něco dát?“ Sládek s přehnanou ochotou sáhl do kapsy, ale ředitel byl jaksi příliš zaměstnán svými přezůvkami.

Cesta do města nebyla ani tak zlá, jak si zprvu mysleli. Předně již nepršelo, jen vítr vytrvale dul, kalužiny se leskly, jak se v nich z potrhaných mračen zhlížel měsíc. Soudce Paukner se svezl s nimi, kráčeli tedy ve čtyřech. Zábava byla živá, ale o seanci ani slůvka. „To ze slušnosti ke mně,“ rozhořčeně si myslel Souček. Soudce nemluvil, jenom si protivně pískal. „Kdyby do mne raděj ryl,“ uvažoval ředitel, „to pískání je jen skrytý posměch, v duchu snuje anekdoty, které o mně zítra po městě roztroubí. Pitomá záležitost!“

V klenuté školní chodbě ředitel Souček schválně tlumil kroky — ty ozvěny byly zvlášť nepříjemné. Na sochu bohorodičky raději ani nepohlédl. Hloupé, tuze hloupé, jako by tudy už jednou dnes šel, provázen jasnovidkou. Dvéře předsíně za sebou zamykal s jistým ulehčením — je to přece jen pěkný pocit, být zas doma, v bezpečí! Přesto ho celou noc pronásledovaly zlé sny, ohavné sny, mrtvý pan Karlík se na něho vyčítavě díval propadlýma očima, holá hlava rostla, rostla, nabývala obrovských rozměrů, kostlivýma rukama se opíral o pelest jeho lůžka, z úst vycházel morový dech. „Um-ři, um-ři!“ hvízdaly plíce, rozhlodané rozkladem.

„Ty jsi v noci ze spaní křičel, copak se ti to zdálo?“ ptala se ráno paní ředitelová.

„Och, nic, nic, ani nevím,“ a snažil se zakrýt potupný fakt, že jeho košile byla promočena potem z neslýchané hrůzy.

„Tak co, jaká byla včera seance?“

„Nic zvláštního. To víš, jak to bývá, něco uhodla, něco ne. Švindl, samozřejmě.“ A mluvil o něčem jiném.

Denní světlo je přece jen krásná věc. Člověk jasněji myslí — ale bylo to včera blbé, můj bože! Součkovi se vynořil před očima skloněný, odulý obličej jasnovidky. Vztek v něm vzplanul. Vždyť si z něho udělali blázny! Byli smluveni — och, že si to neuvědomil, hned když začali s tím mrtvým. Šír a Krejsa snad nic netušili, ale Paukner a Tulka, ti dva ji navedli. Když nikdo jiný, Paukner dozajista. A ona, taková coura, a dovolí si ho takhle podvádět! Nakonec ještě básně. No počkej, ty! Hořel pomstychtivostí.

Sám v kabinetě. Zlověstně se usmívaje, vytáhl z kapsy modrý sešitek. Tak copak to je? Začal uprostřed, vrátil se na začátek, znovu a znovu listoval, usmíval se stále vítězněji. Vstal a přecházel po místnosti s rukama založenýma za zády. Básně! Já ti dám, básně!

Dívka přišla až kolem desáté, nesměle zaťukala na dvéře kabinetu. Byla ještě chatrnější a ubožejší než včera. Boty byly rozměklé vlhkem, pláštěnka na ní zplihle visela. A jak psovsky se mu dívala po očích! „Vidíš,“ nadýmal se Souček, „teď tě mám v rukou. To se ti nevyplatí — mne strašit!“

Zabodl do ní své vodové oči: Sednout? Jaképak sednout, jen ať postojí u dveří, bude aspoň dřív venku. „Tak jsem si přečetl ty vaše básně.“ Zamlčel se, pohodil rukama, úsměšek mu pokřivil tvář. „Poslouchejte,“ pokročil k ní s předstíranou vlídností, „řeknu vám upřímně — s duchy to dovedete dobře, cožpak abyste zůstala při tom?“

Pozoroval s rozkoší, jak smrtelně zbledla.

„Podívejte se, tohle přece nejsou žádné básně. Jako třeba tahle: Mateřídouška na stráni, vítr si povívá s břízami. To především není žádný rým. Tomu my říkáme asonance. Nu ale dejme tomu, také toho teď užívají, ač je to staré, prastaré, otřepané.“

Hlučně se vysmrkal a hleděl na ni přitom koutkem oka, potají se kochal její vzrůstající zdrceností.

„Prádlo jsem prala u potoka, padaly na něj slzy z oka, slunce se smálo zvysoka. — Nu, odpusťme pravopisnou chybu, prádlo je totiž středního rodu. Báseň sama — plané klinkání, dokonce tu chybí slabika, víte, rytmus — slyšela jste někdy něco o takzvaném rytmu?“

Hleděl na ni svrchu, vždyť byla o něco menší než on, ani si včera nepovšiml, že je tak malá a drobná.

„A tohle — to je už dokonce opsané: Umlklo stromů šumění a vánek sotva dýše. To přece napsal nějaký pan Hálek! Kde jste to vzala?“

„Já nevím,“ koktala, „ano, to jsem jednou někde četla, tuze se mi to líbilo. Dál je to ale už jinak než v té básni. Já jen tu jedinou větu vzala, protože se mi hodila, myslela jsem, že se to může.“

„Myslela, že se to může,“ parodoval ji Souček. „Nu a víte, jak se tomu říká u nás? Literární krádež.“ Houpal se před ní na špičkách, ruce za zády. „Li-te-rár-ní krá-dež!“

„Já — já nevěděla,“ šeptala uděšeně.

„Tak si to tedy seberte,“ spustil hrubě, špatně se ovládaje, „a víte co? Nepište už žádné básně!“ Křičel a poulil na ni své bezbarvé oči: „Jo, lidi strašit, to dovedete, ale psát básně?“ Podával jí sešit, držel jej jenom štipcem prstů, jako by se ho štítil.

„Copak s tím?“ zeptala se, oči plné slzí.

Pokrčil rameny.

„Tak to tedy hoďte do kamen!“ zvolala v zoufalém odhodlání.

„Proč bych já? To si udělejte sama,“ řekl chladně a obrátil se k ní zády.

Vymotala se z kabinetu, sešitek ne a ne zastrčit do rukávníčku, brebtala omluvy. Přivírajíc dvéře, uvázla za cíp pláštěnky, div že neupadla. Směšné! Dokonale směšné! Souček se za ní díval oknem, jak se sklopenou hlavou uhání po ulici. Opět lilo.

„Dobře jsem jí to řekl,“ pochvaloval si v duchu.

Pohrával si s tlustým zlatým řetízkem na vypouklé vestě. Konečně zmizela za nárožím. Odkašlal a shýbl se nad velikým dřevěným plivátkem, naplněným pilinami. Teď se mu teprve jaksepatří ulevilo.

/1930/

Soupeři

Špitálku se i páchnoucí Bahnice vyhýbá širokým obloukem. Je to vlastně městský chudobinec a kolem něho se choulí několik nuzáckých chalup. Jsou-li někde v městečku Jivně vši, švábi a podobná havěť, lze je bezpečně nalézt ve Špitálku. A poměr mezi městem a předměstím, které si sotva zaslouží tohoto honosného jména, je ovšem víc než napjatý. Zášť obyvatel Špitálku k řádným a způsobným měšťanům je povahy zcela obvyklé, vznikla z nespravedlivého sociálního rozvrstvení. Avšak potok Bahnice křepce kvačí dál počestným městečkem, jeho jílovité vlny šplounají podle zahrad a dvorků, plotů, pavlačí a altánů. Městečko před ním nezdvořile utíká, je se svými kupeckými domy, úzkými ulicemi a čtvercovým náměstím rozloženo pěkně nad ním, na kopečku. Tam, kde Bahnice tuto nevděčnou obec nadobro opouští, v bláznivé zatáčce, vroubené kotlavými vrbami a olšemi, stávala před lety nad tůní, pokrytou škraloupem žluté pěny, spadlými jehnědami a listy, stará, mechem šedá socha svatého Jana Nepomuckého. Jejím úkolem bylo chránit před povodněmi domek, louku a hrušeň Jakuba Dudy.

Dudova hrušeň bývala na podzim terčem žádostivých pohledů všech jivenských uličníků. Ostražité, přikrčené postavy číhávaly za sousedními ploty a čekaly trpělivě na blahodárné zavanutí větru. Bůh pokynul, vítr zavál, v trávě se ozvalo bubnování padajících hrušek a indiánští náčelníci se vyřítili v zoufalém rozběhu. Buďto měli štěstí, anebo také neměli. Jakub Duda střežil své hrušky žárlivě. S brýlemi na špičce nosu a se zježenými chlupy na vychrtlém, rudém týle se objevoval na scéně většinou včas, opásán modrou zástěrou a ozbrojen plátenickým metrem. To bylo šťavnatých nadávek, to bylo hrozeb, doprovázených máváním kostnaté pěsti! Jak se k tomu zachovali odražení útočníci? Zabedněné okolní dvorky odpověděly ohlušujícím kuňkáním. Pak ovšem zmohutněl proud Dudových nadávek, starý pláteník se cítil těžce dotčen na své cti. Nesl totiž potupnou přezdívku Žabař. Každého jara se vydával s krvavým uzlem na lov podle bahnitých břehů, šťoural do nich holí a chytal nešťastné skokany. Žabí stehýnka byla jeho velikou vášní.

Celý rok Dudovi časně vstávali a pozdě uléhali. Rodiče se lopotili na svém políčku na stráni, syn Vincek běhal s barevným rancem po chalupách horských tkalců a snacha obstarávala domácnost. Když se setmělo, vysílala okna stavení dva souměrné snopy kalného petrolejového světla a dva protáhlé žluté obrazce lehaly tiše na trávu. V jednom z nich ponuře tančil a skřípěl neúnavný stín: snovadlo.

Do ulice čněl Dudův domek kamenným přístavkem, ve kterém bydlel pekař. Pec v síni, před slunce východem rozžhavená, vrhala rudé odlesky na protější přísnou zeď velikého bílého domu, komín vypouštěl celé chuchvalce černého dýmu a za chvíli voněla již chlebem celá ulice. Před pekařským přístavkem byla lavice a na ní se scházívali sousedé za teplých podvečerů sladkého léta. Sedal tu pomoučený pekař s rukama schovanýma pod zástěrou, s nohama naboso obutýma v rozšklebených pantoflích, pekařka s majestátním poprsím, dobrácký čahoun Vincek se ženou a oba starci. Před deštěm je chránil štít s vystouplou lomenicí. Za dobrého denního světla bylo možno zdola přečíst slova, napsaná v podstřeší vybledlým švabachem: „Pochválen buď Pán Ježíš Kristus! Alois Duda L. P. 1787.“ Alois byl Jakubův praděd a vystavěl domek pro jeho děda.

Praděd, děd i otec byli ještě domkáři, živobytí jim poskytoval nějaký ten kus dobytka a pozemky na stráni nad Bahnicí. S plátenictvím začal teprve Jakub, Vincek v obchodě s úspěchem pokračoval. Všichni Dudové po sobě zanechali památku lidí skromných, přičinlivých, poctivých a nábožných. Jakub byl dokonce právem pokládán za zámožného a tato okolnost rozhodla: otcové města ho přijali mezi sebe a zahrnuli ho čestnými funkcemi. Dvanáct let byl starý Duda obecním radním, měl své pevné místo v panské lavici v kostele, byl jedním ze čtyř vyvolených, kteří směli nosit nad knězem baldachýn o církevních slavnostech.

Dne 25. června roku 1912, na svatého Jakuba, bylo starému Dudovi čtyřiaosmdesát let. Ti, kteří mu kdysi chodili na jeho drahocenné hrušky, vyrostli v mladé muže. Hrušeň však nebyla již dávno tou, jakou bývala, zjara, když kvetla, nepodobala se už veliké svatební kytici. Řídce se zelenala a řídce plodila své proslavené máslovky. Nápis pod lomenicí opět o poznání zbělel. Břehy potoka Bahnice nebyly již křivolaké, olše, které je vroubily, byly vykáceny, ba i odvážný oblouk kolem Dudova pozemku zrušila regulace. Svatý Jan Nepomucký zmizel neznámo kam, pekař notně zešedivěl, z jeho tří dětí, které si hrávaly na škváře pod Dudovými okny, se stali dva vytáhlí, hezcí hoši a děvčátko s rudými ústy a černými kadeřemi. Jakub Duda jako by byl obrostl plísní, z očí vysršely poslední jiskry, zbyly v nich jen dva vyhaslé uhlíky, týl zvráskovatěl a pobledl. Pořád ještě se však stařec se stařenou drápávali s motykami na zádech do stráně nad Bahnicí, radní byl pořád ještě radním, nosil baldachýn a lovíval žáby. V nízké, špatně větrané světnici se u okna točívalo snovadlo, ale místo petrolejky svítila elektřina.

Ke konci léta proskočila městečkem zpráva, že na podzim budou staří Dudovi slavit šedesáté výročí své svatby. Dne 3. listopadu ustrojili stařečka do černých šatů prapodivného střihu a stařence dali její květované, růžové svatební šaty, které prožily svůj věk v almaře mezi listy šalvěje. Na pekařské lavičce museli na chvíli usednout, Vincek objednal fotografa. Celá ulice byla vzhůru. Pak nastoupili cestu ke kostelu, děda ještě skoro rovný, babička sehnutá, pokorná, zamyšleně svírající modlitební knížku. Večer prostřeli stůl bílým ubrusem, pozvali pekaře i pekařku a dali se do zásoby lahvového piva. Vzpomínalo se na onen dávný den, kdy Anně bylo sedmnáct a Jakubovi čtyřiadvacet. Ráno starý srubový domek tvrdě spal a pekař v přístavku zlořečil své nemilosrdné peci.

Ve válce se na Dudův vysoký věk zapomnělo. Všeobecné strádání bylo závažnější věcí než senzační zdraví dvojice, žijící téměř šťastně. Políčko zachraňovalo před nedostatkem, obchod kvetl, Vincek překročil hranici let, kdy muži mohou být ještě vojáky, vnuků nebylo. Až teprve 3. listopadu 1922 bylo na nohou celé městečko, když čtyřiadevadesátiletý Jakub Duda si vedl do kostela svou sedmaosmdesátiletou nevěstu u výročí svatby, která se konala před sedmdesáti lety. Zbylé vlásky vetchého ženicha vlály ve větru jako babí léto, neslyšel již, nohy mu poklesaly, hřbet se hluboko nachýlil, černé kalhoty plandaly kolem takřka bezmasých holení. Byl tichoučký, nevychloubal se, ani nevzpomínal, žáby už dávno nelovil, dávno nehonil děti od pahýlů neplodné hrušně. Nenosil již brýle — viděl jimi zrovna tak málo jako bez nich, a jeho oči se staly průzračně modré jako dvě vodní krůpěje v poušti vyprahlé tváře.

„Je to život s takovým starým člověkem,“ stěžovávala si stařenka Dudová na pekařské lavičce a pokyvovala svou drobnou hlavičkou polámané loutky. Zapomněla, že se už dávno stal bezvýznamným onen slavný rozdíl sedmi let, pro který jí kdysi zbraňovali provdat se za Jakuba. „Tolik let, tolik let,“ brebtávala, mžourajíc na výsluní sivýma očkama — nevěděla již, že právě týž věk přeletěl i přes její vlastní, do oblouku sehnutá záda.

„Vincenc,“ říkali přátelé mladému Dudovi, „nesmíš nechávat tatínka ani na krok samotného, jezdí teď tolik těch automobilů, mohli by ti ho přejet!“

A páni z náměstí mu poklepávali na rameno: „Jen pozor! Jen opatrnost! Je to zdravý kořen. Dočká se ještě sta let!“

Mladý Duda, kterému bylo už skoro sedmdesát let, se dobrácky usmíval.

Na podzim roku 1927 bylo Dudových dědečkovi devětadevadesát let a slavil tři čtvrti století manželského života s dvaadevadesátiletou Annou. Devadesát devět! V červnu příštího roku bude Dudovi sto let! Jivno bude mít svého stoletého! Celé městečko svorně cítilo, že dědoušek Duda je povinen získat své rodné obci tuto podivnou slávu.

Celé městečko svorně, ovšem, ale co špitálek? Nevraživý, závistivý, zahořklý Špitálek? Tak opovrhovaný, tak nenáviděný. Nuže, Špitálek provedl, co nejhoršího mohl — vytasil se se svým vlastním stoletým. Byl jím starý Chochol, vdovec, přezdívkou „Nácíček“, povoláním bývalý pumpař, chuďas a alkoholik, zavalitý dědek s dřevěnkou v ústech, s drsným strniskem vousů v síti bezpočetných vrásek, pevně zasazený v botách s holínkami jako bodlinatá lodyha kaktusu v oprýskaném kořenáči.

Nácíčkova konkurence vznikla náhodou. Na prázdných sudech a pivních bednách v síni u Bažanta se rozjímalo o Dudovi, když pumpař nenadále prohlásil, že jako kluk pásával u Dudova otce husy a že je s Kubíčkem přibližně stejného věku. Věci se chopil hubatý kočí Kalas, škodolibý posměváček a milovník skandálů všeho druhu, nelenil, zašel si na faru, dokázal, že mu v matrice našli Nácíčkovu rubriku. Kalaš pustil pak do světa již hotovou a vzrušující pravdu: Chochol je narozen dvanáctého ledna 1829, je tedy jen o necelý rok mladší než Duda. Kdyby Jakub zemřel dřív, než se mu podaří dovršit své století, měl by naději zmocnit se této neocenitelné trofeje Špitálek.

Vyfouknout pánům tuhle slávu! Dokázat, že ve Špitálku žije znamenitější, zdravější národ! A že alkohol pranic neškodí! Nácíček nenosil baldachýn a pánbůh mu přece přeje! Dotáhnout to do stovky s penězi, s plnou punčochou peněz, to je toho, ale bez krejcaru, nuzák, takřka žebrák — co tomu říkáte?

Městečko se zachvívalo utajovaným strachem a toužebnou nadějí. Ne Špitálek, ale my! Zač by to už na tom světě stálo, kdyby takový kořala měl mít vrch! Nu tak, panebože, nu tak, co uděláš, čistému, poctivému, věrnému, pracovitému služebníku, anebo zavšivenému hadrníkovi, který se štítil jakéhokoli zaměstnání? Nebo snad oběma? Ne, ne, oběma ne, jsme snad rovni těm ze Špitálku? Povznes nebo pokoř! Ucti nebo potrestej!

„Och, ten se upije,“ pohazovali rukama optimisté, „jen žádné obavy!“

Škarohlídi stávali se založenýma rukama u plotu Dudova domku a dívali se starostlivě na vybílené, člověku nepodobné strašidlo s obrovskou holou lebkou, oblečené do krátkého ovčího kožíšku a modrých podvlíkaček. Neviděl, neslyšel, jak podemletá vrba u potoka se chýlil níž a níž, šoural se nepříčetně kolem stavení, tetelivými prsty ohmatával stěny.

Chochol přijal pyšně úkol, který na něho vložili kumpáni od Bažanta, a notně si se všemi přiťukával na své skálopevné zdraví. „Já?“ chvástal se. „Já přežiju Kubíčka Dudova o dvacet let. Koukejte — nestojím snad rovně?“ A zadupal podkůvkami o dlažbu síně.

„Jen ho!“ povzbuzovali ho obejdové a nádeníci, vozkové a povaleči. „Ty se, Náco, drž! My to vyhrajeme!“

„Přece jen se upije,“ utěšovali se vymydlení tlouštíci a elegantní mladí páni, kráčející se svými dámami kolem páchnoucích vrat putyky.

Minul čas vytrvalých lijáků a napadl první sníh. Nastala zima, nepřítelkyně slabých a starých. Lidé churavěli, mřeli, ale oči celého městečka se úzkostlivě upíraly jen k chalupě s lomenicí, kde dědeček Dudů, ten ubohý věchýtek, dýchal už jen sotva jako vrabčí holátko.

Duda přežil vánoce, blížilo se jaro. Napětí mezi Jivnem a Špitálkem dostoupilo vrcholu. Který ze závodníků doběhne k pomyslné čáře, nakreslené kostlivým prstem osudu? Starý Duda měl náskok dobré tři čtvrti roku, za ním však vytrvale klusal nezdolný, alkoholem konzervovaný pumpař Chochol. Soudcem byla smrt a šířila své bezmasé dásně k ironickému úsměvu.

V dubnu Duda ulehl. Nebyl nemocen, ale jednoho rána nemohl vstát. Vincek letěl pro lékaře. Ten zanechal čekárnu plnou pacientů, a ačkoli to byl vážný, důstojný pán, byl tu takřka s větrem o závod. S ním dobrá polovina městečka. Zvědavci se potloukali kolem domku. Leckde se dnes nevařilo. Několik nejzuřivějších trpce vyčítalo Vinckovi:

„To je vaše vina! Nedal jste na něho pozor. Málo se šetřil. Nebo dokonce se někde potloukl. Ale nebojte se, doktor to pozná!“

Na pekařské lavičce seděla v bůhvíkolika sukních navlečená babička Dudová a tupě a neúčastně se usmívala.

Večer se procházeli lidé kolem Dudova domku jako po skončení lampiónové slavnosti. Vyšel-li z domu Vincek nebo jeho žena, už byl kolem nich hlouček a už na ně útočili otázkami. Za záclonkou nízkého okénka hořelo kalné světélko a přitahovalo k sobě dychtivé pohledy zevlounů. Opět přišel a odešel tlustý lékař. Šermoval rukama a krčil rameny, chytali ho však za šosy, za knoflíky, měl co dělat, aby se jim ubránil. Copak on může vědět? Tohle není žádná nemoc, to je jen stáří. K jedenácté v noci zacinkal kostelníkův zvoneček. Za ním šel zamyšleně kněz. Konec! Konec! Hloučky v ulici začaly řidnout. Vytrvalí bděli však dál, ač nebylo už nač čekat. Několik minut před půlnocí vyběhla z domu hrbatá Pepka Stínilová, která pro Dudův závod obrubovala kapesníky.

„Slyšíte? Slyšíte? Už umřel!“

Rozhořčení se podobalo nenadálé bouři. První vlna hněvu se týkala poraženého. Co? To nemohl vydržet těch několik týdnů? Vždyť snad také věděl, oč jde, jen chtít! Nu vida, za tohle se tedy modlil celý život! Už jen tak krátko, kratičko! Jsou případy, kdy se může i mrtvý stydět. Pravda, pravda, ale není tím snad někdo vinen? Ne snad, že by mu byl někdo ublížil, ale takovému starému člověku stačí, když se mu jen přeje smrt. Viníci tu jsou, to je jisté, ale kde je hledat? Zatím pověst o Dudově smrti šla dům od domu. Lidé vstávali a rozsvěceli. Pijáci vyšli z hospod.

Na posteli, z níž byly narychlo shozeny peřiny, ležela drobounká mrtvola Jakuba Dudy. Jediná svíce blikala u jeho hlavy a rozplývala se v parafínové slzy. Kůstky paží byly složeny na propadlých prsou v křečovitý otčenáš, kapesník, jímž byla podvázána brada, tvořil v zátylku komické oslí uši. Celý černý ve svých slavnostních šatech, nebyl již ničím jiným než vychladlým oharkem dohořelého života. Vinckova žena pobíhala znepokojeně od okna k oknu a pozorovala hlučící zástup. Vincek sám seděl na pelesti u nebožtíka a mlčel. Babka Dudová hekala pod tíhou pruhované duchny a nic nechápala.

Konečně se dav pohnul. Někdo pisklavě mluvil a pěsti se zvedly. Húúú-húúú! Slovům však nebylo rozumět. Dudová natahovala svůj ptačí krk a úzkostlivě úpěla:

„Panebože, co to jen bude? Co chtějí dělat?“

Teprve za chvíli, když už byla ulice liduprázdná, vběhla dovnitř pekařka, šedivé vlasy rozhozeny po zádech:

„Víte to už? Jdou na starého Chochola!“

„Zaplať pánbůh,“ oddechla si Dudová. „Už jsem se bála, aby nám něco nevyvedli!“

Zástup dusal ulicí žádostiv násilí. Mládež šla vpředu, vzadu se klátili opilci. Mohlo jich být asi padesát a táhly s nimi i ženy. Statečně držely krok s muži, aby jim ta švanda neušla. Přešli můstek přes Bahnici a nyní na povel ztichli, neboť cesta vedla nepřátelským územím. V lukách za chudobincem stála nahrbená chalupa Chocholova.

Ještě okamžik a strhl se válečný pokřik. Nějaké křoví zapraskalo, do zdí zabušily kameny. Zařinčelo rozbíjené sklo. Potom hvízdání, řev a vřeštění kočičiny. Psi zblízka i zdáli se rozštěkali. Nějaký silák hodil do dveří obrovským balvanem, až se rozlétly. Za okny okolních chalup se rozžíhaly plamínky. Z chudobince vybíhaly rozespalé postavy v nočním prádle. Nakřáplý ženský hlas srdcelomně zakřičel:

„Pomóóc, lidičky! Pomóóóc! Vraždí nám našeho Nácíčka!“

Než se Špitálek probudil, byli výtržníci pryč. Klopýtání a kletby doznívaly v temnu, uprchlíky však nikdo nepronásledoval. Před chalupami se tvořily hloučky. Rokovalo se. Ženské se nahrnuly k Nácíčkovi do síně. Konečně kdosi přiběhl z města a přinesl vysvětlení:

„Duda umřel.“

Pomalu se rozcházeli dospat zbytek noci. Na všechno, na radost z vítězství i na rozhořčení nad zbabělým přepadením, je dost času ráno. Vše tichlo. Psí štěkot ustával. Na obloze pokojně svítily hvězdy.

Na prkenné lávce pod roztřískanými okny seděl osiřelý vítěz Nácíček se svou nájemnicí, chromou žebračkou Terinkou. Všude ležely střepy, kameny a kusy omítky. Trávník byl udusán, plot poražen. Nácíček měl hlavu svěšenu, ruce mezi koleny, jeho tělem probíhalo horečné chvění.

„Je to hrůza, je to hrůza!“ lomila rukama Terinka. „Ještě že nezapálili!“

Divné, lidskému hlasu nepodobné skučení jí bylo odpovědí.

„Nácíčku, ale Nácíčku, co je vám?“ zděsila se babka. Podívala se na něho zblízka v matném šerosvitu jarní noci.

Jeho obličej byl rudý a svraštělý jako tvářička nemluvněte. Bezzubá ústa byla zkřivena v kormutlivou, zející trhlinu. Plakal.

/1929/

Na křtiny

Honza Marků vylepoval čerstvě natřenou rakev papírovou krajkovinou. Po celé chodbě páchlo klihem.

„Pámbů dobrý poledne!“

Kluk se ohlédl. Ach — starý Pech z chalupy na stráni. „Copak byste rád?“

„Kde máš, Honzo, šéfa?“

„Šéfa? To nevím, od rána jsem ho neviděl, ale paní je v krámě, jděte dál!“

Stařec odkašlal, nahrbil se a šmátral se opatrně kolem rakve, která překážela v cestě. Přitiskl nos na zasklené dvéře, uctivě zmáčkl kliku.

„Copak nám, Pechu, nesete?“ Křiklavá Anežka sklízela z pultu hrnéčky, které tam zanechal vybíravý kupující, za nímž zvoneček nade dveřmi ještě doklinkával.

„Ale paní Prousková, slyšel jsem, že pojedete zítra do Prahy na kremaci, a pražská dcera Madlena mě zve pozítří na křtiny. Náramně by se mi hodilo, kdybyste mě vzali s sebou.“ Pech, potutelný šprýmař, byl tentokrát pokorný, jak se sluší na prosebníka. Hluboké křeččí vrásky se mu roztáhly okolo bezzubých úst do nejistého úšklebku.

„To byste jako rád s umrlčákem,“ přemýšlivě slabikovala Anežka. „Jo — to si musíte říct rovnou Franckovi, nevím, nemá-li Už pasažéra. Honzo — skoč za mistrem, je v dílně!“

Za klukem zapleskaly trepky. „Posaďte se,“ milostivě zvala Anežka, ukazujíc na rozdělanou bednu, z níž vyhřezla dřevěná vlna.

„Děkuju, děkuju,“ ostýchal se děda, „počkám stoje.“

„Á — jeje — Pech!“ — zachrochtal František Prousek, vale se do krámu. Byl jen ve vestě, ale čelo se mu lesklo krůpějkami potu. Myší očka se zájmem střelila po návštěvníku. Hlavu po něm otočit nemohl, jak byl tlustý. „Snad si nejdeš, dědku, vyjednávat funus?“

„Rád by se svezl s umrlčákem do Prahy na křtiny,“ vysvětlovala Anežka. Pech se tence zachechtal. Před Prouskem, známým z hospody, cítil se kurážnější než před Anežkou.

„No — co by ne,“ zadrbal se Prousek v zátylku. „Vyjedeme kvečeru. Musíš na nás počkat v černodolském lese. Lidem by to bylo velké v očích, kdyby tě viděli nasedat jako na výlet. S průvodem pojedeme jen k posledním chalupám, do kopečka k lesu si to ještě poneseme smutečně pomalu, za zatáčkou to vezmeme jaksepatří. Počkáš na můstku za hájenkou.“

„Jakpak ne — budu tam — to se rozumí,“ radostně zabreptal Pech. „Tak mockrát děkuju napřed — pane, to se mi podaří! Vyjde mi to lacino!“

Pohřební auto se blížilo ku Praze. Slunce již zapadalo, i červánky hasly nad západem, v mlhové nížině probleskovala první světla periférie. Šofér měl černý kabát rozepjatý i s vestou, Prousek držel bouřku na klíně a hleděl malátně před sebe. Po druhé straně šoféra se tísnil Pech, při každém poskoku špatně pérovaného vozu se mu roztřásla stařecká hlava. Vzadu, za mléčným sklem, ramplovala rakev s mrtvým, kolem ní tančily věnce se zadrhnutými stuhami.

„Františku,“ domlouval se Pech, „u první štace elektriky mě vysadíte, že ano?“

„Kdepak vlastně bydlí tvá dcera?“ — rozespale blábolil Prousek.

„Ale copak o to, ta bydlí zrovna na cestě, ve Vysočanech,“ rozpačitě se přiznával Pech.

„Tak to tě, strejdo, dovezu až před dům,“ — rozhodoval se tlusťoch.

„Ale to zrovna já nechci,“ žvatlal stařec, „před dům, to nechci. Víte, Františku, oni jsou lidi divní a není jim to zrovna příjemné, když jim pod okny znenadání zastaví vůz s rakví. Dcera je hrozně pověrčivá a já přec jen jedu na křtiny. Myslela by si, že je to špatné znamení. Stará mi doma nakázala, abych rozhodně vystoupil o něco dřív!“

„Ne,“ rozhodoval se tvrdě Prousek. „Zastavím před domem, a basta.“ V duchu se těšil na tu legraci, až bude při pivě vypravovat, jak Pech nerad lezl z pohřebního vozu rovnou do náruče svých příbuzných.

Stařík ztichl, chvíli neříkal nic. Po chvíli začal sebou neklidně šít. „Františku, prosím vás, zastavte, já potřebuju na stranu.“

„Já vím, ty chytráku, abys nám foukl. Znám tě! Jedeme dál, jedeme skrz. Však tam budeme co nevidět!“

„Ale já to nevydržím,“ ohrazoval se Pech. Očka mu žalostně mžourala.

Šofér se potichu usmíval. Prousek nasadil bouřku na ucho a položil ruce na kolena. Ožil. Těšil se na příští chvíle. Jeli ulicí řídkých činžáků. Dům, stavební místo a opět dům,

„Tak,“ hlásil Pech, „teď už to bude. Támhle ten rohový dům s krámem, ale neměli jste mi to dělat, vy sakulenti. Děkuju mnohokrát za svezení, a zítra, jak jsme sjednali, budu čekat v příkopě u cesty. Zaplať pánbůh!“ A když se auto pomalu opět rozjíždělo, zatímco děti a zvědavci se zastavovali na chodnících a hleděli z otevřených oken, škubl Pechovou tváří lišácký, nezadržitelný úšklebek. Nepřemohl se, aby nezavolal za vzdalujícím se vozem: „Ale víte, přece jen jsem na vás vyzrál, abyste to věděli — tady ještě nejsem doma. Ještě kousek se ponesu pěšky, ale zato nepřijedu pod okna s umrlčákem!“

„Počkej, to se ti nevyplatí, ty potvoro,“ pro sebe si odplivoval Prousek. „Zítra se ti pomstím, nezastavím, nechám tě pěkně ležet v příkopě, jdi si domů pěšky nebo se vrať a zaplať si dráhu!“

Prázdné pohřební auto frčelo od Vysočan po prašné silnici. Z příkopu na umluveném místě vstávalo něco drobného a černého, slavnostního a rozesmátého a mávalo rukama. Auto nezmírnilo rychlost a Prousek volal na užaslého a dřevěnícího staříka trubkou dlaní: „Včera jsi vyzrál ty na nás, dnes jsme zase dostali my tebe. Na shledanou doma!“ A děda se v příkopě zmenšoval, zmenšoval, bylo vidět již jen jeho bezmocné mávání rukama.

U přejezdu trati se pohřební auto zdrželo. „Čert ví, že ty šraňky tak brzy zavírají,“ mrzel se Prousek, „stojíme tu kdoví proč, po vlaku ještě ani potuchy.“ — Konečně se přihnal, zavaliv je kouřem a ovanuv je divokým větrem své pouti. Hlídačův řetěz zaskřípěl. Bílé a černé trámoví nebylo však ještě v polovině, když u trati s hrčením zvolnilo let osobní auto. Za volantem stavitel Mohr z městečka, klobouk na stranu, květinu v knoflíkové dírce. Kde ten se tady bere? A v autě — hrom aby dědka vzal, ten měl z pekla štěstí — sedí starý Pech, rozložen na polštářích, kapesník vedle sebe, a usmívá se na celé kolo. Auto předjíždí těžkopádný pohřební vůz, stavitel pouští jednou rukou volant, vyklání se a volá na Prouska: „Na shledanou doma!“ Za chvíli po něm není na silnici ani potuchy.

Prousek kleje nejhoršími jmény. Bude to starý Pech, který ho bude večer nedočkavě vyhlížet z hospody. Prousek otlouká svou bouřku o tlusté koleno. Z výše na něho hledí shovívavě dva vznášející se stříbrní andělé s palmovými listy v náručí.

/1933/

Zázrak flamendrů

Déšť pleskal do oken, vítr harašil plechovým znakem v průčelí okresní politické správy. Oblohou letěly chuchvalce mlh a zhlížely se v kalužinách. Lucerny kaštanářek hořely pod podloubím jako výstražná světla.

„To je tam pěkná slota,“ bručel rada Metelka, dívaje se rozmrzele do náměstí, „a ani pomyšlení, že by se to do svátků změnilo. Dnes máme už dvacátého — no pěkně vítám, to budou podařené vánoce! A takové je to tu každý rok. Kdypak tady vlastně padá pořádný sníh?“ Otočil se pomalu od okna a zadíval se po řadě do všech pěti lhostejných tváří před sebou. „Jaktěživ jsem takové pitomé hnízdo neviděl. Pane, když jsem sloužil před třiceti lety v horách, to bylo něco! Městečko — eh, hotová dírka, nějakých deset dvacet patricijských rodin tam hrálo prim, k těm vzhlížel s respektem takzvaný lid, to, co zbývalo, byla jen docela obyčejná holota. Celý boží rok tam byla otrava, všude samý klep, nadutost, hloupost, v putykách se zívalo, ženské husy. Ale ta zima! To byla krása! Sněhu napadlo nejmíň na metr. Domy, většinou samé nízké chalupy, byly zaváty až po komíny a z okapů visely až. na zem rampouchy, tlusté jako ruka. Když sníh zvlhnul a padal se střech, ramplovalo to jako při největší bouřce, člověk si musel dát pozor, aby mu to nesletělo na hlavu. A kdekdo, velcí i malí, všechno to mělo rohačky nebo lyže nebo obojí a prohánělo se to po okolních kopcích. Tam se v zimě užilo! Měli klouzačku i na náměstí, jezdilo se po ní před večeří i po večeři, staří, mládež i děti. U kašny stála vysoká lampa na petrolejový plyn a ta jim k tomu svítila, kraválu a kvikotu všude plno, jedni se vlekli vzhůru, druzí frčeli dolů, policajti chodili okolo jakoby nic, zkrátka se to tam smělo. A vánoce! Když si tak pěkně mrzlo, sníh se třpytil a křupal, saně se jen smykaly a zvonily rolničky! Jak se zešeřilo, chodili po ulicích ponocní s takovými dlouhými starodávnými troubami a vytrubovali každou hodinu — bylo to náramně hezké. — — Ale teď si vzpomínám, vždyť my jsme tam jednou provedli na Štědrý den hotový zázrak! To vám bylo zvláštní, ani byste mi to snad nevěřili, kdybych to vypravoval!“

Rada Metelka se potajmu rozhlédl, jestli ho někdo nepovzbudí — ale kdepak! Ani je nenapadlo. Mladík v nejtemnějším koutě kanceláře si šťoural násadkou v uchu, slečinka u stroje vypichovala špendlíkem zanesená písmenka a ostatní se tvářili, jako by chtěli říci: „Jen se, starý, vymluv, nám to nevadí, protože tě stejně neposloucháme.“ Krátce zaváhal, nebylo-li by lepší se dopálit a neříci těm hlupákům nic, ale nutkání pochlubit se příběhem aspoň někomu se ukázalo silnější. Vybral si z pěti tváří jednu, která mu připadala nejpřístupnější — patřila tatíkovi Srdínkovi. Naklonil se důvěrně nad jeho stůl a ztlumil hlas.

„Tenkrát jsem byl ještě mladý hoch, svobodný, toť se ví, na světě docela sám — rodiče mi umřeli, dřív než jsem začal chodit do školy, neměli ani pokdy opatřit mne nějakým sourozencem.“

Oběť si lehce povzdychla, odložila péro a pohodlně se natáhla, odhodlána trpělivě vyslechnout vše až do konce.

„Pro takové lidi, to víte, je Štědrý den tím nejpitomějším dnem v roce. Tak tam v horách taky. Co jsem měl dělat? Kvečeru se všechno uklidilo domů, v oknech se počaly rozsvěcovat vánoční stromky. Šel jsem k Modré hvězdě. Tam bylo ale také jako po vymření, svítilo se tam jen jediným světlem. Hostinský se občas přišoural v papučích, jen aby odnesl vypitou sklenici nebo aby přiložil do kamen. Většinou se zdržoval vedle v kuchyni, kde se šuškalo a kde se chvílemi někdo náramně radostně zasmál. Mně to bylo protivné. Naštěstí jsem v lokále nebyl sám, sedělo nás u stolu několik takových mládenců, kteří se ten večer otravovali, kteří neměli žádný domov a které nikdo nepozval. Tak tam byl městský důchodní, hazard chlap, věčně na mol, a jeho nerozlučný kumpán, zbankrotilý továrník, hrozný rozflaka a nadutec. Potom takový bledý kluk od advokáta nebo co, táta ho domů nechtěl pro nějakou ostudu, a zrzavý obchodník, jednooký, souchotinář. Ten měl ženu a dokonce i dítě, ale seděl s námi, jen aby ukázal, že mu na takových oslovských idylách, jako je Štědrý večer, vůbec nezáleží.

Aha — a pak tam byl taky jeden rozvedený, šedivý už strýc se slzícími víčky á nějaký obchodní cestující — dohromady sedm. Tamti čtyři, důchodní, zrzoun, koncipientek a fabrikant, hráli v karty a pili z půllitru kyselé víno. My ostatní kibicovali. Uprostřed stolu stála láhev s kořalkou — z té si posloužil, komu právě napadlo zostřit si chuť. Nemluvilo se vůbec — nejvýš sem tam někdo něco prohodil, co se týkalo hry. Asi tak po desáté nám tam vlezli koledníčkové, postavili se u dveří a začali zpívat, ale důchodní je vyhodil. Když se blížila půlnoc, praštili karbaníci kartami, že prý je to už nebaví, dali do pinky, zaplatili a že půjdou domů. Agent odešel už před chvílí nahoru spat, ani se nerozloučil. Podíval jsem se na hodinky, do postele bylo ještě brzy, ale co naplat? Zvedl jsem se taky. Teprve když se oblékali, bylo na mých přátelích vidět, jak důkladně jsou nadrátovaní.

Hospoda stála na nároží horního konce náměstí, měla vyvýšenou podsíň, na niž se lezlo po schodech. Nu a z té podsíně dolů, komu bylo nanic, a vůbec se odtamtud — tento. Tak stojíme u železného zábradlí a kýváme se — koukám na hvězdy — blbé, člověk bývá někdy sentimentální a stydí se s tím někomu svěřit. Náměstí pod námi tiché, nikde ani človíčka, všechno je doma nebo odešlo na půlnoční. Středem svítí ujetá dráha sáňkařů, a jak se u kašny houpe petrolejka, běhají po ní modré stíny. Tu se nám najednou zdá, že slyšíme něco jako tlumené vrčení. Napínáme sluch.

»Jářku, tady někdo spí,« povídá jednooký, »jenom bych rád věděl, kde.«

Opravdu, není to nic jiného než chrápání, a dokonce dueto. Rozhlížíme se — a tu jsme je objevili. Ony stály pod hospodou saně, taková kocábka pro dva se sedátkem pro kočího vzadu, nu a v těch saních spali jako dvojčata oba ponocní. Trouby měli v klíně, jako by jim je byl nadělil Ježíšek, byli zachumláni do kožichů a pěkně k sobě přitištěni, aby jim bylo tepleji.

»Tohle je pěkný pár,« chechtá se důchodní, »vlezli si do saní, jenom se svézt! Sakra, hoši, copak abychom je tedy svezli?«

Toť se ví, hned jsme věděli, co myslí. Ztichli jsme, abychom spáče neprobudili, a opatrně se tápeme dolů k saním. Nebyl mezi námi ani jeden rozumný člověk, který by nám v tom zabránil. Pozlehoučka jsme zabrali a milé saně šťastně dostali do jízdní dráhy. Pak to šlo už krásně samo. Ponocní se probudili, až když se to s nimi řítilo rovnou na městskou spořitelnu v protějším rohu náměstí. Mohl se stát náramný malér, ale my se smáli, až jsme brečeli. Jeden ponocný zůstal vyjeveně sedět, druhý stál, ječel a mával rukama, jako by zažehnával zeď, která se blížila zběsilou rychlostí.

Mysleli jsme, že ta jízda skončí důkladným mazákem u spořitelny, ale kdepak! Klouzačka byla tak nádherně ujetá, že to vzalo v zatáčce saně s sebou, aniž je bylo třeba řídit. Trochu se to zakodrcalo a už milí bezděční pasažéři letěli příkrou ulicí dolů k potoku.

Pane, tohle jsme nečekali, to už nebyla žádná legrace. Předně, takové těžké saně, kdyby se jim bylo něco připletlo do cesty! A pak, ta ulice, Panská se jí říkalo, byla jako střecha, s koňmi se nahoru po ní nedostal, muselo se objíždět — a dole úzký můstek přes potok a hned za ním Špicarčina chalupa. Tam se všechno rozbije napadrť, jestli těm pitomcům nenapadne zavčas z toho vyskočit!

Ani jsme si dohromady nic neřekli, z flamendrů opici jako když sfoukne, klusali jsme, co nám nohy stačily, za nešťastnou korbou. Člověče, to vám bylo! Když jsme doběhli ke spořitelně, ozve se dole buchnutí a praskot, nějaké sklo se sype. Já řku: »Už nemáme kam utíkat, už je to hotovo, nejlíp by snad bylo někam se ztratit.« Nedivte se, byl jsem tenkrát ještě zelený kluk, bál jsem se skandálu. Ještě jsem to nedořekl, začne vám tam dole jeden z těch ponocných na svou troubu dout jako ďábel a ten druhý mu pomáhá křikem na plné hrdlo.

Důchodní povídá: »Oni se ti chlapi nezabili, ale dočista se zbláznili. Poběžme, ať víme co a jak.«

Nu, nepřišli jsme tam první, z okolních domků se už sbíhali lidé, někteří v nedbalkách. Stojíme a koukáme jako hloupí. Saně pěkně nabourané do baráku celou ojí, okenní rám na maděru a kdekdo skáče rozbitým oknem do světnice. Slyším, jak jednooký povídá: »To tam musíme taky!« Ženu se za ním a div že jsem nedostal konví do nosu, nějaký děda — hupky — a rovnou k potoku, za ním druhý. Uvnitř plno kouře, taková rozcuchaná tetka ve spodničce konejší asi pětiletou holčičku, ta pláče a mává ručkama, její stromeček v jednom plameni a už praská podlaha.

Tak jsme to uhasili. Ani nebylo mnoho vody zapotřebí, udupali jsme to, tolik nás tam bylo. Zkrátka, abyste rozuměl, ti chlapi, ponocní, jak saněmi vrazili do baráku, vletěli přímo roztřískaným oknem do světnice — jako poslaní od pánaboha! Ani se tuze nepořezali, měli důkladné palcové rukavice. Spatřili oheň a hned začali troubit a svolávat lidi. Víte, ta holčička byla sirotek. Babička, stará Špicarka, šla na půlnoční, dítě nechala doma samotné. Aby se mu nestýskalo — nemohlo usnout po nadílce — zapálila mu svíčku. Nu holčička si zdřímla, svíčka dohořela, od ní chytil stromek — a člověče — taková stará chajda, kdyby tam byli ti ponocní nevpadli! O čtvrt hodiny později by to bylo hořelo celé — ech, darmo mluvit. Nebylo ani pomyšlení, že by se dítě odtamtud dostalo.

Jo a tak nás několik flamendrů způsobilo ten vánoční zázrak. Špicarka přiběhla z půlnoční, a když viděla tu spoušť, div že nám všem ruce nelíbala. Jen ty saně v baráku jí nešly na rozum.

Tu ten zrzavý povídá: »Víte, paní, už nebrečte, vždyť se zaplaťpánbůh celkem nic nestalo, ale tuhle, jak vidím, vám saně rozbily okno, škoda tu je — a pak — hořelo tu — co říkáte, mládenci, abychom to tak trochu hradili?« A mrká na nás svým jediným okem.

Dali jsme hlavy dohromady a pak jsme bábě hodili něco do zástěry, jen jsme ji zapřisáhlí, aby z toho, co zbude — a mohlo zbýt dost a dost — opatřila tomu děvčátku jiný vánoční stromek. Ona totiž ta holčička lamentovala jen pro něj. Nu a potom si vzal důchodní stranou oba ponocné a povídal jim, aby k němu hned po svátcích přišli do kanceláře, že prý udělali hrdinský čin a že se jim město za jejich dobré služby odmění. Člověče, ještě venku jsme se ohýbali smíchy, jak ti strejdové vypadali, jeden měl tu svou troubu ohnutou a koukal na ni náramně truchlivě, snad měl strach, že mu za ten pokažený obecní instrument budou ještě strhovat z platu!“

Srdínko hleděl na starého pozorně, snaže se vystihnout, kdy bude vyprávění konec. Jakmile rada Metelka zmlkl, pustil se do skřehotavého smíchu. „To se vám povedlo, jejej, to se vám to povedlo!“

Vyprávěč na něho hleděl s úžasem, který se pomalu měnil na výraz opovržení. „Člověče, řekněte mi, čemu se tak hrozně smějete? Co na tom je vlastně tak k smíchu?“

„Jak bych se nesmál,“ hájil se Srdínko, „když jste po celém obličeji pomalován od inkoustové tužky! Zatímco jste mi to vypravoval, hladil jste si tvář tou zamazanou rukou.“ A kdákal a hekal, až se mu z nosu svezly brýle.

„No — víte!“ řekl důstojně rada Metelka a pomalu se napřimoval. Nedořekl však, jen soustrastně mávl rukou. Přistoupil k oknu, a zhlížeje se ve skle, snažil se cípem navlhčeného kapesníku setřít s tváře stopy vyprávěčské nervozity. Déšť se lil bezútěšně dále, za tu chvíli se jen ještě více setmělo.

„Tak, tak,“ řekl hodně hlasitě a zdánlivě vesele, aby dal najevo, že se ho zklamání s posluchačem nedotklo a že mu po čertech málo sejde na tom, setká-li se nebo nesetká na světě s porozuměním. „Je to tam svinstvo!“ A začal přecházet po místnosti sem tam, statečně dýmal a bouřlivě odkašlával. „To zas budou vánoce!“

/1929/

Čert na zdi

Příběh patetický.

Předmět hry: žena.

Scéna: ves.

1

Slunce se konečně prodralo vatou beránků, ale všechna ta námaha byla mamá, za malou chvíli zapadne za Pecenovým lesem. Mladý jarní vítr, který se až dosud zběsile honil po lukách a válel po nich kotouče vápenného prachu, nápadně zmalátněl. Stín Segertovy hospody majestátně překročil silnici a rozložil se na zbídačelé zdi Studentova statku.

Jakýpak statek? Barabizna, pokrytá došky, dřevěné žlaby prohnilé a zelené mechem, omítka oprýskaná, okna zborcená, ploty vyvrácené. Pod přístřeškem v houštině kopřiv seděl na rozviklané židli s knihou v klíně, s kostěnými brýlemi na vyzáblém nose Jan Plebán, všeobecně zvaný Student, blázen, který kdysi studoval jen proto, aby se naučil lenošení a jalovým řečem. Ovšem že nikdo ve vsi nestál o jeho hloupé rozumy, šli si pěkně po svém prospěchu, poslouchajíce sotva jedním uchem jeho mravoučná kázání. Kdyby se tak byli řídili jeho příkladem! V takovýto den by se sotva našel druhý chytrák, který by na všechnu dřinu, která v polích čekala, poslal svého jediného, hluchoněmého čeledína, a sám si zůstal doma u své smradlavé knížky.

„Tu ho máme,“ řeknou lidé, až půjdou kolem z polí s prsty naběhlými jako jelita, s nalomenými hřbety, s podkleslou chůzí, „tu ho máme, nafoukance!“ A hezky upřímně si odplivnou. Vstát tak z hrobu starý Petr Plebán, kterému přezdívali Komár pro jeho hubenost a lačnost po penězích, co by asi říkal synovi? Zůstal si doma jen proto, aby spočítal všechny vápenné vozy, drkotající po silnici od časného rána do pozdního večera, a aby si pokřápal s vozky, kteří se osvěžovali v protější hospodě pálenkou černou jako dehet nebo zelenou jako tráva? Či snad proto, aby se mohl dosyta vynadívat na Martu a schytávat její nepříčetné, blouznivé pohledy, jež vrhala po všech okrajích obzoru s takovou toužebností, jako by očekávala příchod pohádkového prince? Tak tomu bude asi nejspíše, neboť ta cikánka je zase na své zahrádce, kde stejně ještě nic nekvete než několik chudobek, a civí tam na tom jedovatém větru, jako by neměla nemocné plíce, navzdory hospodskému Segertovi, svému snoubenci, který nemá rád ty její tichošlápské sny a umíněnou zamlklost.

Po posledním voze, který projel kolem statku, zůstala na silnici dvojitá kolej, nepříliš hluboká, neboť tomu nebylo tak dávno, co pršelo, a prachu bylo málo. Zmoudřelý vánek si pohrával s vlasatou hlavou Jana Plebána, která již prokvétala. Do Segertovy zahrádky, sotva větší než žabí louže, schované za keřem černého bezu, nebylo tuze dobře vidět, zato bylo odtamtud slyšet tlumené pokašlávání a praskání suchých větévek pod lehkými kroky. Přes tu chvíli se procházející zastavila u nízkého plotu, opřela se o něj lokty, ale vytrvalého obdivovatele neuznala ani za hodna pohledu.

Každé dítě vědělo, že se Student také o Martu ucházel, když vloni v létě přišla znenadání do vsi. Dva měsíce u něho dokonce bydlela, byla u něho za děvečku. Měla si snad vyvolit tohoto hospodáře, který nehospodařil, toho strašáka do zelí, chvástavého nuzáka, když jí nadbíhal sám hospodský Segert, zámožný chlapík s modrýma očima a s nakrouceným knírem? Vztek odmítnutého byl věru kdekomu k smíchu, i jeho pohrůžky, tenhle zborcený věchýtek mohl být rád, že mu Segert ještě ke všemu pořádně nenabil. Od šťastného vítěze to bylo vlastně docela hezké, že se k nebohému skrčkovi přes jeho bezmocnou zášť měl upřímně po sousedsku.

Buch-buch-buch, ozývalo se v pravidelných přestávkách z hospodského dvorku, to Franc Segert štípal dříví. Buch-buch, štípal vztekle a dunělo to do ticha jako pomstychtivé rány, zasazované neviditelnému soupeři. Kdo byl ten soupeř siláka hostinského? Kdo jiný než Martiny nezbadatelné sny, její nepochopitelná zádumčivost, její mlčení. Ovšem, musí se přiznat, že Marta byla krásné děvče, když se tu loni objevila znavená, chorá, uštvaná dlouhou cestou pěšky, se svým úpěnlivým výrazem a bolestnými ústy. Kdo viděl kdy oči tak černé a přitom tak jasné, úsměv tak vážný a sladký? Ale pro Segerta to děvče přece jen nebylo. Ne, nebylo. Předně ta její minulost. Věděl někdo ze vsi, kdo byla a odkud přišla? Nikdy se s tím nikomu nesvěřila. Kdo byl ten muž, o němž mluvila skoro s hrůzou? Utekla od něho. Tvrdila, že nebyl jejím milencem. Jakým právem si však tedy na ni dělal nároky? Proč jí vyhrožoval, že ji najde třeba na samém konci světa, až bude chtít?

Černý, jako dýka ostrý mrak rozkrojil zrudlé a nabobtnalé slunce na dvě stejné poloviny, pak jím smýkl pod obzor. Bylo po vší pýše dne, už jen v sedle mezi kopci dohasínala slavnostní iluminace. Nyní se opět vzmužil vítr, Studentovy dlouhé vlasy se zvedly jako bodliny, list v jeho knize se obrátil. Nepovšiml si toho a tak se prozradil, že nečte, nýbrž zamyšleně a úkradem se dívá zpod čela k hospodskému plotu. Zklamání? Hořkost? Samá ozdobná slova, ozdobné pocity. Kdyby se byl poctivě lopotil jako ostatní, nebyl by měl pokdy ani na chmurné myšlenky ani na milostné srdcetlučení.

Segert na dvorku páčil asi nějaký důkladný pařízek. Rány se staly řidšími, promyšlenými, ten, jenž měl vztek, se teď soustředil na svou práci a počal zapomínat na to, co hodozlobilo. Beztoho nějaká mrzutosts Martou! Když mu již z podzimu dala slovo a potom se k němu dokonce nastěhovala, proč teď odkládá? Svatba měla být již v únoru. Ovšem, byla poněkud nemocná, ale to přece neznamená, že by nemohla dojet na faru a do kostela. Takový dobrák jako Segert se tak hned nenajde! Že je žárlivý? Že se od ní nehne na krok? Ještě by jí to mohlo lichotit, je aspoň vidět, že ji má rád. Sama mu zavdává příležitost k žárlivosti. Před týdnem se natahovala přes plot za Vaškem Pecenovým, večer si zastavila sama mysliveckého mládence a dala se s ním do hovoru o lesích a o dálkách. Ano, dálky, dálky, to je smysl všeho jejího toužení, přece jen nezapře svou toulavou krev. Neřekla ostatně Segertovi jasně, že si ho vezme jen proto, aby tu zůstala do smrti zahrabána? Zahrabána — jaké to slovo? Hodí se na nevěstu zámožného člověka? „Chci, abys mne před ním chránil!“ Neřekla také to? Nuže, ať se tedy nadurdí, když je opatrný. Ten, před nímž chce být chráněna, je beztoho nějaký ničema, vyděrač, lotr, schopný každé špatnosti. Dobře udělal Franc Segert, že si pořídil loveckou pušku a pověsil si ji nad postel. Správná puška lepší než hlídací pes.

Student vytáhl z kapsy barevný kapesník, položil knihu vedle sebe na otep loňského roští a dlouze, tesklivě se vysmrkal. Pak sáhl po dýmce a začal ji pěchovat tabákem. Činil to loudavě, bez zájmu, jako všechno na světě konal jen loudavě a bez zájmu. Pěchoval dýmku tabákem tvrdě, důkladně, s rezignací a rozhlížel se. Hle, na kopci u hřbitova se udělal prašný vír a pustil se serpentinou ke vsi jako plamínek po doutnáku. Co nevidět tu bude, vnikne do vsi jako do nepřátelského tábora a bude vyzývavě tančit před křivými ploty a lakotnými okénky — ayšak — kdo to kráčí po prudkém svahu podle hřbitovní zdi?

Student vložil dýmku do úst, rozškrtl zápalku — ruce se mu chvěly jako starci — a zadíval se v tu stranu, kde se objevil neznámý poutník. I z dálky bylo zřetelně vidět, že kulhá. Hlavu nepokrytou, jednu ruku v kapse rozevlátého, zeleného svrchníku, šel si docela pomalu. Neměl zavazadlo, ani sebemenší uzlík, snad neměl ani žádný cíl. Kulhal důkladně, ale neopíral se o hůl. Ne, nebyl to nikdo ze vsi ani z okolí. Blížil se lhostejně, odkopával kaménky, švihal si tenkým proutkem — zcela určitě nějaký tulák. Tulák nebo dokonce zloděj. Bez límce, bez nákrčníku, s rozhalenou košilí, prašný vír se před ním točil, tak si šel, jako by poháněl káču, šosy mu poletovaly jako ptačí křídla. Docela mladý člověk, bezvousý, snědý, s krátkými zvlněnými vlasy, s posupnými rysy. Však byl již zde, mezi oběma staveními, vcházel jimi do vsi jakoby branou. Copak tu asi chce?

Buch-buch, hospodský pořád ještě zápolil se svým pařízkem. Tulák šel, vyzývavě se díval vpravo, vlevo. Náhle se zastavil, něco ho upoutalo. Co? Zvědavě se zahleděl do hostinského zahrádky. Odhodil proutek a přikročil až k samému plotu. Tam jako by vzduch zhoustl. Ticho, žádné zakašlání se neozvalo, větévka nezapraskala. Vtom výkřik, jako když hrudí projede nůž. Výkřik a chvatný útěk polekaných kroků.

O několik vteřin později vyběhl před dům hostinský Segert se sekerkou v ruce, aby zjistil, co Martu tak polekalo. Připotácela se k němu na dvůr, obličej zrůznělý nepochopitelným děsem, nemohla nebo nechtěla ze sebe vypravit slova. Nespatřil nic než pustou silnici, na níž pokojně ležel bílý vápenný prach, a tíživou prázdnotu parami zšedlých obzorů.

Pak vrzla vráteň Plebánova statku. Student, tišší a shrbenější než jindy, vyšel, aby zvedl z otepi roští svou nedočtenou knihu.

2

Když se setmělo, začali se do Segertovy hospody trousit denní hosté. Dupali svými těžkými, okovanými botami, nemotorně usedali každý na svou židli a zapřádali věčně stejné rozhovory, jejichž oblastí byla polní práce a středem zisk. Bafali z dřevěných i porcelánových dýmek a opatrně pili hořké, kalné pivo bez pěny. V koutě na lavici se opíral hřbetem o veliká kachlová kamna hostinský Segert, opásaný nepříliš čistou bílou zástěrou, a hleděl na ně se zkamenělým zájmem. U stropu se kývala jediná petrolejová lampa a ozařovala šenkovnu svým žlutým sovím okem.

Devět míst kolem stolu bylo obsazeno, již jen Plebánova židle byla prázdná. Klíma, kterému říkali Lhář pro vymyšlené historky, jimiž se snažil zalichotit ostatním, kteří byli vesměs starší než on, byl ze všech nejdelší. Jeho nohy se pod stolem tyčily do závratných úhlů, maličká hadí hlava na hubeném krku kroužila ze strany na stranu. Vedle něho, podoben velikému kropenatému vejci, seděl hrbatý Kubíček, bratr sedláka Pecena, trpaslík s koňskými zuby a s nehybnou grimasou, vtesanou do potměšilé tváře. Říha-Starosta, ramenatý hlupák, kterého vždy znovu obdařovali důstojenstvím, na něž byl nesmírně pyšný, nosil jediný ze všech světlý, řídký plnovous. Z nadutosti a z omezenosti se nikdy neúčastnil debat. Starý Chmýra, Opičákův otec, byl z nich nejstarší. Zlomený vpůli jako vichrem sražený smrk, skláněl nad stolem svou těžkou, hranatou, úplně lysou hlavu.

„Kdepak dnes asi vězí Student?“ zeptal se Pecen-Voláč, nejbohatší sedlák ve vsi, a bouchl do stolu pěstí, těžkou a rudou jako cihla. Pod vysoko zapjatým límcem košile skrýval svůj zduřelý krk. Jeho otázka jako by byla povelem k neomaleným žertům na účet nepřítomného.

„Čte hluchému z knih,“ řekl Kubíček a zhluboka se napil.

„Přebírá hrách do zítřejší polévky,“ podotkl Čupr-Pán, který dostal přezdívku pro své furiantství. Nosil čepici nasazenou až na samém uchu a pyšně vypínal své mohutné břicho, v hospodě však většinou podřimoval s rukama v kapsách a s dýmkou zavěšenou v koutku svých ropuších úst.

„Nebo spíš poklízí svůj salón!“ připojil se Klíma-Lhář. Bylo všeobecně známo, že si Plebán sám vaří, pere i drhne. Jen jednou a nakrátko, v návalu milosrdenství a vášně si dovolil přepych děvečky.

„Kouká na měsíc a myslí na Martu,“ zabrumlal Lopata-Zloděj, trudovitý vdovec s křivým úsměvem a odulým obličejem, který byl už několikrát trestán pro krádeže na panském, a zarputile miloval své dvě krtičnaté děti. Po jeho poznámce se v hospodě rozhostilo rozpačité ticho. Vést před Segertem takové řeči bylo pokládáno za vrchol nezdvořilosti. Hostinský sebou trhl a změnil malebnou polohu svých nohou, jako by chtěl povstat, potom si to však rozmyslil. Kubíček vrtěl hlavou, div že mu nevypadla ze španělského límce jeho hrbu. Starosta prudce zamrkal.

„O takových věcech se tady nemluví,“ napomínal rozhořčeně Lopatu dědeček Chmýra.

„Proč France urážíš, když ti nic neudělal?“ věrně pomáhal otci syn. Říkali mu Opičák pro jeho rozplesklý nos a dlouhé, srstnaté ruce.

„No, no, jen žádné hněvy, nebylo to míněno ve zlém,“ udobřoval rozvaděné sousedy Martin Kec, přezdívkou Ryšánek, zrzavý chlap s mramorově bílou pletí, poznamenanou krupicí pih. Teprve nyní si uvědomili neodolatelnost pronesených vtipů a svorně se dali do smíchu. Devítihlasý, násilný řehot burácel šenkovnou, až se rozdrnčely okenní tabulky. Nejvytrvaleji se smál starý Chmýra, široce otvíral svá bezzubá kapří ústa, třásl ohromnou holou hlavou, v průduškách mu hvízdalo. Smál se ještě dlouho potom, když ostatní se už dávno smát přestali.

„Dnes tady měl být,“ řekl zarmouceně Voláč, „to bychom se byli pobavili!“

„Třeba ještě přijde,“ těšil ho Kubíček.

„Ó, dnes už jistě ne,“ usoudil Opičák. Aby zdůraznil, že se Studentovým příchodem opravdu už nelze počítat, položil si nohu, zablácenou až ke kolenu, na jeho prázdnou židli. Ryšánek se ušklíbl a rychle se opřel loktem o její lenoch. Chtěl také aspoň něco vytěžit ze svého sousedského práva.

Potom, jelikož tato otázka byla definitivně vyřešena, oddali se zas všichni původní nehybnosti. Navázali přerušený rozhovor o jaru, polích a práci a našli v popíjení a dýmání blahý klid. Drahnou chvíli se tak podobali dobytčatům, přivírajícím oči v šeru vlídně vystlaného chléva. Občas se nadzvedla záclonka na zasklených kuchyňských dveřích a ve skulině se objevilo oko, veliké a jasné jako hvězda. Ti, kteří v tu stranu hleděli, výmluvně umlkali a šenkýř, upozorněn jejich mlčením, se těžkopádně obracel. Zůstával chvíli pokrouceně sedět pln rozpaků, nevěděl, má-li či nemá-li se Marty zeptat, zdali si snad něco přeje. Když se však rozhodl a vstal, oko se spěšně schovalo a záclonka se zavlnila utajovaným posměchem.

„Hlídej si ji, Franc, hlídej,“ radil mu rozvážně výměnkář Chmýra, „je neklidná, má zlý pohled!“

Segert se zaškrábal za uchem. Bylo to bezradné gesto člověka, který má něco na srdci a rád by se s tím svěřil. První ho prohlédl Ryšánek.

„Tak co, kdy bude svatba?“ zeptal se ho s přepjatou bodrostí.

Lopata-Zloděj šel rovnou k věci. Chtěl vědět, proč se hostinský tak starostlivě tváří. Přelezlo snad Martě něco přes nos?

Segert se tajemně sklonil nad stolem a potichu vykládal o dnešním podivném Martině leknutí. „Ta vám vypadala! Krve by se v ní byl nedořezal! Hned jsem vyběhl na silnici, ale nikdo tam nebyl.“

„Možná, že se jí jen něco zdálo,“ soudil Klíma-Lhář.

„Možná, že si z tebe chtěla ztropit švandu,“ hádal Ryšánek. „Je tak potměšilá!“

Kubíček naladil soucitný obličej. „Někdy by člověk řekl, že není docela při rozumu. To její hledění do dálek se mi nelíbí.“

„A ptal ses jí, co ji tak poděsilo?“ vyzvídal Čupr-Pán.

„Ptal,“ zasmušile se přiznával Segert, „ale ona mi neodpověděla.“ Pak se najednou polekal. Shledal, že rozprava o ožehavém předmětu se stává příliš hlasitou. S třeskotem sebral prázdné sklenice a odešel do sklepa, aby je naplnil. Naznačil tak, že považuje rozhovor za ukončený.

Když se vrátil, byla opravdu nebezpečná debata zažehnána. Čupr-Pán vykládal o průběhu svého nedávného soudního přelíčení a vášnivě mával rukama. Chmýra-Opičák si nespokojeně pobručoval, sudičův příběh ho nezajímal. Říha-Starosta mhouřil oči a nepokrytě zíval. Studentovou nepřítomností byl večer připraven o hlavní atrakci. Nejkrásnější zábavou bylo přece jen rýpání do podivína.

Rozcházeli se dřív než obvykle. Vstali, sebrali své čepice, zamazané zemí, své zohýbané klobouky, rozházené po lavici, a vyšli bez rozloučení do klenuté chodby, v níž páchla kořalka a dlaždice duněly pochmurnými ozvěnami. V síni nehořela žádná lampička, byla tam čirá tma, zato venku bylo jasno jako ve dne. Přímo nad nimi visel v bezednu hvězdnaté oblohy obrovský lampión měsíce. Devět mužů se mlčky seřadilo u silničního příkopu, zády k hospodě. S hekáním se dali do močení.

„To bych rád věděl,“ pravil Opičák, klátě se jako olše ve větru, „proč dnes Student nepřišel.“

„Ale vždyť on ještě svítí!“ vyjekl Ryšánek.

Všechny zraky utkvěly na zpustlém Plebánově stavení. Dvě okénka podezřele mrkala žlutým tlumeným světlem a na záclonce se rýsoval stín nehybného profilu. Nějaký člověk seděl u stolu a podpíral si hlavu zaťatou pěstí. Kdopak to asi je?

„To není němý,“ usoudil Voláč.

„Student to ale také není,“ namítl Klíma-Lhář.

Stín byl ostrý, výhružný, s příkrým čelem a zahnutým nosem, podobným zobanu dravého ptáka. Byl to promítnutý obraz pečlivě naslouchajícího muže. Cožpak na Plebánově statku může také jeden ze dvou druhému naslouchat?

„Jdu se na to podívat,“ rozhodl se Ryšánek. Přešel po špičkách silnici, komicky se nadnášeje lokty, když však na druhé straně slézal do příkopu, sklouzl a padl na zadek se vzteklým zaúpěním. V té chvíli světlo zhaslo a obraz v okně zmizel.

„Ha-ha-ha,“ řehtali se sedláci, „Martine, to sis dal!“ Brzy však ztratili zájem o tuto krátkou psinu. Nemínili se déle zabývat záhadou a dali se na rozšafný pochod k svým domovům, zaliti nadšeným jasem měsíce.

Zrzoun se opřel o ruce a pomalu se zvedal, na tučném zadku bachraté bílé srdce ze silničního prachu. Chtěl se pustit za ostatními, potom si to však rozmyslel, seskočil k oknu, které bylo příčinou jeho potupného pádu, a třískl do rámu, až zadunělo. Studentův statek neodpověděl na výzvu ani hlesnutím.

„Je to starý čarodějník,“ volal Ryšánek z dálky, klusaje k hloučku. „Nic jiného než čarodějník, říkám to pořád. Nevídáváme snad až příliš často v jeho okně bláznivé pohyby rukou, hotové zaklínání? Nikdo mi nenamluví, že se to jen tak posunkováním dohovořívá s němým. Dnes, myslím, jsme u něho zastihli na besedě samého Belzebuba!“ A chechtal se dlouho a skřípavě, jako když se z vozu sype štěrk.

3

Ráno byl Student časně na nohou. Byl nezvykle čilý, bezcílně se potloukal po dvoře, záhadně si pohvizdoval. Poplašené slepice se před ním rozutíkávaly. Zvedl rozporku, která se válela v uschlém blátě, a donesl ji pod přístřešek polospadlé kůlny. Vychrtlý pes stáhl ocas pod zadek a schlíple zalezl do boudy. Student zívl, chvějící rukou si uhladil vlasy a zadíval se k východu, kde se růžové, uplakané slunce vybalovalo z jitřních mlh. Ze stáje se ozval rytmický dusot kopyt — to hluchoněmý Hanes vyváděl koně.

O chvíli později bylo vidět ty dva, Studenta a jeho čeledína, jak spolu kráčejí po silnici podle vozu. Němý držel opratě a kýval se ve vysokých botách, jako by jejich podešve byly z olova, na odřené kamizole se mu leskly kovové knoflíky, jeho bezvousý obličej vypadal, jako by byl vyřezán ze dřeva a napuštěn hnědým lakem. Hluboké vrásky kreslily kolem úst obrazec ustavičného smíchu. Veselý a smutný, tak vedle sebe šli. Student měl hlavu svěšenou a ruce sepjaté na shrbených zádech.

V zatáčce pod hřbitovním kopcem se povoz zastavil. Muži spolu ještě chvíli gestikulovali, pak se čeledín opět chopil opratí, kůň se dal do kroku. Student se vracel do vsi téměř poklusem. Hřbet napřímený, vlasy mu vlály. A rovnou do klenuté síňky Segertovy hospody. Tahal za zrezivělý drát, tahal a zvonil jako na poplach.

Šenkýř vyšel z kuchyně nedoustrojený, zasmušilý, mlčelivý, v ruce těžký klíč od komory. Copak si soused přeje tak brzy ráno? A proč má tak naspěch? Ach, Student má ovšem naspěch, rád by se napil něčeho hodně hořkého, je mu tuze špatně od žaludku.

V komoře soudek vedle soudku jako baterie hmoždířů. Segert utřel zástěrou hranatou sklenku. Hořkou? Tak tedy hořkou. Byla jedovatě zelená, Student ji potěžkal v ruce, pak usedl. Na zborcenou židli za zborcený stůl, stojící vratce na cihlové podlaze. Neměl se k odchodu, neměl se k pití, Segertovi to nebylo zrovna po chuti, měl ještě sem tam něco na práci.

„Tak co, Franc? Včera tu bylo veselo? Jako obvykle, toť se ví. A já jsem scházel. Škoda! Nic do mne nebylo, hlava se mi motala od samého večera.“ Rozkládal rukama, byl nezvykle hlučný, čert ví, co to do něho vlezlo, nikdy nebyl tak hovorný, mluvil, mluvil, na odpověď nečekal.

Konečně se mu zdařilo, co chtěl. Marta neodolala a puzena zvědavostí pootevřela dvéře do síně. Nejdříve jen škvírku, pak ještě šíř, ještě to nestačilo, krůček a ještě krůček. Kdo to tam vlastně je. Segert nespokojeně zakašlal. Přešla kolem komory s hlavou vzpřímenou jako královna. Ovšem že ji ani dost málo nezajímalo, kdo to sedí u stolu se sklenkou v ruce, Student si však dobře povšiml krátkého zablesknutí v koutku zářivého oka. Zastavila se na prahu, zkoumala počasí. V téže chvíli byla sklenka obrácena do hrdla, měďáky ležely na stole. Než je Segert sebral, byl Student ze dveří, Měl jen tolik času, aby vpašoval do Martiny kapsy svinutý papírek. Tajemný papírek, psaníčko! Sáhla si na bok, jako by ji byl uštkl had, ale nevykřikla, neprozradila se.

Segert ji zastihl, jak hledí neúčastně za odcházejícím Plebánem. Provlékl se kolem ní, dvakrát se na ni podíval, byl spokojen. Marta se vrátila do kuchyně. Šenkýř šel na dvůr ke svým pařezům. Začaly se odtamtud ozývat dunivé rány: buch — buch — buch. Student si vynesl před dům židli, do klína položil knihu. Všechno bylo jako včera, jen slunce bylo jinde, jen stíny mířily jinam. Čtenář byl dalek toho, aby četl. Seděl. Pak vrzly naproti dveře. Ticho, ani krůčku. A přece! Na dvoře umlkly rány, také tam se naslouchalo. A opět: buch — buch — buch. V zahrádce kdosi tlumeně zakašlal.

Student opatrně vstal, knihu položil na židli. Bedlivě se rozhlédl. Rozšafně, s rukama za zády přešel silnici. Odhrnul větve černého bezu. Zlostné rány na dvorku neustávaly.

„Marto?“

Dvě útlé ruce objaly tyčky plotu, drápky se do nich zaryly. Oči žhnuly nenávistným světlem. Horečná a přitom tichá rozmluva. Student se již netvářil rozšafně, žíly v jeho skráních naběhly. Najednou se červená, půvabná ústa zkřivila v škleb, ruce se bleskurychle ponořily do kapes, přes plot přeletěla prška bílých vloček, roztrhané psaníčko.

„Marto!“

„Ne, ne, ne!“ A lehký úprk rozhořčených kroků.

Student se vracel do statku se sklopenou hlavou, s ostrou vráskou uprostřed čela. Pro nové psaníčko a pro nové plány. Za chvíli tu byl zas. Okouněl, nacpával si dýmku, která jaksi nehořela, starostlivé vzdechy, ostříží pohledy. Vůz za vozem jezdily po silnici, zvoneček v Segertově síňce zvonil, šenkýř ustával v páčení pařezů, odmykal a zamykal komoru, naléval, prodával. Na silnici se silněji vzdul vápenný prach.

Před polednem zastihl Segert Studenta na louce za hospodou, kde Marta bílila na výsluní několik kousků právě vypraného prádla. Úžas, hněv, zklamání. Rozkročené nohy jako dva bortící se sloupy. Čelo, jen rohy mu scházely, chtělo trkat.

„To nic, to nic,“ kysele se usmíval Student, „je velký vítr. Škoda tak pěkného kapesníku! Ještě štěstí, že jsem měl náhodou co dělat dole u potoka, jinak by se s ním byla Marta už nikdy neshledala.“

Vítr, ach tak, tedy vítr zanesl Martě kapesník, Student jej našel. Ale co to cuká koutky jejích zarputilých úst? Není to snad posměch? Nevrhla na toho žvanila, na toho podšitého darebáka, pohled málem shovívavý? A proč si tak horlivě prohlíží tahy na své dlani? Patrně se prochází po čárách svého osudu. Nebo se jich po svém osvědčeném cikánském způsobu ptá, kterou cestou se dáti? Rada není, dívenko, tak těžká, dal bych ti ji sám, věrnost, to je má rada, skromnost a vděčnost, vlídnost a pokora.

„Plot bys potřeboval, šenkýři,“ zahovořil Plebán, již zas vážný a pevný, „vysoký plot, bezpečný, na sedm zámků zamčený, aby ti po větru neodletělo to, čemu se nechce zůstat."

Nežli se Segert vzpamatoval, byl sedlák pryč. Staré nohy ho odnesly lehce, neslyšně, jako by na nich měl perutě.

Teď už šenkýř Martu z dohledu nepustí. Ne snad, že by byl porozuměl Studentově narážce, ne snad, že by měl strach, aby ji ten blázen opět pro sebe nezískal, ale takové neobvyklé setkání, to přece něco znamená, a co něco znamená, může být jen zlé. Přišly snad také někdy dobré věci od toho zbořeniště naproti, promluvila zlořečená ústa tamtoho nuzáka také někdy nějakou moudrost? Segert nechal pařezů, sekeru zaťal do špalku a chodil za Martou, kamkoli se hnula.

Nejdřív se po něm záštiplně ohlížela, oči jí hořely jako uhlíky, pak se začala smát. Považte, smát! A dala se do polohlasého zpěvu. Marta si zpívala! Když si mladá žena zpívá, vždycky to něco znamená. Znamená to, že je šťastná, nebo že touží, nebo že miluje. Nebyla ani šťastná ani nemilovala, že by tedy toužila? Také se někdy zpívá z blažené naděje. Že by Marta měla nějakou naději? Všechny ty věci jsou zlé, žádnou z nich nemůže Franc Segert potřebovat. Nezpívá se z poslušnosti ani z podrobenosti. Marta — Marta by vůbec nikdy zpívat neměla!

Student seděl už zas na svém místě pod přístřeškem, knihu v klíně, nebyl však prostovlasý, na hlavu si posadil malý černý plstěný klobouk, kdovíkde jej vzal. Měl jej až v týle, starý černý klobouček s promaštěnou stuhou, zřejmě to něco znamenalo, posměch, co jiného! Našel si jej někde na půdě jen proto, aby hostinského zmátl, aby ho dráždil. Segert nevycházel z údivu. Proč si Marta zpívá a proč má Student na hlavě ten pitvorný klobouk?

Kdyby byl šel kolem starý, holohlavý výměnkář Chmýra, dojista by si byl povšiml, že se tu něco zvláštního děje. Byl by zaklepal Segertovi na rameno a řekl: „Dej si pozor, šenkýři, ti dva mi vypadají, jako by proti tobě něco kutili, jako by se byli už shodli!“

Z hospodského komína vystupoval řídký kouř, na Studentově zdi, ozářené sluncem, se lepily mouchy, po silnici rachotily vápenné vozy jeden za druhým, celé vlaky důkladně naložených povozů, nápravy vrzaly, kola zapisovala do bílého prachu váhavý diagram své pouti. Když přejel poslední, snesl se večer a odkudsi z dálky sem dolehlo klekání jako tklivý pozdrav z jiného světa. Sedláci, kteří celý den využívali dobré pohody a dřeli od časného rána, se počali vracet z polí. Po silnici přešel Lopata-Zloděj a rozhlížel se kolem sebe kradmými, nebezpečnými pohledy, po něm Kubíček s motykou přes rameno, hlavu zakleslou v hrbu, Ryšánek přejel s volským potahem. Opičákův čeledín se zastavil v hospodě na skleničku, bičiště v podpaží. Jeho koně skláněli unaveně hlavy do prachu, pod stříškami chomoutů dlouhé, černé, indiánské hřívy, jako dvě ženy po práci s šátky, shrnutými do týla. Veliké, teskné, zmučené oči.

4

Večer byl Student v hospodě mezi prvními. Jak se jeden za druhým trousili, napadali ho za včerejší nepřítomnost.

„Hej, Studente, copak že jsi na nás včera zapomněl?“

„Vida ho, šibeničníka, ještě se zubí. Vyhrál jsi snad v loterii a přepočítával peníze?“

„Zasloužil bys, abychom ti pod zadek strčili jehelníček, abychom ti do piva vysypali dýmku, zkazil jsi nám den, neměli jsme se čemu smát, nikdo nám tu nekázal nesmysly. Až zas budeš mít v úmyslu nepřijít, řekni to předem a my také nepřijdeme!“

Poslouchal je, hleděl na ně s výmluvnou ironií, ale odpovídal jen kuse nebo neodpovídal vůbec.

„Není mu nějak do řeči,“ uškleboval se Čupr-Pán, „musíme na něj jinak. Profesore, kolik má tvá kráva chlupů?“

„Kterépak pole jsi dnes obdělával?“ vpadl mu na pomoc sedlák Pecen.

„Snad to pod vápenkou?“ zeptal se Lopata-Zloděj.

„Nebo nad potokem?“ měl se k němu úlisné Klíma-Lhář.

„Nebojte se,“ pravil klidně Student, „já budu klidit.“

„Hahaha,“ rozchechtali se sedláci. „Kdy to bude, Studente? Nebude to snad na Mláďátka?“

Petrolejka, kterou Segert prve rozsvítil, se ještě trochu kývala, po stole tančil její stín, podobný kolu s vylámanými loukotěmi. Sedláci, rozjaření šprýmy, lomozili židlemi, vrtěli se, odhodlaně odplivovali. I důstojný Říha pomalu a obezřetně roztáhl tvář k úsměvu, vytáhnuv z úst rozhryzanou dýmku. Kubíček se otřásal pod balvanem svého hrbu. Nejšetrněji se usmíval šenkýř Segert, který byl vždy zdrželivý a věděl, že se nesluší na vítěze, aby se posmíval přemoženému. K shovívavosti ho nutil i pocit uspokojené ješitnosti — záclonka na dveřích do kuchyně se dnes ani nepohnula.

Student klidně vyčkával, až smích ustane, ale Klíma-Lhář neměl ještě dost té slibné švandy. Naladil protektorskou tvář a řekl, obraceje se k společnosti:

„Já myslím, sousedé, že by se měl Student oženit!"

„Najít si hospodyni do svého krásného statku!“ přizvukoval mu Ryšánek.

„Hladovou hospodyni do hladového statku,“ opravil ho Čupr-Pán.

„Aby mu dojila jeho jedinou krávu! Aby vařila pro jeho čeleď! Pro něho a pro němého! Pak by si také opatřili kočku. Sousedé, kdo z vás dáte dceru učenému Studentovi?“

Vřava rostla. Každý se snažil uplatnit aspoň jeden podařený vtip.

„Kdož se nebudou ženiti ani vdávati, andělům zajisté rovni budou,“ usmíval se Student.

„Běda ti,“ vykřikoval Opičák, „běda ti, Studente! Tvá střecha se bortí jako podemletá mez, zdi tvého stavení jsou na spadnuti, tvůj kůň je na jedno oko slepý, čeledín tě šidí, pole ti pustnou. Co z tebe bude za tři čtyři zimy? Tvé kalhoty potřebují jehly, tvůj chřtán si žádá pořádného sousta. Pole odprodáváš, o hospodářství nedbáš, myslíš, že tě uživí tvé zbytečné knihy?“

„Lilie polní,“ recitoval Student, „lilie polní krásnější je v nádheře své — jak je to dál, pantáto Chmýro?“

Starý se tichounce smál kapřími ústy. Sedláci se plácali do stehen: „Ach, ach, toho Studenta není už možno poslouchat! Nadobro se pominul, mluví z cesty!“

„Já se usměji,“ zajíkal se Kubíček. Chrchlal a škytal jako polámaná kukačka.

„Počkej, však on tě přejde smích!“ zpřísněl Student.

„Proč?“

„Vezme tě čert i s tvými penězi. Nejen tebe, všechny vás vezme. Sami se mu nabízíte — svou hladovostí. Přijde a dá se vám poznat, ani se nenadějete. Marně se budete bránit, omotá si vás okolo malíku. Jako hovada si vás odvede, spoutané provazy vašich hříchů. Dávno jste mu všichni propadli. Je snad mezi vámi někdo, jenž má čisté svědomí? Chamtíte a lakotíte, znečišťujete své duše sny o skrytých loupežích a o výnosných podvodech!“

„Pozor, pozor, Student se dal do kázání!“ šklebil se Kubíček.

„Každý u něho už visíte důkladným dluhem,“ pokračoval Student, nevšímaje si posměchu, „myslíte, že není? Mýlíte se. Lehkomyslně jste ho vymazali ze svých srdcí, ale on bdí. Nebo jste už zapomněli na slova katechismu? Pyšné štíty vašich statků jsou poznamenány jeho křivým drápem. Možná, že až za rok, za deset let, ale možná také, že už dnes se mezi vámi objeví jako exekutor, aby vymáhal své pohledávky. Budete se svíjet, budete prosit, ale on se neustrne!“

„Nebrebtej,“ koktal Čupr-Pán, který byl bázlivý, „o takových věcech se nežertuje!“

„Kašpare,“ okřikl ho Ryšánek, „myslím, že ten, o kterém mluvíš, si přijde nejdřív pro tebe. My se poctivě lopotíme a zaháníme ho od svých prahů počestnou prací, kdežto ty denně hřešíš smrtelným hříchem lenosti!“ Stará víra v čerty se roztetelila pod hospodským stropem. Většinou to brali z rozmarné stránky, z opatrnosti však přece jen mluvili šeptem, a aby posílili svou odvahu, tajně pošilhávali po zachmuřeném Kristu, který visel na kříži v koutě u okna. Hrbáč si představoval ďábla těžkopádného a tlustého jako vola, s pořádným ocasem. Klíma mínil, že by to spíš mohl být bledý trpaslík s nesmírně sladkým úsměvem. Chmýra tvrdil, že je to šeredná nestvůra s krví podlitýma očima a s tesklivě vyplazeným jazykem. Student se rozpravy neúčastnil, mlčel, bedlivě však sledoval její průběh. V nepochopitelném sebezapomnění hleděl do srpovitého plamene petrolejky nad svou hlavou.

Zaujati svými historkami ani nezpozorovali, že se dvéře nehlučně otevřely a opět zavřely. Vyrušil je teprve Studentův tlumený šepot:

„Poslyšte, nevypadá takhle? Podívejte se dobře — není to snad on?“

„Kdo?“

Devatero hlav se rázem obrátilo v tu stranu, kam ukazoval Plebánův pohled. V pološeru za stůl pro vozky a vandráky poblíž dveří usedal cizinec podivného vzezření. Oči sálaly nepokojným ohněm, černé, nízko sestřižené vlasy se kudrnatily jako ovčí vlna, po stranách vyzáblého obličeje trčely zahrocené uši. Host byl mladý, snědý, měl sešikmené čelo a zahnutý dravčí nos s širokým chřípím. Bradu měl rozpolcenou, zatemnělou stínem nedávno oholených vousů, a rty rudé a plné.

„Čert?“ zajektal zuby Čupr-Pán.

Cizinec si podepřel hlavu pěstí a vyzývavě se zadíval na sedláky, kteří si ho užasle prohlíželi. Krk měl holý, košili rozhalenou, oblečen byl v zelený, rozepjatý plášť. Chvěl se po celém těle, jako by měl horečku.

„Proč jen se tak třese?“ zajíkal se Čupr-Pán.

„Je mu zima,“ tajemně podotkl Student. „Je asi zvyklý na větší vedra tam dole.“

„Víte co, je mi z něho nanic,“ koktal strašpytel. „Tak se divně dívá a je tak černý, štíhlý mladý pán v zeleném kabátku!“

Kubíček vyprskl v smích. „Opravdu, vypadá jako čert!“ Spokojeně si pod stolem hladil kolena.

Všichni kromě Čupra se dívali útrpně na muže s tak špatným vzezřením. „Chudáku,“ pravily oči, „tebe známe! Známe tě ze starých, bláhových pohádek. Ale ty nejsi, čím se děláš. Jsi leda ubohý, unavený pocestný a nemocný ještě k tomu. Ale nejsi snad zloděj?“

Segert postavil před záhadného hosta sklenku pálenky, pak se zas uvelebil na své místo u kamen. Odtamtud sledoval cizince s neskrývanou nedůvěrou.

„Ten člověk se mi nelíbí,“ neustával tesknit Čupr-Pán.

„Trulante,“ bručel Voláč, „necháš se balamutit Studentem. Copak v něm pořád ještě vidíš čerta?“

Přes olivově snědou tvář u dveří přelétl úsměšek. Horečné chvění náhle ustalo, cizinec neočekávaně povstal, chopil se svého třpytícího se zeleného kalíšku a plouživým, kočičím krokem se přiblížil ke stolu sedláků. Cestou se rozkýval jako odpoutaná plachetnice — na levou nohu špatně našlapoval, měl ji v nártu topornou, důkladně zduřelou.

„Kopyto,“ zašeptal Student.

„Směl bych si k pánům přisednout?“ zeptal se úlisně a prohnul hubený hřbet k dvorné pokloně.

Neohradili se proti tomu, tak byli překvapeni. Stalo se snad někdy, aby se neznámý pocestný odvážil vetřít mezi denní hosty? Cizinec si hbitou rukou přistavil židli a usedl v průčelí, kde mu ihned Lopata-Zloděj ochotně uvolnil místo. Zabubnoval na stolní desku nervózní pochod dlouhými, ohebnými prsty a rozhlédl se s drzým sebevědomím. Bylo dokonalé ticho.

„Doufám,“ ujal se slova podivný chlapík, „že vás má přítomnost nerozlaďuje. Způsob, kterým se vám představuji, je sice poněkud neobvyklý, ale vy mi přece rozumíte. Hned jsem vám viděl na očích, že mě poznáváte. Nezmýlili jste se, jsem ten, za koho mne máte. Proč bych se před vámi skrýval? Upřímnost za upřímnost. Brzy uvidíte, že čert, chce-li, dovede být výborným společníkem.“

Dýmky přestaly dýmat. Cože? Tebe, hochu, jsme přece jaktěživi neviděli! Řečník však nedopustil, aby se vzpamatovali z prvního překvapení, aby v nich vzklíčila nedůvěra. Usmál se povzbudivě na každého zvlášť a pokračoval:

„Co vám připadá podivnější — to, že jsem čert, nebo že se k tomu tak bezelstně hlásím? Bezelstně, ovšem, poněvadž nemám žádné zlé úmysly. Čert, myslíte si, ten má jistě něco zlotřilého za lubem. Nesmysl, zachtělo se mi jen posedět mezi lidmi a družně si s nimi porozprávět. Nebo to snad došlo už tak daleko, že se v nás vůbec nevěří?“

Z ruky starého Chmýry vypadla sklenice, pivo vychlístlo Opičákovi na kalhoty. Sanice Čupr-Pána se opět rozjektaly. Aby zakryl svou hrůzu, křečovitě se rozkašlal. Pak se začal Ryšánek pomalu, nejistě, drobounce smát:

„Cha-cha-cha, mladíku,“ osměloval se, až se mu hlas upevnil v dobromyslné shovívavosti, „máte nás za blázny! Nás, staré tatíky! Jste nějaký veselý kujón, cha-cha-cha!“

„Nemyslím,“ vložil se do toho neočekávaně Student, „naprosto nemyslím, že by šlo o nějaký žert. Naopak, domnívám se, že pán mluví pravdu. Nechápu, že vás to tak překvapuje. Přišel a představil se jako slušný člověk, proč by nemohl být čertem, když to říká? Jsem si jist, že půjde-li mu o to, bude mu lehké podat důkazy.“

„Mlč, žvanile,“ rozlítil se Pecen-Voláč, „nemáme chuť poslouchat tvé rouhání. Člověče,“ obrátil se příkře na cizince, „kdo jste a co tu chcete?“

„Nechci nic,“ pravil vesele muž. „Vůbec nic. A kdo jsem, to jsem vám už řekl. Jsem čert.“

Nyní pohlédl Voláč výmluvně na Segerta. Šenkýř pomalu vstal, přistoupil k podivnému hostu a řekl mu s patřičným důrazem: „Nesmíte tu sedět. To je náš, selský stůl. Jděte si hezky do svého kouta, a jestli se vám to nelíbí, můžete jít. Kdybyste se snad vzpíral, pomohu vám.“

Snědý mladík zvedl těžké, temné oko — oh, co v něm bylo posměchu a síly! — a dlouze je upřel na hostinského, pak na Voláče. Ani jednoho ani druhého neuznal za hodna odpovědi. „Sedláku Klímo,“ vykřikl náhle, nehýbaje téměř rty, „budu-li chtít, umře do týdne Pešina z Červeného Lánu a vdova ti pak ráda prodá to, po čem paseš už patnáct let!“

Každý z přítomných dobře znal Lhářovu bolest, cíp pole, ostrý jako meč, a jeho po celá léta se táhnoucí, marné jednání s neústupným chalupníkem. Nečekali však, že o tomto soukromém vesnickém tajemství tu promluví cizí, zdejších věcí neznalý člověk. Obrovské ohromení způsobilo již jen to, že vetřelec znal sedlákovo jméno. Kdyby byl znal jen to jediné! Jeho program nebyl zřejmě ještě dávno vyčerpán.

„Jakube Pecene,“ obrátil se k hrbáči, „to, co sis nedovedl zakoupit penězi, připadne ti jako zázrakem na pouhé mrknutí mého oka. Stojíš-li o ni ještě teď, mohu způsobit, aby již zítra v noci k tobě přišla Sýkorova dcera. Martine Keci, jemuž říkají Ryšánek, chtěl bys větší statek a mladou ženu? Cupře, chtěl bys peníze? Mám zlato a mohu je dát, komu se mi uráčí. Vy všichni máte svá tajná přání a já je znám. Franci Segerte,“ bleskem vztyčil proti šenkýři svůj kostnatý ukazovák, jako by ho jím chtěl probodnout, „mohl bys mít srdce svého děvčete! Život, smrt, láska i peníze — vše je ode mne!“

Nikdo se již nesmál, a sotva dozněl cizincův hlas, rozprostřelo se tísnivé mlčení. Ryšánkova zrzavá palice o čemsi usilovně přemýšlela. Lopata-Zloděj si hnětl dlaně, jako by v nich chtěl rozlousknout ořech. Činil tak vždycky, když se k něčemu závažnému rozhodoval.

Uprostřed vší té rozpačitosti Student nenápadně vstal a beze slova se vytratil.

„Nepřišel jsem ve zlém,“ opět klidně začal cizinec, „ale mohl bych být zlý, kdybyste mne vyzývali. Schází vám, že jsem se nepředstavil jako Netopýr, jako Had nebo jako Velbloud? Mohl bych to ještě napravit. Jste až příliš odvážní s tou svou nedůvěřivostí. Hraničí to s hloupostí, s bezmeznou tupostí. Jsem čert. Jak vás o tom mám přesvědčit?“

„Dej mi ty peníze, o kterých jsi mluvil,“ vyhrkl Čupr-Pán, překonávaje sama sebe.

„Udělej nějaké kouzlo!“ navrhoval nehorázně Opičák.

Lopata-Zloděj však náhle vážně, velmi vážně vstal, hluboce se mladíkovi uklonil a řekl: „Mistře, já v tebe věřím.“ Stál a červenal se jako školák, který byl vyvolán a nevěděl, zdali odpověděl správně.

„Dobrá,“ pokynul mu vlídně muž. „Jsem rád. Sedni si!“

Lopata si sedl a jeho obličej prozrazoval, že se cítí vyznamenán a že jeho naděje bláznovsky rostou. Sedlákovo opojení se rázem přeneslo na ostatní. Hle, příležitost! Zázračná, ďábelská příležitost! Srdce sladce zatloukla až vysoko v hrdlech. Všední život, naditý každodenními skutečnostmi, zakroužil a vyletěl jako těžký černý pták jasně zelenými okny k obloze, prohloubené měsícem.

Vesnici navštívil čert, o tom nemohlo být již žádné pochybnosti. Jak se to stalo? Proč se to stalo? Na přemýšlení nebylo času. Pošetilá nedůvěra padla konečně ke dnu. Teď tu spokojeně sedí a rozhlíží se. Jeho potměšilost je vábivá. Nelze se ani domyslit všeho, co by mohl. Ironický a zlý vystoupil ze sirnatých výparů podzemí a vzal na sebe podobu tuláka. Písmo ho nazývá Nepřítelem nebo Tím, jenž obchází, a doporučuje mít se před ním na pozoru. Lehce se má na pozoru ten, kdo nemá žádná přání. Avšak běda — jsou snad ve vsi tak příliš velicí boháči? Mají tolik, že už nemohou chtít víc? Jistěže ne. Jsou to vlastně vesměs chudí lidé, kteří se krvavě dřou pro bídné sousto!

Seděli, ještě malounko nejistí, nepřivyklí novému stavu věcí, ale již překonaní a slušní. Blýskali očima, podrbávali se ve vlasech, překládali dýmky z koutku do koutku.

„Chtěl bych,“ zamžikal náhle zardělými víčky dědeček Chmýra, „chtěl bych být dlouho živ... ale co by to stálo?“ Hlásek mu pískal jako staré nemocné sýkorce.

„Co by to stálo? Nic by to nestálo. Myslíš snad duši? Nestojím o tvou duši. Nestojím o duši žádného z vás. Zachce-li se mi, nacpu vám požeráky, až popukají. Nu tak, ať vidíte, že čert je kavalír. Slyšíte? Zadarmo! Aspoň se přesvědčíte, že jsem vám nelhal. Každému jedno přání. Hej, každému jedno! Můžete si to zatím rozmyslet.“

Nastal nepopsatelný zmatek. Říha-Starosta povstal, doširoka rozevřel náruč. Co do ní chtěl uchvátit, ďábla anebo mamon? Ryšánek poulil oči, popadal dech. Voláč odhodil dýmku daleko na podlahu, na střepy se rozbila. Segert začal chodit těžkými, rozčilenými kroky po světnici, z rohu do rohu.

„Kdepak je Student?“ podivil se zčistajasna Čupr-Pán.

„Polekal se čerta!“ ušklíbl se Kubíček.

„Je svatý! Nic nechce! Je blázen!“ blábolil Lopata-Zloděj a důvěrně se usmíval na cizince.

„Nestarejte se o něj,“ spustil Ryšánek překotně, „není z nás, dobře, že tu není v téhle chvíli. Všechno by ještě zkazil. Jen buďme rádi, že je pryč!“

Tlačili se blíž k muži, který je fascinoval mnohoslibností svých úsměvů a současně jim zarážel řeč v hrdlech ponurým leskem svého zlomyslného pohledu.

„Tedy... tedy... já bych chtěl...“ zašeptal poníženě Klíma-Lhář. Společnost ho však přerušila hněvivým mručením.

„Co spěcháš?“ osopil se na něj Voláč. „Jsme tu na řadě starší. Počkej, až se na tebe dostane!“

„Počkej, počkej!“ křičel pantáta Chmýra. „Počkej, až se na tebe dostane!“ A vítězně poklepával na stůl svou dýmečkou. „Já jsem nejstarší!“

„Ano, on je nejstarší,“ přiznával Říha-Starosta, „a po něm hned přijdu já.“

„Ne, já! Já! Já!“ Počínala vřava.

Mladík v zeleném svrchníku se posměšně zachechtal. Znělo to jako havraní zakrákání. „Počkejte! Slyšíte? Slyšíte? Takhle to nejde! Takhle, jak jsem, nemohu nikomu nic dát!“

Všechno utichlo.

„Takhle nemohu nic dát!“ Cizincův hlas zněl přísně a důtklivě. „Vidíte přece, že vypadám spíš jako pobuda než jako Mocnost, spíš jako nějaký jarmarečník než jako Ďábel. Abych mohl vykonat divy, po kterých prahnete, musím mít svou pravou podobu, podobu, jíž se klaní prokleté síly noci, a musím stát na tak citlivém místě zemského povrchu, aby se podsvětí neodvážilo protestovat a vydalo mi poklady na pouhý pokyn mých myšlenek. Proto,“ pravil rozkazovačně po krátké pomlčce, „kdo se nebojí a kdo mi důvěřuje, pojď za mnou na silnici k hřbitovní zdi a přednes mi tam své přání. Kdo se odváží, bude odměněn. Kdo nepřijde, nedostane nic.“

Vyzývavě se rozhlédl po shromáždění, pyšně se usmál a zamířil rázným krokem ke dveřím. Zmizel za nimi, aniž se ho někdo opovážil zastavit.

5

Po cizincově odchodu vznikla panika, „Pojďme! Pojďme! Nuže, pojďme!“ Ale nikdo se nehýbal. Hledali své klobouky a čepice, ale nenalézali je anebo je opět odhazovali, vážili v rukou své hole, zbytečně odsunovali židle, které nepřekážely v cestě.

Konečně se Lopata-Zloděj rozhodl a vyšel do síně.

Za ním vyběhli s povykem ostatní v divokém houfu. Před bílým pruhem silnice se zastavili jako před překážkou. Měsíc je zalil svým smaragdovým světlem, až je v kostech zamrazilo mystickou hrůzou. Toužebně se zahleděli ke hřbitovu. Kam se poděl? Byli by ho museli vidět, jak se blíží k místu schůzky. Avšak na cestě nebylo nikoho. Nikde nebylo nikoho. Jenom ďábel se mohl udělat takhle neviditelný! Naproti, v Plebánově statku, bylo už ticho a tma.

Poslední vykročil z hospody Segert. Byl zachmuřený, rozpačitý, zaváhal ještě na prahu domovních dveří, ale skupina ho neodolatelně vábila. Jeho těžkopádné svědomí ještě zápasilo s příšerou. Bůh nebo žena? Zvítězila žena.

„Jdu také,“ koktal uboze, „jdu již, odpusťte, že jsem vás zdržel.“ Slepě vykročil na silnici. „Musel jsem ještě říci Martě, že odcházím, ale že se zas co nevidět vrátím. Nespala ještě.“ Mechanicky vytáhl z kapsy obrovské cibule. Byla pravá ďábelská hodina, hodina duchů dobrých i zlých — blížila se jedenáctá.

Teď se hnuli i ostatní, povzbuzeni příkladem, hostinského. Mlčelivě se k sobě tiskli jako poplašené stádo. Čupr-Pán se úzkostlivě snažil, aby byl uprostřed. Lopata měl krk natažený dopředu, oči vyvalené, přidával stále do kroku, ostatní táhl za sebou. Bylo vidět, že se neodvolatelně rozhodl. Klíma-Lhář pohyboval čapíma nohama jako kyvadly, lstivě se usmíval. Stoupali do příkrého kopce.

„Vidíte už něco? Vidíte už něco?“ ustavičně se domáhal odpovědi shrbený dědeček Chmýra, který cupital poslední.

„Ech, nic nevidíme,“ vztekle ho odbýval Lopata.

Blížili se ke hřbitovu. Obloha byla jako tůň, hvězdy se na ní třpytily, ale nikdo neměl zájem o hvězdy, nad nimiž sídlí Bůh, kterého vyšli zradit. Zradit? Ne, jen docela málo ošidit, poprosit ďábla o pomoc, vznésti k němu jedno skrovné přání. „Jak by ne?“ vzdorovaly v duchu hranaté, lakotné selské lebky, „nabízíš snad ty nám něco? Jsme rádi, když aspoň někdo dává, byť to byl sám Lucifer. Dřina. Únava. Strach z léta, bezútěšnost zimy, kdo nám to vynahradí? Ty ne, ty jistě ne! Peníze! Mít peníze!“ Pěsti se nenávistně svíraly. Ten nad hvězdami jim je nechtěl dát. Aťsi tedy. Je tu ještě ten druhý.

„Huf!“ vykřikl náhle Lopata-Zloděj. Nebyl to však výkřik, spíš zavytí, sten plný děsu, výraz strašlivého překvapení. Poslední tajná naděje, že všechno skončí nějakým masopustním šprýmem a mastnými nadávkami, byla ztracena. Sedlákova tvář zesínala v světle měsíce, trup se zhroutil do silničního prachu, oči se odvracely v nevýslovné hrůze od nepochopitelné prázdnoty, která přece byla živá! Na zářivém pozadí oblohy se nerýsovala žádná postava, řídkou mázdrou nakypřeného oblaku nevinně kmitala motýlí křídla Orionu, paprsky jej protkávaly, ale na cestě přece ležel stín. Podle příkopů nerostlo stromoví, pláň byla holá, nebyl to stín milníku ani telegrafního sloupu, byl to stín ďábla! Modře vykreslený měsícem, útlý, elegantní, pyšný, nehybný, začínal uprostřed silnice, lomil se ve škarpě, tyčil se na bílé hřbitovní zdi.

Ustrnuli bez hlesu a bez pohybu, zdrceni nad všechno pomyšlení, tupí až k smrti. Podobali se obrovskému sousoší. Snad by tak byli stáli ještě kdovíjak dlouho, než by se odhodlali k zběsilému, zoufalému útěku do vsi, kdyby byl zčistajasna pobízivě a vesele nepromluvil sám prázdný prostor před nimi.

„Jen dále,“ pravil neviditelný, „nu tak, jen se neostýchejte a pojďte blíž, přátelé! Copak se mne teď bojíte? Jsem snad pekelnější a nebezpečnější, když nejsem ničím? Chytráci, v hospodě jste byli kurážnější. Nebo jste se snad rozhodli nemít už žádná přání?“

Neodpověděli, ale hnuli se vpřed jako slitá masa. Krok a ještě krok, vykonaný s námahou těžkého, desetinásobného dechu a hlomozného bití srdcí. Byli nyní blízko, tak blízko, že už blíž nemohli. Čupr-Pán si tesklivě povzdychl a zakryl si oči dlaněmi. Cožpak je možné se dívat do neviditelné tváře tohoto Výsměšného? Stín ležel na dva sáhy od hloučku, nebyl to však stín ošumělého cizince, kulhavého tuláka v chatrném svrchníčku, nýbrž štíhlý stín kavalíra, oblečeného do přiléhavých spodků a nabírané pláštěnky, jarého chlapíka s koketní čapkou, ozdobenou volavčím pérem. Tak tu před nimi stál a čekal, přísný, ledový, hrozný ve své nevyzpytatelné podobě prázdnoty, slibný, odstrašující, a náhle tak strašlivě tichý!

V té chvíli se zatetelila tráva na hrobech, jako by něčí kroky klopýtaly přes hroudy, nebo spíš jako by mrtví ponuře otvírali své zpuchřelé rakve a duté lebky se rozkutalovaly po pěšinách. Nebylo pochyby — hřbitov oživoval! Kdo se to tam bouří, ti zatracení — či spravedliví otcové těchto šílených zoufalců? Situace se stávala neudržitelnou. Tu však neočekávaně promluvil Lopata-Zloděj a dodal tak nové odvahy těm, kteří pozbývali poslední špetky soudnosti.

„Mistře, ty jsi nám slíbil,“ hovořil tenounkým hláskem a dělal mezi slovy chvějivé pauzy, „slíbil jsi nám, že každému — že každému vyplníš jedno přání — když přijdeme sem, kam jsi nás pozval — a — a my jsme tedy přišli. Každému jedno, jediné přání! Jsi mocný a bohatý — jistě nebudeš smlouvat.“

Z hloučku se ozval pochvalný šum.

„Já — já bych chtěl...“

„Ten dlouhý věk!“ skočil mu do řeči dědeček Chmýra. „Dlouhý věk bych chtěl!“

„Bohatství!“ překřikoval ho Lopata.

„Pole, o kterém jsi mluvil!“ vyhrkl Klíma-Lhář.

„Ženu!“

„Nový statek!“

„Moc!“

„Peníze! Peníze! Mnoho peněz!“

„Poklad!“ zahřměl Pecen-Voláč.

„Lásku toho děvčete!“ nesměle se zajíkal hostinský Segert.

„Bohatství! Dlouhý věk! Ženu! Poklad!“ Strkali se lokty, hleděli na sebe nevraživě, dosud zaražení, že mají jeden před druhým mluvit tak otevřeně, ale již draví, žárliví na přání sousedovo, nejistí, zda snad jiný nevyzíská více nebo zda někdo nevyslovil přání dvě.

„Naše statky jsou tak nízké!“ žalostně skučel Chmýra-Opičák, snaže se probudit v ďáblovi soustrast.

„Naše ženy jsou tak staré!“ přizpůsobil se jeho tónu hrbatý Kubíček.

„Já chci zámek!“ vykřikl vítězoslavně Říha-Starosta, který se dlouho nemohl rozhodnout.

„Já jenom peníze!“ znovu a znovu toužebně opakoval Lopata-Zloděj.

„Dlouhý život! Dlouhý život!“ žvatlal do pravého úhlu zlomený výměnkář Chmýra.

„Zlato! Zlato!“ proplítaly se vzrušené hlasy. Bylo to, jako by se modlil celý svět ústy tohoto bizarního poselstva.

„Bednu samého zlata!“ vykřikoval Čupr-Pán z hlubin své hrůzy.

„On mlčí!“ zklamaně zavzdychal Ryšánek. Bylo tomu tak. Stín se nehýbal, a nyní z nepochopitelných důvodů mlčel. Ještě snad na cosi čekal?

Vtom již Kubíček udeřil koleny do vápenného prachu silnice a vztáhl křivé drápy k nemilosrdnému stínu. „Dej! Dej!“ skřehotal úpěnlivě.

Někteří napodobili hrbáčův příklad, ostatní aspoň k stínu vztahovali paže.

„Dej!“

Měsíc ostře a ironicky svítil, proti ďáblovu stínu se zmítal, proplétal jiný stín, podobný chobotnici, zápasící o život.

Lopata-Zloděj udeřil čelem o zem: „Chci tak málo! Jen peníze! Potřebuju je! Mám děti!“

„Máme děti!“ opakovalo jako ozvěna několik skuhrajících úst.

„Vezmi si duši!“ vykřikl náhle Voláč v divokém rozběsnění. „Vezmi si ji! — Vidíte,“ obrátil se vyjeveně na ostatní, „on ji přece jen chce, jinak by byl už odpověděl. Ale já mu ji dám, rád mu ji dám. Copak já s duší?“

„Vezmi si duši,“ chmurně opakoval po Voláčovi Říha-Starosta. Stín však mlčel, nehýbal se,

„Má žena je zlá a svárlivá,“ svůdně nabízel Ryšánek, „vezmi si mou ženu!“

„Mám starého otce, je na smrtelné posteli, ale nemůže umřít,“ cpal se dopředu Klíma-Lhář. „Nechceš ho? To bych se divil, je tak spravedlivý! A dáš mi to pole?“

Nabídky se stávaly stále šílenější. Paže se kroutily jako v křeči. Myšlenky se zatmívaly, zuby jektaly rozčilením, stíny se zauzlovaly v paprscích měsíce. Tu náhle zdola, od vsi, zaznělo koňské zaržání. Nějaký vůz se rozjel, vzdaloval se. Tep, tep, tep, tep — tišeji a tišeji bila kopyta. Pak opět hlasitěji a poklidněji, jak povoz vyjížděl na protější stráň. Kdo to teď odjíždí ze vsi? Kdo to zapřahal v tuto noční hodinu? Sedláci se malátně probírali z opojení. Rachot vzdalujících se kol je znepokojil. Naháněl jim strach. Kdo to teď v noci odjíždí ze vsi?

Jako když z čistého nebe sjede blesk, vyskočil z hloučku hostinský Segert. Již stál na místě, kde ležel stín. Oba stíny splynuly v jeden. Ďábel se ani nepohnul. Z Šenkýřova hrdla se ozvalo vzteklé zavytí.

„Co?“ tupě se zeptal Voláč, jako by hovořil s vlastním nitrem.

„Nic!“ zvolal zoufale Segert. „Docela nic! Je to namalováno barvou! Barvou na zdi i na cestě!“

Rázem byli všichni kolem něho. Ryšánek našel v příkopě hrnec se zbytky modré barvy. Lopata třímal v ruce pohozenou štětku.

„Kdo to udělal? Kdo si z nás ztropil šašky? Kde je mladik v zeleném svrchníku? Rozumí tomu někdo z vás?“

Stařeček Chmýra zalomil rukama a rozvzlykal se jako malé dítě: „Honem, honem do vsi. Jistěže se stalo neštěstí!“

Jako když střelí do vrabců. Utíkali s kopce dolů šíleným tryskem, popadali dech. Rychle! Rychle! Opičák ztratil čepici. Ryšánek klopýtl a svalil se na hromádku štěrku. Přede všemi natahoval své dlouhé svalnaté nohy hostinský Segert. Mlčelivý, štíhlý stín na hřbitovní zdi osaměl s měsícem, tichem a nocí.

„Marto! Marto!“ volal Segert již z dálky. Před hospodou se smekl, podkůvky zazvonily o kámen. Vpadl jako rozlícený býk do spoře osvětlené síňky.

„Marto!“ ozývalo se úzkostlivé volání z patra, ze zahrady, ze dvora. „Marto!“ Jen ozvěny mu odpovídaly. Jak sedláci sbíhali jeden za druhým s kopce, kupili se před hospodou. „Co je? Co je? Co se stalo?“

„Marto!“ zmíralo volání kdesi za humny.

Poslední se přišoural výměnkář Chmýra. Tu se objevil Franc Segert ve dveřích, bledý, hrozný, s vytřeštěnýma očima.

„Kde je? Slyšíte? Nenašel jsem ji. Slyšíte? Není doma. Kde je?“ Vypadal, jako by se pominul s rozumem.

Jako v odpověď vrzla vrata Plebánova statku. Vlasatá postava s dýmkou v zubech se pomalu blížila k reptajícímu hloučku.

„Hledáš Martu, Franci Segerte?“ ptal se zdánlivě klidným hlasem. „Hledáš Martu? To je docela zbytečné. Marta je pryč.“

Hostinský vyrazil bolestný řev.

„Marta je pryč,“ opakoval rozšafně Student. „Odjela. Ty jsi přece věděl, že si pro ni jednou přijde. Přišel. Seděl v tvé hospodě.“

Segertův úžas byl děsný. Pak se náhle otřásl a tápavě vrávoral do síně.

„Jdeš si pro pušku?“ bystře hádal Student. „Nechoď! Je to zbytečné. Vzal si ji s sebou.“

Hostinský vztekle zasykl a obrátil se.

„Ty to víš?“ „Jak bych nevěděl! Před mýma očima s ním sedala na vůz. Na můj vůz. Hanes je odvážel.“

„Kam?“ zahřměl šenkýř a hnal se jako smyslů zbavený na Studenta. Chmýra-Opičák, Voláč a Čupr-Pán byli tak duchapřítomní, že ho zadrželi.

„Kam?“ sténal Segert, zmítaje se v pevném sevření. „To ti, Franci Segerte, nemohu říci,“ děl nepohnutě Student. „Nehledej ji však, těžko bys ji hledal. A pak — on na ni má starší právo než ty, je také lepší než ty, chytřejší než ty. Trochu jsem ho poznal, když jsem ho jeden a půl dne hostil na svém statku.“

„Blázni,“ promluvil po krátké přestávce do nastalého ticha, „blázni!“ A přelétl je všechny pohledem, plným pohrdání. „To pro vás jsem namaloval čerta na zeď, svým vlastním hlasem jsem vás volal, přikrčen za hřbitovní zdí, abych vás dostal do prachu před vaší tupou lakotou. Komedie se povedla. A tebe, Franci Segerte, jsem připravil jen o to, co jsi mi vzal. Nebyla moje, nač bych se měl dívat na to, jak je tvá?“

A zastrčiv si vyhaslou dýmku do kapsy, kráčel pomalu k ruině svého statku, jasný a vážný v záři měsíce, provázen mlčelivým obdivem deseti párů očí.

/1928/

Ubohý čert

1

Pan Šálek, řezník a uzenář, měl peníze, měl dům. Dobře se mu vedlo na zemi.

Podobal se svému řeznickému špalku. Nad nízkým hranatým čelem rozsochaté štětiny, na tvářích pijácký lišej, rozstřiklý jako krůpějky krve, nos s fialovými žilkami, drsné strnisko na laločnaté bradě a kolem úst, širokých jako rána sekerou. V pětapadesáti letech strnisko i hustá srst krátce ostříhaných vlasů prokvetly úctyhodnými stříbrnými nitkami. Břicho se mocně zvedalo pod červeně pruhovanou zástěrou. Stál a sekal širočinou maso, šlachy, morkové kosti, řezal, odkrajoval, stahoval z kůže, poltil lebky, vylupoval oči, lámal hnáty, vážil, balil a shraboval peníze. Pokladna cinkala, zvoneček nad krámovými dveřmi ustavičně zvonil. Dej Bůh štěstí tomu domu! Dal. Zalíbilo se mu asi v Rudolfu Šálkovi. Protože byl tak bezelstně hrabivý. Tak dětinsky lakomý. Protože se ubránil pokušení ženitby, milosrdenství, soucitu a lásky.

Kdo se o něho staral? Anežka. O dva roky méně, ale v tváři víc o tisíc vrásek. Prsty ustavičně mastné od těch dob, kdy ještě v krámě prodávala párky. Povýšil ji na hospodyni, snad ještě trochu výš. Kdysi! Všechna vyschla, shrbila se, byla promodralá jako oškubané holoubě. Vyzáblý nos s bambulkou na špičce, podobný olovnici. Bolavé dásně a vata v uších. Věčně zalehlé bubínky. Pan Šálek se na ni něco nakřičel. Odměřoval jí haléře jako žebrákovi. Na konci její bludné životní pouti čekal chudobinec.

Mírně se nenáviděli ti dva, připoutaní k sobě nezbytností a sobectvím. Šálek nenáviděl hospodyni, protože byl přece také člověk a musel vyzařovat nějaké city. Anežka mu odplácela po zákonu lidském, stejné stejným. Její zášť byla jen proto větší, že byla potlačována služebnickou závislostí.

„Dej mi košili! Je tohle vyžehlená košile? Copak je tohle za jídlo? Na stole je špíny na tři prsty! Bác! Zas se něco rozbilo. Myslíš, že peníze tisknu? Opice stará! Tvůj pelech páchne jako myší hnízdo. Kdypak si konečně vykartáčuješ svou zablácenou sukni?“

Všechno to byla pravda, Anežka nebyla pořádná, vařit neuměla, nádobí jí padalo z rukou, na větrání si nepotrpěla a sukni měla zablácenou i za parného léta. Jenže ji život z mnohých důvodů pranic netěšil. Naučila se modlit a brečet. Modlila se, místo co by poklízela. Modlila se, až káva vyvřela, až se pečeně spálila, až v kamnech vyhaslo.

„Bába modlivá, hloupá, protivná, hluchá!“

Po hromobití následoval brek s přírodní pravidelností. Vádám i bědování s usměvavým porozuměním naslouchal celý Šálkův dům.

Šálkův dům, třípatrový činžák mezi ostatními činžáky. Vězeňská okna a pavlače nad vydlážděným dnem dvora, který se skláněl ke kanálu. Nikde ani keříčku, nikde ani travičky. Vyklepávání koberců a kotouče prachu, ztuchlý vzduch tmavého průjezdu, na zábradlích neslušná důvěrnost peřin, vůně a zápachy dvaceti kuchyní, záclony, záclonky, brnkání nesmělého klavíru, svrchovaně ironické dýmání čtyř komínů. V průčelí nad Šálkovým krámem masívní, pozlacená písmena firmy. U domovních dveří nad tlačítkem zvonku dvě plechové tabulky: Václav Halík, obuvník. Matěj Brabec, krejčí. A na protější straně ještě jedna, ze všech nejskromnější: Josef Krch, kamnář.

Josef Krch, kamnář, který nikdy žádná kamna sám nepostavil, vymazával ohniště kamnářskou hlínou, vymetal zanesené trouby, také však pomáhal skládat Šálkovy kýty, roznášel Brabcovy obleky a vozil na káře Halíkovy kůže. Děvečka pro všechno. Osudem stíhaný otec čtyř děvčátek od dvou do jedenácti let. Při nejmladším ovdověl. Ztratil ženu i pomocnici. Živila rodinu šitím víc než on kamnářstvím. Bydlel v přízemí jako mistr Šálek. Byli nejtěsnějšími sousedy, pokojík vedle pokojíku, dvéře vedle dveří. Šálek a Krch. Bohatec a chudý Lazar.

Kdopak opatroval Krchovy děti? Anežka. Mastné prsty se zachvívaly něžností, když Pepičce stehovala záplatu na zástěrce. Mladší, která měla světlé vlásky a modré oči, řikávali Květuško, ačkoli se doopravdy jmenovala Kateřina. Františce bylo nutno občas přilepšit (aby Šálek nevěděl), protože byla ukrutně bledá a měla na krku bolestivé žlázky. Nejraděj i však měla Mařenku, třebaže měla rachitické nožky a ještě se nenaučila mluvit. Anežka měla dvě poloviny jako ten měsíc, osvětlenou a temnou, první obracela k vdovci Krchovi a jeho dětem, druhou, nevděčná, k svému bohatýrskému chlebodárci.

„Kde zas vězíš, ty čarodějnice, dvéře dokořán, kdekdo sem může vlézt, ukradnout, co se dá, vyhodím tě, to udělám, mám už po krk toho zlobení s tebou, trpělivost mne přešla, toť se ví, u Krcha jsi byla, s dětmi si hrála, za to tě platím?“ Burácení a bušení pěstí, třískání dveřmi a kopání do nábytku, do bot, do hrnců. Všechna okna dokořán, pavlač obsazena jako divadelní galerie, první, druhá i třetí.

Pak byl pracně z kapsy vytažen potrhaný barevný kapesník, zbědovaný nos do něho zapadl jako do hnízda. Přes dvůr přešel pokorný stín, kostra potažená kozí, boty číslo čtyřicet šest, záplatované, rozšklebené, krátké rukávy na předlouhých tyčkách paží, krk s vysedlým ohryzkem skloněný jako pod jhem, hříva neposlušných vlasů, dávno neostříhaných, lebka starého drožkářského koně, hubená kozí brada. Kamnář Krch, původce všeho neštěstí. On to byl, jenž neodpovědně zplodil tyto děti. Šoural se tiše, přikrčen, do krajnosti vyplašen obavami, aby ho nestihl hněv domácího pána.

Ač platil činži poctivě jako ostatní. Z čeho? Anežka to věděla, ale nikomu to neřekla. Měla snad nějaké nepočestné plány? Stará ohyzda, s pouhými několika stovkami na vkladní knížce, měla snad nějaké plány?

A přece se byt domácího pána Rudolfa Šálka valně nelišil od bytu kamnářova. Dva rodní bratři, to byly ty dva byty. Kuchyň a pokoj, nic víc. Krch měl ve dvou místnostech čtyři lůžka. Šálek spal v pokoji sám, Anežka vedle v kuchyni. Potřeboval snad větší byt? Nepotřeboval. Lepší a prostornější byty byly proto, aby za ně nájemníci platili. Ve vyšších poschodích bylo ovšem víc slunce a méně prachu, ale Šálek po slunci netoužil a prach mu nevadil. Dokonce se ten byt v přízemí velmi osvědčil. To tenkrát, když mistra Šálka ranila mrtvice. Spávat po obědě se nemá. Takový starší, tlustý člověk by si po obědě na pohovku lehat neměl. Je to nebezpečné. Mistr Šálek to nevěděl, nikdo mu to neřekl, a kdyby mu to byl někdo řekl, stejně by neposlechl, nevěřil by. Anežka v kuchyni omývala nádobí. Bác! Zas jeden talíř se rozbil. Anežka ustrašeně sbírala střepy. Kdypak se ozve burácení? Kdypak se ozvou kletby? Nic. Ticho. Nedalo jí to, nahlédla do pokoje. Šálek měl obličej sinavý, jedno oko široce otevřené, zuby zaťaté, ruka mu visela s pohovky jako zlomená větev.

„Pane Šálek!“

Ještě hroznější úzkost ve vytřeštěném oku, ještě více pěny na sevřených rtech. Anežka běžela pro Krcha, Krch běžel pro lékaře. Klavír v prvním poschodí přestal brnkat, Halík odhodil botu, Brabec nechal vychladnout žehličku. Jen vrabci na dlažbě cvrlikali vesele dál. Galerie obsazeny jednou také nad tichou scénou zotvíraných dveří a uchvátaných kroků. Lékař měl černý kabát, černý klobouk a žlutou aktovku. Tuhle roli měl už tak obehranou, že mu nepůsobila žádné potíže.

Tak nechal pan Šálek řezničiny. Nohy ztratily vládu, jazyk se obtížně pohyboval, břicho se propadlo, červené stříkance ve tváři pobledly, jen jeho královský nos zůstal královsky modrý. Inkoustová kaňka na pomačkaném balicím papíře. V očích ustavičný mráz, úlek, který ještě ne vyprchal. Pán a vládce nad věcmi zpokorněl v rukou své služky. Byl bezmocný jako malé dítě. Dětiněl.

Anežka se teď otočila k svému tyranu také svou světlou půlí. Proč? Kdopak ví. Byl odkázán jen na její péči. Patrně nebyla mstivá. Nebo snad rostly její naděje? Jaké naděje? Takové: je tu dům, jsou tu peníze, kam se to všechno poděje? Věrně jsem mu dosloužila, ale zadarmo to nebude. Chudobinec se tratil v růžových mlhách. Ústa s bolavými dásněmi se na nemocného sladce usmívala. Šálek zapomněl, že mu to bylo kdysi protivné. Mastné prsty mu láskyplně hladily podušku, láskyplně byl krmen, láskyplně ošetřován.

Co platno? Odražený míč letí zpátky. Zlomená síla se mění v pád. Šálkův pokoj byl těsný a dlouhý, nápadně se podobal rakvi. Den nekonečný jako moře, hodiny v ustavičném tikotu, poraněný mozek se potácí mezi soužením a mdlobou, pýcha se proměnila v stud, stud se zvrhl v zoufalství, na kalužině těžkopádného přemýšlení se usadil škraloup strachu.

Strach! Strach! Strach!

Furiantská sláva života se rozplynula jako ironický kouř čtyř komínů. Mučivé pochybnosti hlodají. Nejhorší bývaly noci. Anežka spokojeně chrápala, ale Šálek bděl. Vyhublé, tvarohové ruce točily mlýnek, u stropu svítila žárovka, omotaná hadrem. Ve staré skříni luplo. Brr! Z vodovodu v síni ukápla voda: dzin! Kapka po kapce, hodina k hodině, stále blíž a blíž k smrti.

„Anežko? Musím umřít?“

„Ale kdepak! Takový zdravý, statný člověk! Však vy se vystůněte!“

„No, ale přec!“

„Tak víte co, pěkně se se mnou pomodlete!“

Jenže Šálkovi se modlit nechtělo. Modlit se znamenalo učinit ještě jeden krůček do hlubin ponížení. Modlitba zaváněla kadidlem, svícemi, pohřbem. Ne, ne, ne, raději něco veselého!

Anežka se proměnila v chůvu, vyprávěla mistru Šálkovi veselé věci a on se smál nuceným, skřehotavým smíchem. Jak jsme předloni o vánocích prodávali leklé kapry, pamatujete? A jak jste v udírně spořádal dělníka, který si cpal do kapsy tlačenku? To bývaly časy! Jenže na druhém vahadle veselosti seděl smutek a ten byl těžší. Ano, bývaly časy, ale už nejsou. Nebudou. Šálkova pěst už nikdy nedopadne do zlodějského týla s bývalou pádností, hřbet by již neunesl tíhu vykrmeného vepře!

Kde jsme se to octli? Úzký pokojík se mění v dlouhou chodbu, je těsnější a těsnější, temnější a temnější, na konci je černá krypta hrobky, vzduch k zalknutí, poslední vzduch, smrt nám kráčí v patách, a co bude po smrti?

Jazyk blekotá: „Anežko!?“ Ale nevysloví to. Otázka je příliš strašná a odpověď příliš nejistá. Zase by mu bylo doporučováno modlení. Nebo dokonce kněz. Och, všechno, jenom ne kněz, který stojí na předposledním stupínku hrůzy!

A přece se po prvních třech týdnech dostavilo jisté zlepšení. Oči již nebyly tak strnulé, jazyk se oblomil. Mistr mohl mluvit skoro stejně dobře jako dřív. Současně s touto nadějí však přišla i nepříjemnost: u Šálkova lože se objevili příbuzní.

2

Nad postřeleným zajícem v houštině se slétají havrani. Jaký to vítr k nim zavál vůni mršiny?

První přišla Šálkova nejstarší sestra, Hermína. Přeštípnutá v pase, paraplíčko, klobouk se závojíčkem koketně na stranu, na hrudi, podobné podušce ze zlatníkovy výkladní skříně, tenký řetízek a na něm pověšený lornět. Moučný, bezlesklý obličej s neuměle nabarvenými rty.

„Rudolfe, Rudolfe, co to vidím? Ty stůněš?“

Šálek k ní pomalu otočil své nepřátelské oči. Dívaly se přes propast dvanácti let. Tenkrát přišla, protože něco chtěla. Pan rada Hartman se octl v úzkých. Nedám, a třísknutí dveří. Kletby a pláč. Zřejmě se na to zapomnělo.

„Tak vida. Kdepak ses to dověděla?“

„Proboha! Bylo to vnuknutí! Nic jsem nevěděla. Bratr! Jsme už staří. Přišla jsem se jen na tebe podívat. Zřejmě potřebuješ pomoci. Chceš, abych tu zůstala? Vypadáš špatně. Co to je? Žaludek? Ledviny? Máš dobrého lékaře? Pošlu ti Janu, ani svou neteř pořádně neznáš. Je tak hodná a dovede zacházet s nemocnými. Víš ty, že má před svatbou? Hodný hoch, ale zatím v podřízeném postavení. Seženeme, co se dá, aby se mohl postavit na vlastní nohy. Jenže, to víš, úřednická rodina. A Artur studuje práva.“

Šálek beznadějně mávl rukou. Ne, ne, ne. Ani Janu, ani Artura. Hodný hoch bez postavení ho také nezajímá. Vše vysvětleno, ale nezajímá. Lékař — výborný. Ošetření — dokonalé. Více si ani nelze přát. Jak by tu Hermína mohla zůstat? Není tu ani kam si lehnout. Zaplať pánbůh, je to jen doupě pro jednoho.

Hermína hleděla snivě do prázdna, pak ještě snivěji zavadila zrakem o nedobytnou pokladnu, která se krčila v koutě u protější zdi, těžká a majestátní. Povzdech úpěnlivého toužení. Přesvědčila se, má-li nemocný dost vysoko pod hlavou, opatrně sňala peříčko z jeho prokvetlého vousu, bedlivě se zadívala do hloubi zkaleného oka, lehce se dotkla prsty chladného a ovlhlého zápěstí a odšustila. Přijde prý zas, přijde co nejdříve!

A Janu ovšem poslala. Ovečku Janu s upravenými odbarvenými vlásky, s naivníma očima, pokornou, obtěžkanou úkolem, který na ni vložili. Jen když se usmála, obživla trochu její tvářička loutky, ale ona se usmála vždycky v nepravou chvíli, nemluvila, ale zpívala.

„Strýčku, vy mne snad ani neznáte, já jsem Jana, když jsem vás viděla naposledy, začala jsem teprve chodit do školy, to jste se ale změnil, tohle vám maminka posílá.“

Kytička karafiátů, čtyři kousky dortu, láhev malaga. O květiny neměl mistr Šálek nikdy zájem, sladké věci nemohl ani cítit, alkohol mu lékař zakázal.

„Měla by sis to zas s sebou odnést!“

Ale Jana si to neodnesla, nesměla. Snad to měl být jen takový vtip, a tak se smála. Jděte mi všichni k šípku, však já vám rozumím! Dary se přesto začaly scházet.

Ještě odpoledne přišel hřmotný rada Hartman a přivedl Artura. Rada si mnul dlaně, nedovedl zakrýt svou veselost. Kdo takhle leží, ten už, doufám, nevstane. Otázka času. „Pánbůh zdraví, švagře!“ Přátelsky a shovívavě ho poplácal po zádech, teď už to nebylo nebezpečné, teď už se to smělo, silák ztratil sílu. Artur byl důkladně otráven. Zřejmě to byl domácí buřič a cítil ke strýci jakési sympatie. Rušil ctihodný rozhovor. Vzdorovitě kouřil cigaretu za cigaretou, ač se u lůžka nemocného kouření nedoporučuje.

„Arture, Arture, nevím, co tvému chování řekne mamička!“

Mamička v pozadí se projevovala jako duch aranžér. Vedla tento podnik a financovala jej. Její bystré oči vyhmátly cíl. Zotročená rodina nastoupila v pochod komediantů. V čele Hartman — učený slon. Hermína — principál. Jana — Kolombína. Paňáca Artur vzadu metá kozelce. Špatně! Špatně!

„Ať je vám to, strýčku, vhod nebo nevhod, přijdu zas. Přijdu, ale raději sám, když už to musí být. Tatínkem se přivléci nedám. Ujišťuji vás, že s vámi cítím.“

„Klacku!“ To slyšel Artur až venku, uprostřed dvora.

Po Hartnianových zůstaly ležet na stolku u lůžka dvě krabičky sardinek v oleji, balíček s obloženými chlebíčky a doutníky. Vypadalo to tam už jako malý oltář, karafiáty, dorty, malaga, olejovky, chlebíčky. Mistr Šálek se obrátil ke zdi. Anežka stála nad tím nadělením se sepjatýma rukama. Přemýšlela. Na čele kolmá, hněvivá vráska. Tak to je. Tak se věci mají! Tolik let ho neznali! Chudobinec opět vystupoval z růžových mlh, vylupoval se z nich jako ty nebezpečné dary z hedvábného papíru. Zabránit tomu. Ale jak? Tentokrát mastné prsty nepohladily láskyplně podušku a ústa se neroztáhla k láskyplnému úsměvu. Konkurence byla příliš drtivá.

„Co s tím vším, propánakrále, kdo to sní, to pro vás není, samé těžké věci, nějaký chudý člověk by to za med vzal!“ Anežka myslela, že by se ty mlsky mohly dát kamnářovým dětem.

„Kuš, babo, a mlč!“ Pacient byl zase urputný, špatné znamení. Za všechnu péči a oddanost! Ovšem, Anežka nemohla vědět, že je to roztrpčení medvěda, o jehož kůži už lovci metají los.

„Tak že byste z toho aspoň něco snědl?“

„Ne.“

Přece jen je tu zdravý odpor. Proč je však nevyhodí, proč je nevyžene? Nehlásili se k němu, byl jim tuze sprostý, vždyť je to očividné, co chtějí, trousí se k němu jako procesí. Procesí se teprve trousit počalo. Druhá Šálkova sestra Matylda přišla zcela nezištně. Mluvila o nebi a o spasení. Tím hůř! Tím hůř! Myslela to ovšem dobře. Byla členkou Armády spásy. Radila bratrovi upřímně:

„Rozdej své jmění chudým, založ si poklad na nebesích!“

Takové řeči! Z Matyldiných očí sálal svatý mír. Šálek by ji byl nejraději bacil pěstí.

„Rozdávej ze svého, moje nech na pokoji!“

Anežka se v duchu radovala. Je to rozum, připomínat mu tyhle poslední věci! Nebo že by snad přece? Že by to přece nebylo tak hloupé? Ztajila se, ani si nevšimla, s jakou návštěva odešla. Nu s jakou by mohla odejít? Šálek mručel, hnětl dlaní cíp peřiny.

„Anežko, co tomu říkáš?“

„Co bych říkala?“ Anežce nebylo do řeči. Pořád ještě přemýšlela.

Matylda by bývala ochotna s bratrem se modlit a zpívat. Šálkův mladší bratr Vincenc byl jen o málo víc než pouhý pobuda. Matylda nepřinesla nic, Vincek také nic. Matylda se ke zpěvu nedostala, Vincek zpíval.

„Jářku, Rudlo, jakou? O té mladé slečně na náměstí v Zbečně? Tak poslouchej.“ Vyl přepodivně, kroutil očima, šklebil se, pak natáhl dlaň. Byla to jeho profese. Zpíval po hospodách, při harmonice, přišel tak k nějakému lacinému truňku.

„Mrtvička, to je zlé. Co s tím mamonem? Dej přece něco chudému bráškovi!“ Aspoň se neskrýval se svými úmysly. Byl ještě upřímnější než Matylda. Tomu řekl Šálek krátce a výstižně:

„Táhni!“

Ale vpád příbuzných tím ještě ukončen nebyl. Zas chodili a našili dary. Hermína, Hartman, Jana, třetí Šálkova sestra, Klotylda, dáma z trhu. Chtěla předstihnout tu honoraci, byla nejštědřejší a nejdotěrnější:

„Tady máte, Anežko, kuřátko, to mu upečte, on je vždycky rád!“

Šálek už nevzdoroval, už nebyl hrubý, ztichl a tvářil se zkroušeně. Pravý nemocný. Tak ho viděli nejraději. Snad už zítra, snad pozítří se projeví. Naléhali nepokrytě:

„Sepiš závěť! Přece nechceš, aby se dostalo také na toho lumpa, Vincka? Nebo aby to Matylda rozdala na své kostely?“

Dorty tvrdly, plechovky nebyly otvírány, láhve zůstávaly neodzátkovány, chlebíčky okoraly. Ale Anežčin úmysl již uzrál. Všechno zlé je k něčemu dobré. Jen do toho!

3

Anežka s Krchem vodívali nemocného na dvůr, aby užil slunce, kterého dosud nepotřeboval. Z přízemí na dvůr to šlo celkem hladce, z poschodí by to bylo obtížnější. Šálek lehával v židli, obložené peřinami, hlídaly ho Krchovy děti.

„Tati! Tatí! Pan domácí něco chce!“

Krch doběhl pro limonádu. Krch podal noviny, které odvál vítr. Krch přinesl medicínu a sám ji vpravil po lžičce do řezníkových úst. S Anežkou ho opět ukládali do postele. Krch odnášel do domu prázdnou židli a proleželé peřiny.

Krch, pořád jen Krch. Obsluhoval, mezitím doma ustavičně něco kutil. Jeho kladívko klepalo jako o závod.

Pepička vysvětlovala zvědavým nájemníkům: „Tatínek spravuje komín. Kamna mají tuze špatný tah.“

Tak vida, komín spravuje. Ale slyšel kdy někdo, že náš komín má špatný tah? A kdo mu to dovolil? Muselo na tom však být něco pravdy. Pootevřenými dveřmi zahlédli v Krchově kuchyni hranici cihel. Později cihly kamsi zmizely a Pepička hlásila:

„Tatínek přestavuje nábytek. Tam, co stávala má postel, bude teď almárka. Zeď je už zas spravena.“ Opravdu, Krchovo kladívko přestalo klepat.

Anežka měla teď najednou také hrozně mnoho práce. Když ležel Šálek na výsluní, zavírala se doma. Také tam hýbala nábytkem, co chvíli volala Krcha na pomoc. Ochotný kamnář jí byl vždycky k ruce.

„Poklízím, drhnu, větrám,“ vysvětlovala služkám. „Když pořád jen leží, aby se mu doma líbilo.“ Taková pozornost! Podívejme se!

Ale pacient byl těžce melancholický. Příbuzní, kteří pořád jen čenichají, nosí zbytečné dary. Připomínky, že čas prchá, že není času nazbyt. Napiš! Podepiš! Smrt je zřejmě blízko. Co přijde po smrti? Dosud jsi žil. Jak jsi žil? Dával? Nedával. Bral, bohatl, šidil. Na váze i na jakosti. Chudé utiskoval. Kaluž hříchů, plný džber hříchů. Škudlil, lakotil, boha i lidi urážel. Ani jednu grešličku, opravdu, ani jedinou! Na takové číhá peklo.

To o tom pekle mu vštípila Anežka. Matylda přišla onehda s nebem, Anežka servírovala peklo. Vyber si!

„Pořád nevíte co a jak, já vám to tedy řeknu. Takovým, jako vy jste, snad ani pánbůh neodpustí. Jinak to už nebude, pro vás si přijde čert.“

Proč vlastně změnila taktiku? Láskyplnost nevedla k ničemu, proti jejím zásluhám stála přesila příbuzných, muselo se jednat rychle. Buďto anebo. Místo chlácholení se bude strašit.

Šálek byl hněten jako kus těsta. Nejdřív lichotkami, teď pohrůžkami. Už se nebouřil. Sanice se mu rozjektaly. Tato struna zazněla nejsilněji. Peklo. Co je to vlastně peklo? Nějaká hrozná, věčná udírna na hříšníky. Hříšníci, vedení na porážku, chřestící svými řetězy. Oheň a muka. Polcení lebek, lámání hnátů, opět, opět, znovu, znovu, donekonečna.

„Copak to povídáš, Anežko? Něco takového není ani v katechismu. Snad by se ještě něco dalo dělat?“

„Dalo, nedalo. Sám musíte vědět.“

Večer, když se Anežka chystala odejít do kuchyně, když ho uložila, lampu zastínila, ještě ji zastavil: „Počkej! Co myslíš, že by se dalo dělat?“

„Někomu něco odkázat. Ne však bohatým, ale tomu, kdo nejvíc potřebuje.“ Zmizela za dveřmi, ta olezlá myš. Aby se mu to rozleželo. Vida, vida, důkladně změnila taktiku! Mělo by se dávat. O vystonání ani slova.

Tak už i Anežka! Všichni na něm něco chtějí. Nikdo nemá opravdový soucit. Ale počkejte! Zklamete se! Pak ho hrdinství přešlo. Vlastně se nezklamou. Hermína, Matylda, Klotylda, Vincek — ti rozhodně zklamáni nebudou. Ledaže by to všechno sám utratil. Utratit se však už nic nedalo. Snad jen na doktora, na léky, na pohřeb. Co to je? Pakatel. A zas s ním seděla a bděla poťouchlá, trpělivá smrt. Umřeš! Kap, kap, kap, odťukával vodovod. Takhle přetekly tvé hříchy! Tik-tak, tik-tak, čas prchá, smály se hodiny. V polosvětle na něho hleděla ze zvětšené fotografie jeho bývalá tvář s laloky, vyklenutá prsa se zápasnickými pažemi. Kdysi — fičení času v kostech. A naproti na zdi řeznický diplom. Hmatatelný průkaz o jeho krvavém řemesle. Ne, pánbůh mu opravdu neodpustí. Je to možné, že by řezník mohl být vzat do ráje? Řezník se širočinou v subtilním křesťanském ráji! Nejraděj i by se byl dal do fňukání. Kdyby se tak příliš nestyděl!

Ráno to zkusil s dobrákem Krchem: „Povídám, co myslíte, přijde si pro mne čert?“

Kamnářovy oči se nejdřív zaleskly hrozným úlekem. Koktal, chvěl se, řídké vousky kozí brady se mu tetelily. „Čert? Jakýpak čert? Není na zemi dost veliké peklo?“

Slunce pálilo, výheň dvora mu připomínala pekelné plameny. Z kuchyně vanula vůně připravovaných obědů — hle, kotle, v nichž se smaží nebohé dušičky! Po ulici drnčely tramvaje, příšerně, tak příšerně! A přece se tomu nepoddá. To by tak hrálo, naletět špinavé, hluché, modlivé Anežce! Staré Anežce s prsty mastnými od prodávání párků! Když si pro něho s Krchem přišla, tvářil se velmi výsměšně. Schválně se udělal těžký, aby s ním měli pořádnou dřinu. Třikrát za sebou ho museli odvést na záchod, dlouho tam seděl, jen aby je dopálil. A pak si protivně pískal. Nebojím se! Nebojím se! Anežčin nos se zklamaně protáhl. Výmluvně se na Krcha zadívala. Přece jen se s ním pak na noc loučila kupodivu vřele. Nepřeje-li si ještě něco? Nebude mít žízeň po takovém horkém dnu?

Neměl. Nic nechtěl. Vzrušení vzpoury na něho působilo blahodárně. Byl již sám, a ještě se cítil vesel. A navzdory všemu ihned usnul. Nu, se špatnou se potázal! Nevyplatilo se mu jeho rouhání. Ještě téže noci ho navštívil čert.

4

Začalo to zvláštním nepokojem. Jako když se na člověka někdo dlouho a upřeně dívá. Pootevřel oči. Žárovka, zabalená hadrem, jako slunce za začouzeným sklíčkem. Půvabná letní noc tančila po místnosti bleděmodrými plaménky. Uprostřed tohoto dvojího záření stál, trpělivý, klidný, trochu nahrbený, bílé oči v černé tváři, nějaká kukla přes uši, zahnuté rohy — pánbůh s námi!

Šálek chtěl vykřiknout, ale hrdlo se mu stáhlo.

Čert zaskřehotal, nějaké brumbrumbrum, kdopak mu rozuměl, snad to měl být pozdrav. Možná, že strašení, spíše však uklidňování. Lež tiše, tiše lež, žádné lekání, žádné křiky. Však my dva se dohodneme.

První, co Šálek učinil, bylo, že rychle zas zavřel oči. Převelice zatoužil po tom, aby zjevení bylo jen výplodem jeho předrážděné fantazie. Jenže nebylo. Čert ještě jednou zaskřehotal, tentokrát výstražně, snad si nepřál, aby mu jeho oběť usnula, dokonce ne aby mu usnula navěky. Nemocný tedy znovu otevřel oči a již je nezavřel. Vpravdě je nezavřel až do bílého rána.

Čert se o dva kroky přiblížil k posteli. Teď si ho teprve mohl mistr Šálek řádně prohlédnout. Byl, možno říci, celkem dost lidský při vší své ďábelskosti. Měl na sobě nějakou modrou košili a záplatované kalhoty, které se shrnovaly nad vysokými plstěnými bačkorami, byl dlouhý a hubený jako chmelová tyčka, nos měl tenký jako klarinet, pod ním se ježil černý knír s řídkou kozí bradou. Pravá ruka cudně přidržovala tlustý kravský ocas.

Šálek nebyl noční návštěvou vlastně ani příliš překvapen. Několik týdnů strachu a přemítání ho na ni částečně připravilo. Proč se mu tedy zachtělo volat o pomoc? Domníval se, že nadešla jeho poslední hodinka. Přichází-li čert, smrt nebývá obyčejně tuze daleko. Čert se však poctivě snažil, aby ho potěšil.

„Jen se mne nebojte, já vám neublížím. Ležte docela klidně, kdyby vám to snad tuze vadilo, zmizím a přijdu jindy. Že jsem černý a ošklivý, z toho si nic nedělejte, vždyť jsem čert.“

V Šálkově hrdle zaharašilo, několikrát polkl naprázdno, konečně byía řeč probuzena k životu. „Tak tedy neumřu? Neumřu v tu chvíli?“ blekotal zdřevěnělým jazykem.

„Ale kdepak! Neumřete. O to tu, prosím, nejde. Já si s vámi jen přišel trochu porozprávět. Docela po sousedsku, víte? Copak bych z toho měl, kdybych vás uškrtil?“

Uškrtil! To nebylo zrovna příjemné slovo. Čert byl však zřejmě takových zločinů dalek. Jeho zrak utkvěl žádostivě na pochoutkách, rozestavených po stole. Obzvláštní pozornost věnoval neodzátkovaným lahvím.

„Nemusím tedy umřít?“ opatrně trval na svém mistr Šálek. A když se čert jen dobromyslně usmíval a vrtěl záporně hlavou, odvážil se nezdvořilé otázky: „Ale když je tomu tak, co tady vlastně chcete?“

„Hm,“ řekl neurčitě čert. Tušil asi s pekelnou předvídavostí, že se rozmluva protáhne, a přistavil si k hlavám řezníkova lůžka židli. Usedl na ni, spustiv do klína černé, žilnaté ruce s vysoukanými rukávy. Velikou péči věnoval při tom svému ocasu. „Tak vy se tedy ptáte, co chci,“ počal rozšafně. „Nu, to si můžete docela dobře představit, co tak asi čert chce.“ A významně se pousmál.

„Duši?“ vydechl řezník z hlubin své úzkosti.

„Když to chcete vědět, tak tedy duši. Jdu si pro vaši milou duši, ale nechci na vás nikterak pospíchat. Byl bych rád, kdybychom se spolu trochu poznali, mohli bychom být třeba jednou dobrými kamarády.“

Kamarádi s čertem. Šálek si pomyslil, že by to nemusilo být tak špatné. Spolek s čertem, ne sice zrovna povznášející, ale konečně — proč ne? Možná, že z toho něco kloudného kouká.

„Já jsem slušný čert,“ pokračoval návštěvník po chvilce uvažování, „já nikomu neublížím, dokud nemusím. Řekl jsem si: Vždyť si můžeš k tomu pánovi občas v noci zaskočit, aby se mu nestýskalo, snad na to přijde sám, že by z takových styků mohl mít jen prospěch.“

„Tak? Tak?“ vyjekl pacient. „Prospěch? Kdo by to byl řekl?“

„U nás to je všelijaké, zrovna tak jako na světě,“ vysvětloval čert, „je tam mnoho čertů vzteklých, zlomyslných, úskočných. Můžete mluvit o štěstí, že jste připadl zrovna mně. Já, to mi věřte, dělám, jen co nejnutněji musím. Pod kotly přikládat, to ovšem jinak nejde, ale ono přijde na to, jak se přikládá, či ne?“ Šibalsky zamrkal a ztlumil hlas: „Já říkám: Proč ty ubohé hříšné dušičky zbytečně trápit? Přikládám, to tedy ano, ale jen tak, aby nadobro nevyhaslo. Také hledím něčím přilepšit, strava je v pekle bídná. Nehněvejte se, ale nemohl bych s sebou tamhle se stolu něco vzít těm svým dušičkám?“

„Jen si vezměte!“ Takovou žádost nemohl Šálek odmítnout. Čert není Anežka.

Vytáhl z kapsy kapesník, veliký jako lodní plachtu, stydlivě jej rozprostřel na záplatovaných kolenou a nakládal. Dorty, pak všechno cukroví, okoralé i čerstvé chlebíčky. Pak sáhl nejistou rukou po láhvi. „Smím?“ Mistr pokynul. Láhev zmizela v uzlu.

„Kolik jich máte, těch svých dušiček?“ zajíkl se řezník.

„Čtyři, prosím,“ řekl čert bez dlouhého rozmýšlení.

„A to jim takhle sháníte něco na zub?“ Oko nemocného se orosilo, představil si, že sám bude zanedlouho odkázán na čertovo dobrodiní, že bude vděčně přijímat pochoutky z nečistého ďáblova kapesníku.

„A jak jsou rády,“ rozplýval se dobrák čert. „Škoda, že nemůžete vidět, jak budou natahovat zobáčky. Chudinky dušičky!“

„To by se, možná, dalo,“ zamýšlel se pacient, „udělat si tímhle způsobem zásoby na příští hubené dny. Já myslím, pamatovat na sebe, dokud je čas. Podstrčit pak třeba také něco těm mocnějším.“

„Jaképak zásoby?“ polekal se čert. „Vždyť se to zkazí, to víte, celá věčnost! A mocní? Kdepak! Ti mají sami dost. Nemusejí se nuzovat. To ještě tak nějaký chudý čert se dá pohnout dárkem, ale mocní? Ti si myslí, že mučení musí být přesně takové, jak je předepsáno, když sami polínko nepřiloží, jistě také neuberou.“

Šálek opět schlípl. S tímto plánem by tedy nebylo nic. „Jo,“ pokračoval čert po krátké pomlčce, „něco jiného by bylo, kdyby byly peníze.“

„Co? Peníze kdyby byly?“ ožil pacient. „Peníze by byly, ale copak s penězi v pekle?“

„Nu, peníze, to víte,“ škrábal se čert za uchem, „peníze znamenají mnoho, i tam.“

Vtom nějaké zakvílení čerta vyrušilo. Poposedl, naslouchal, zakvílení se znovu ozvalo, jako když ze spánku zavrní malé dítě, trápené bolestí. Řezník se snažil zjistit příčinu jeho zmatku. Bylo ještě daleko do svítání, kohoutí kokrhání to nemohlo být. A pak — kohout tady, v městě! To je přece vedle za stěnou, pláče nejmladší Krchova dceruška, ač ještě nikdy ji nebylo tak dobře slyšet. Nový, ještě hlasitější vzlyk. Čert si odkašlal, pak náhle chvatně povstal.

„Poslyšte, já už musím jít. V pekle je po mně sháňka. Prosím vás, jen o mé návštěvě nikomu nevypravujte! Žádné tlachy!“ Příšerně zaskučel, až mistrovi naskočila husí kůže. „Žádné tlachy, nikomu ani slova, nebo bude zle. Zítra přijdu zas.“ Zaskřípal zuby, nadzvedl rukou ocas a divoce jím zamával, zvedl z podlahy svůj uzel. Zmizí? Ne, ještě tu bezradně stál se sklopenou hlavou.

Copak? Copak? Čert se stal najednou náramně rozpačitý.

„Nemohl byste na chvilku zavřít oči? Já bych se totiž rád ztratil.“ A zase se ozvalo dětské zakvílení, tentokrát to bylo zřetelné volání: „Tatí! Tati!“

„Už bych byl hrozně rád odtud, jsem celý na trní, ale prosím vás, nedívejte se!“

„Proč?“ podivil se řezník.

„Nemá se to vidět. To není nic pro lidi.“

Šálek tedy zavřel oči, celá jeho tvář se po dětsku svraštila, aby podal důkaz, že se opravdu nedívá. Uslyšel zapraskání podlahy, bortící se pod ďáblovým tělem, zívnutí pekelných vrátní, šelest svistícího vzduchu a konečně krátké, důrazné zahřmění. Vzhlédl, ale po čertovi už nebylo ani památky.

5

Když se to tak vezme, dobrodružství s čertem nebylo tak zlé. Mučivě dlouhá noc byla aspoň něčím zpestřena. Čert se ukázal jako milý, zábavný společník. Peklo se Šálkovi zjevilo z lidské, celkem přijatelné stránky. Jsou-li tam jen takové obludy a tak úplatní a dobrosrdeční ďáblové, nebylo by to tam o mnoho horší než na světě.

Pan Šálek dumal o zemi a pekle, když přišla Anežka. Pátravě si pacienta prohlížela, ten se na ni díval trochu podšitě. Co pravil ten pohled? Vidíš, vidíš, babo, s tím svým peklem! S tím mi už hrůzy nenaženeš. Vím víc, než si myslíš, ale nepovím. Šálek se zlomyslně usmíval.

„Dobře jste se vyspal,“ hádala jedovatě Anežka.

„Dobře, tuze dobře. Už ani nepamatuji, že se mi v noci tak dobře vedlo.“

Anežčin pohled se smekl na zásoby dárků, jichž na stolku citelně ubylo. Spráskla ruce. Učinila to opravdu velmi divadelně.

„Tady bylo ještě včera všelijakého jídla — kam se to podělo?“ Zkoumala mistra baziliščím okem.

„Měl jsem hlad. Hlad a žízeň. Všechno jsem snědl.“

„To není možné,“ řekla rezolutně Anežka. „Byly tu plechovky, byly tu láhve. Přece jste to nesnědl i s papíry a s krabicemi?“

Mistr ukázal bujarým gestem, že to všechno vyhodil oknem. Oknem na ulici.

„Vy jste byl z. postele venku?“ předstírala Anežka úžas. „To snad jen žertujete?“

Šálek se uchichtával drobným shovívavým smíchem. Anežka pořád ještě nevěřila, hledala pod skříní, pod postelí, vrtěla hlavou. To ji napálil! Naletěla mu. Je z toho celá pitomá. Dobře jí tak!

K desáté vyvedla Anežka s Krchem pacienta na sluníčko. Krch byl nějaký nesvůj, odvracel se, neměl se k rozhovoru. A zase stály u řezníkovy židle stráž kamnářovy děti.

„To jsme se dnes poměly,“ chlubila se Pepička dámě z druhého poschodí. „Jej, to to bylo dobré!“

Krch vyletěl rozdurděně z bytu: „Hubu drž! Co to vykládáš! Měly jste se, tak o tom aspoň pomlčte. Nikomu do toho nic není.“

Odpoledne přišla k Šálkovi na návštěvu sestra Klotylda, přinesla holoubátka. Dvě krásná holoubátka pro nemocného bratra, to snad přece snese, panebože, vždyť je to jídlo pro malé děti! Musí se trochu spravit, vypadá tak bídně!

„Sem s tím, sem s tím,“ hlaholil nemocný, „to se mi právě hodí. Holoubátka? Hned mi je, Anežko, upec. Děkuji pěkně. Já bych ti teď jedl třeba hřebíky!“

Korpulentní dámě se rozbušilo srdce. Snad se pacient neuzdravuje? Zasmušila se, svěsila nos, vzdychala. Anežka byla málem stejně veselá jako Šálek. Dobře na ně! Jen houšť! Já vám dám, sloto jedna!

Večer, na posteli, těšil se mistr svými pekelnými sny. Představoval si teď peklo jako docela příjemné místo, teplé zákoutí pro staré pány pod dohledem poněkud prašivého, ale přihlouplého ďábla, který se dá lehce obalamutit. Už ho neděsilo. Podle všeho to tam bude docela dobré. Jistěže se tam ve volných chvílích klábosí, hrají se nějaké hry, patrně v karty, mučení bude asi něco takového jako nepříjemná léčba, občas do páry nebo pod sprchu, když se odtamtud vyleze, opět se odpočívá. A sami veselí hoši mezi sebou. Žádní svatí. Ten provedl to, ten zas ono, silácké kousky, pikantní historky, hřích nebude nic opovrženíhodného, naopak, bude se čím chlubit. Kdepak nebe! Šálek měl správné tušení, že ráj není vhodné místo pro řezníky.

Umiňoval si, že dnes čerta od sebe tak brzy nepustí. Dá si od něho vyprávět všechny podrobnosti. Takový hloupý čert! Spíš směšný než hrozný. A také se už dnes nedá pohnout, aby se nedíval, až bude odcházet. Raději ho tuze nezvykat na poslušnost. Aby věděl hned od počátku, že řezník Šálek není z těch, kteří se snadno podrobí. Musí vidět, nejen jak čert odchází, ale také jak přichází. Je to docela jednoduché, prostě neusne.

Jenže čert se dnes opozdil. Mistr by byl málem jeho objevení propásl. Poněvadž se už nesoužil strachem ze smrti a z věcí posmrtných, začala se mu klížit víčka. Jen jakoby zpovzdáli slyšel známé zahřmění. Prořídil se. Jak svist ocele jím projelo včerejší zívnutí pekelných vrátní. Panebože, jakýchpak vrátní, vždyť to tak vrzla jeho vlastní skříň, jeho starý šatník! Zahlédl čerta, jak za sebou obezřetně zavírá dveře. Tak vida, tamtudy přichází? Kdo by to byl do něho řekl?

Byl stejně černý a záplatovaný, stejně oblečený jako včera. Už ani stopa hrůzy nezachvátila řezníka při zjevení tohoto proletáře. Ke všemu zjistil, že se nápadně podobá jeho sousedu, kamnáři Krchovi, a pocítil s ním jistý druh povýšené soustrasti. Čert schovával pod košilí nějaký předmět.

„Copak to tam máte?" zeptal se Šálek s pohrdavým úsměvem.

„Ale, vzal jsem si s sebou tašku," styděl se čert. Vytáhl z černého, huňatého záňadří starou kabelu se dvěma ocelovými uchy. „Víte, rád bych si zas s sebou něco odnesl pro ty své dušičky."

„To jste dobře udělal," řekl uznale řezník, „lépe se vám to ponese." Pak mu to nedalo, musel nějak projevit svou svrchovanost. „Že byste ale byli v pekle nějak bohatě vybaveni, nemůže se říci. Taková veteš!"

Čerta to zřejmě mrzelo. „Inu, když je člověk chudý a všechno si musí sám řídit, kde brát na nějakou parádu?"

Komplex. Komplexíček. Ať se raději trochu vzpruží, takhle by s ním nebyla valná zábava. Pašák čert. Nač ho trápit? „Tak co vaše dušičky? Copak říkaly?“ Tím ho snad nejspíš přivede do lepší nálady.

„Ani jsem jim to všechno neukázal,“ rozněžnil se ďas, „jenom něco. Ony by byly chtěly třeba všechno najednou, ale to bych jim byl jenom zkazil žaludek. Nejsou na takové pamlsky zvyklé.“

„A kam jste to před nimi schoval? To máte v pekle nějakou almárku na zámek?“

„Mám almárku, mám.“ Čert byl tuze skoupý na odpověď.

„Také nábytek?“

„Jen málo. Jen náramně chudý nábytek.“

„Jak ono to tam u vás vlastně vypadá? Všechny čtyři kotle vedle sebe? Pod uzavřením? A po mučení se jde trochu na vzduch? Mně jde totiž o to, je-li tam také nějaká zábava. Pravidla se asi dodržují, jen když má přijít inspekce, viďte? Nu tak mi přece o tom něco povídejte!“

„Inu, je to tak, jak říkáte, i není. Víte, oni ti bohatí nejsou u čertů tuze v oblibě. Abyste mi rozuměl, v pekle je to zařízeno tak, že ti, co byli na zemi chudí, dostanou do opatrování bohaté, a bohatí zas chudé. Chudí přijdou do ruky těm lepším čertům, a řekl bych, že jsou na tom ještě hůř než bohatí. My, chudí, se přece jen dovedeme ustrnout, zamhouřit občas oko. Zkrátka, je to míněno tak, aby chudí ze vzteku přikládali bohatým a obráceně.“

„Ááá!“ podivil se řezník. „Podívejme se! Ale to je šikovné! Opravdu!“ Tuze nadšen však nebyl. Znal tyhle chudáky z praxe. Kdyby se například dostal do drápů některému ze svých bývalých tovaryšů, s nímž obzvlášť dobře na zemi nevycházel. Ten by si na něm pěkně zchladil žáhu! Nebo některému z těch nuzáků a žebráků, jimž nechtěl dávat na dluh.

„Jakpak ne, náramně šikovné.“

„A vy — vy jste, prosím, čertem od věčnosti? Myslím, byl-li jste už při tom — jak se tomu říká — při prvním nebeském povstání?“

„I toto! Těch by bylo příliš málo. Ti by vůbec peklo nestačili obsluhovat. Z těch jsou páni, všechno jen řídí a vedou. Já býval hrozně hříšný člověk, víte? Ale choval jsem se vzorně, a tak mě udělali čertem.“

Řezník se posadil na posteli. Vzrušením se zakoktal. Hrome! To by bylo něco! Takhle se stát jedním z čertů! Kdo má k tomu větší vlohy než on? Katanská práce — vždyť je to vlastně jeho povolání!

„Prosím vás, posloužila by v této věci protekce? Kdybyste se například přimluvil. Hned jak tam přijdu. Kdybyste řekl: Tenhle člověk je spolehlivý, býval řezníkem, za čerta by se výborně hodil. Na koho bych se měl obrátit? Mohl byste mi některého z těch pánů jmenovat? Dát mi dobrou radu? To je zajímavé. Náramně zajímavé.“

„To já, prosím, nemohu.“ Čert se stával nevrlým. „Já už, prosím, nic neřeknu. Ono se to nesmí. Vůbec jsem toho už řekl příliš mnoho. Nemáte být tak zvědavý, to škodí. Však to všechno na vlastní oči uvidíte.“

„Uvidím,“ řekl řezník zklamaně, „ale to už bude pozdě něco podnikat. Vždyť — vždyť já bych na takovou věc žádných peněz nelitoval.“

Čertovi se zajiskřilo v očích. Peníze! „No peníze, s těmi by se už něco dalo dělat. Kdybyste mi nějaké svěřil, já bych to zkusil. Trochu bych ty pány obešel, podmázl tady, podmázl tam — možná, že bych vám už příště mohl říci, jak to působilo.“

Řezník pozorně naslouchal.

„Toť se ví, nesmělo by se šetřit. S nějakým málem bych se mezi ty hodnostáře ani neodvážil. Nejdřív bych musel dát několik stovek těm nižším, aby mě mezi ně vůbec pustili.“

Přespříliš o těch penězích horlil, do Šálkovy duše se počala vkrádat nedůvěra.

„To bych jen rád věděl, k čemu vlastně takový čert potřebuje peníze.“

„K čemu — to je přece jasné. Čert chce získat duši, ale ona je ta duše ctnostná, nechce se dát. Pánům na té duši tuze záleží, ale čertovi se nic do ruky nedá, musí se starat sám. Lichotí, čaruje, všechno marné, ta duše nedá jinak, než že jí čert musí opatřit nějaký poklad. Kde má chudý čert poklad vzít? Musí na něj od někoho dostat peníze. Nu tak vidíte. Jedno se váže s druhým. Jeden peníze dává, aby si polepšil, druhý je bere a propadá peklu. Ony jsou peníze takovým snaživým čertům moc dobré.“

„Aha,“ pomalu chápal řezník. Pořád se mu v tom ještě něco nelíbilo.

„Toť se ví, já takové věci nedělám, načpak bych to dělal? Mně o to není, někomu se zalíbit. Já se po dušičkách nesháním. Já jdu najisto jen tam, kam mne pošlou a kde není skoro žádná práce.“

Marně se čert vykrucoval. Šálek objevil v jeho tvrzení řadu nesrovnalostí. Je jisté, že čerti jsou lstiví, vylákat z někoho něco, naslibovat a pak nesplnit, to je u nich běžné. Kdo by jim věřil? Až ho zamrazilo, když si pomyslil, jak lehce by se mohl ve svém čertovi zklamat, ostrouhat kolečka a pak se mučit bez pomoci a bez úlevy až navěky. Dávné biblické výstrahy před pekelníky mu vyvstaly před očima. Obchází a hledá, koho by pozřel. Není vybíravý ve volbě prostředků. Přislíbí a pak zradí. Ale co dělat? Nedat, to znamená si ho znepřátelit. Možná, že přece jen mluví čistou pravdu. A pak — na jeho peníze beztoho čekají lační příbuzní. Vypálit jim rybník! Aspoň nějaká zlomyslná radost tam dole, v pekelných plamenech. Dát však, a nic za to nedostat, to je vždycky trochu hloupé. Ponižující a směšné. Konečně — vždyť je na rozhodnutí ještě dost času. Rozmyslí si to. Kdyby tak byly nějaké záruky! Úpis nebo něco podobného!

„Ono to není tak docela pravda,“ začal čert z jiného konce, „že si člověk s sebou do hrobu nic nevezme, že musí všechno na světě nechat. Když je člověk trochu mazaný, když může spolehnout na věrného pomocníka, dá se vzít do hrobu mnoho. Třeba celý dům. Dům se prodá a peníze se svěří čertovi.“

Řezník se na něho podíval výsměšně, zpod čela, pátravě si ho přeměřil. Spolehlivého! Holenku, to by mohl říci každý. Dokaž mi svou spolehlivost! Čert se zakoktal, znejistěl. Vycítil z Šálkova pohledu, že je podezírán ze zištných úmyslů nebo dokonce z nepoctivosti.

„Nebojte se,“ chlácholil ho, ale tím se ještě více zaplétal, „já to tak nemyslím. Neříkám, že zrovna celý dům. Snad by stačilo jen půl domu. Já vím, něco se těm blízkým odkázat musí. To by pak člověka proklínali. Vůbec, pánbůh chraň, abych vás k něčemu naváděl. Ale vy mi nevěříte, to je to. No když mi nevěříte, jakáž pomoc!“ Zesmutněl, mluvil vyschlým hlasem, choval se jako odmítnutý agent. „Já ostatně už nebudu obtěžovat. Mohu zas jít. Jen bych rád ještě tohle — pro své dušičky.“ A ukazoval na stůl, na kterém ležela do zlatova opečená holoubátka, dvě láhve vína, balíčky a krabice. „Jestli totiž dovolíte...“

Nemocný shovívavě pokynul a čert začal nakládat do své kabely pochoutku za pochoutkou, sáhl po jedné z lahví.

„Poslechněte,“ řekl najednou mistr Šálek chraptivě, „nemáte tam doma nějaký talířek a nějakou prázdnou láhev?“

Čert na něho vyděšeně vyvalil oči.

„Víte, ono jde o to, nemohu přece dělat, jako bych to všechno snědl i s tím plechem a papírem. Podezírají mne, kdovíjaké kousky s tím neprovádím, že to do rána všecko zmizí. Mám s tím pak jenom opletačky, špatně se mi to vysvětluje.“

Čert zas začal smutně tahat věci z kabely ven. Dělal to zřejmě hrozně nerad, každý předmět dvakrát obrátil, jako by se s ním loučil.

„Už to nechte,“ pravil dobrácky Šálek, když viděl, že se čert zarmoutil, „dnes to ještě nějak zařídím, ale zítra byste si mohl už ty talíře a láhve s sebou přinést.“

„Zítra,“ řekl čert tesklivě, „zítra já ani nepřijdu.“

„Cože? Nepřijdete?“ polekal se Šálek. Nechtělo se mu přijít o příjemného nočního návštěvníka. „No, to bych opravdu nerad.“ Najednou pochopil, jak velice se mu čert stal nezbytným. Musí se to s ním nějak spravit. Něco se mu přece jen musí dát.

„Tak já vám něco řeknu. Až příště přijdete, dojednáme to s těmi penězi. Nějakou zálohu jsem vám v každém případě ochoten poskytnout. Ostatní se uvidí, až jak se vám v pekle s podplácením bude dařit. Co tomu říkáte? Nu tak? Snad se nerozcházíme ve zlém?“

„Tak spánembohem,“ řekl čert malátně. Na poslední řezníkovy nabídky ani neodpověděl. Bral se rovnou ke skříni a zmizel v ní. Pečlivě za sebou zavřel vrátně. Ani se nesnažil svůj odchod nějak skrývat.

„Podívejme se — čert,“ pomyslil si Šálek. „Jak je urážlivý! Udělal jsem mu snad něco?“ Ve skříni něco buchlo, jako když někdo udeří hlavou o prkno, pak se ozvalo harašení — hromobití, podobné stěhování těžkého kusu nábytku. Pacient tuze nemyslel na tyto pekelné hrůzy. Byl se sebou velmi nespokojen.

„Zdalipak tam ještě je?“ napadlo ho po chvíli. Vstávání mu dělalo obtíže, přece jen se však z postele dostal a doplížil se podle zdi ke skříni. Otevřel ji. Nebylo tam nikoho. Byla kupodivu prázdná, jako vykuchaná. Jen dvoje kalhoty a kabát, po ďáblu ani památky. Žádný sirný zápach, žádný dým. Jenom kalhoty na hřebíku se ještě malounko kývaly.

6

Příští noci Šálek marně čekal na čertův příchod. Nepřišel. Nepřišel dokonce ani zítra, ba ani pozítří! Mistr zesmutněl. Kde jenom ten hlupák vězí? Urazil se snad nadobro? To by bylo pěkné! Peklo ho stejně nemine, ještě k tomu peklo, čpící nepřátelstvím, dopálený kamarád horší než žádný. Později se pomstí. Krásné vyhlídky! Ale hlavně ty dlouhé, prázdné noci bez vlídného společníka!

Nejenom noci, také dny. Po sousedovi Krchovi a po jeho dětech ani vidu ani slechu. Šálek byl odkázán jen na Anežku, a ta, bůhví co to s ní bylo, zloba z ní jen sršela. Slova se z ní člověk nedořezal, jen samé ano ano, ne ne. Po dlouhém vyptávání z ní přece jen dostal, že kamnář odjel k nějakému svému příbuznému, sadaři, česat letní jablka. Děti vzal s sebou. Tvrdohlavý řezník si vzal do hlavy, že za těchto okolností sám na dvoře lehat nebude, a trávil dny v dobrovolném zajetí. Jako navzdory si návštěvy podávaly dveře. Rada Hartman, tentokrát mrzutý, otrávený — Šálek mu příliš dlouho neumíral, neměl se k poslednímu pořízení, Klotylda a hned po ní Jana, ta hloupá husa se svým koketním smíchem a kočičím předením. Jako s uděláním se nosily samé takové věci, které snadno podléhají zkáze. Šunka, nějaký čokoládový nákyp, to by bylo něco pro čerta a jeho svěřence! Vždycky se k svým hostům choval chladně a nepřátelsky, dnes byl však obzvlášť protivný. Až se Januška rozplakala:

„Ale strýčku, já sem chodím z čisté křesťanské lásky a vy si myslíte, že to dělám z vypočítavosti. Tak smutně tu ležíte a tak sám, a pak, přece musím poslechnout, když mi to maminka poručila!“

„Abys neposlechla! Ale když už nosíš, nos to, co vydrží. Z toho tu bude do zítřka syrovátka.“

Šálek myslel na čerta ustavičně, ale ten, nevděčník, nepřicházel. Chválabohu, už toho tu zas je, kabela by byla plná, jen kdyby se objevil.

Návštěvníci jako by se byli domluvili, jako by si byli určili přesný rozvrh hodin. Patrně mělo být na bohatého strýčka útočeno plánovitě, kromě noci neměl být ani na okamžik ponechán v klidu. Podle taktiky: jen do něho, než se vzpamatuje. Povinnost k příštím pozůstalým mu měla být vytrvale připomínána. Nebo spíš se jen navzájem hlídali? Aby ten nebo onen nenabyl vrchu, aby některý nerozhodl hru jen pro sebe nějakým geniálním tahem? Například nezištná Hermína s tou svou spásou, ta byla nejnebezpečnější. Nejmenší naděje měl Vincek.

Utrácel. Ani soud mu nepomůže, marnotratníkovi. Artur chodil také pravidelně. Rodinný nátlak byl asi tak silný, že i tento buřič se musel vzdát své svobody. Jeho obvyklé dary byly doutníky a víno. Samozřejmě že si je neopatřoval ze svého studentského kapesného. Hermína nosila nejspíš konzervy, uzeniny, sýry. Práci to nedá, zkrátka se to koupí. Zato Jana! Ať strýček pozná, jaká je dobrá kuchařka, jeho kapitály by u ní ztraceny nebyly. Trhovkyně přinášela obyčejně dary syrové. Zpočátku měli převahu Hartmanovi, nyní se Klotyldě podařilo zmocnit se vedení. Zmobilizovala všechny své čtyři dcery, jejich manžely i jejich děti. Celkem čtrnáct osob. Hrůza! Hrůza! Chodili k němu jako k božímu hrobu. Také nějaký vzdálený bratranec, učitel a socialista, který doporučoval do Šálkovy ochrany chudé celého světa. A pak prastará astmatická sestřenice, která nutně potřebovala několik korun na léčení. Konečně druhý bratranec, povaha filosofická, který nic nechtěl a chodil jen proto, aby prokázal svou ušlechtilost a vedl důkaz proti sobě samému. Toho milý mistr nenáviděl nejvíc, viděl v něm tvora cizího rodu, cosi neuchopitelného a nezbadatelného. Takovému lze jen upřímně nedůvěřovat. Co je to, takový filosof, který dochází jen proto, aby přemohl svou nízkost? Dnes má tu ideu, zítra si přisvojí jinou, z týchž důvodů, z kterých dnes nemámí, zítra zabije. Aby se vyzkusil, zdali dobře obstojí. Každá úchylka od čiře lidského je vždycky krajně podezřelá.

Čtvrtého dne přišla bouřka, rachotila celé dlouhé odpoledne, skončila vytrvalým šumivým deštěm. Krchovi se vrátili uprostřed lijáku, bylo slyšet, jak nejmladší děvčátko pofňukává, kamnář je konejšil a převlékal. Otvírání a zavírání zásuvek, zřejmě s sebou přivezli nějaká jablka. Ale proč je to, u čerta, tak všechno slyšet? Jaktěživo nebylo. Teď by se byl Šálek zas docela rád dal dopravit na dvůr, ale když to nešlo, bylo špatné počasí. Zuřil. Jeho věznění hrozilo protáhnout se na celou řadu dní.

Jako na usmířenou za všechny ty trampoty ho v noci zas navštívil čert. Šálek ho nečekal, tuze se polekal. Hle, hle! Milostpán seděl na židli, ruce na kolenou, pod židlí rekvizity: kabela, dvě prázdné láhve, talířky, krabice od cukru.

„Je to dost, že jste konečně přišel!“ Oddech upřímné úlevy.

„Jo, jo,“ čert se vlídně usmíval. Oba, nemocný i ďábel, se snažili dát průchod radosti ze shledání a činili tak s velikou vřelostí citů.

„A kde jste se, prosím vás, tak dlouho zdržoval?“

„Ale darmo mluvit.“

„Služba?“

„I ne, spíš slušnost.“

„No a měl jste se?“

„Obzvlášť dobře ne.“

„Zdalipak jste si na mne aspoň vzpomněl?“

„Jakpak by ne, propána, jak bych si nevzpomněl?“ Pomalu, oklikami se dostali k ožehavému předmětu starých rozprav — k penězům. Čert se zdráhal, nechtěl o nich začít, začal tedy Šálek. Hned bylo na čertovi vidět, jak se rozveselil, když řezník vyřkl to čarovné slovo. Peníze!

„Eh, nemluvme o tom!“

„Proč bychom nemluvili? Slíbil jsem vám přece, že se dnes o tom bude mluvit.“ Pacient se předstihoval v pozornostech. „Říkám to snad kvůli vám? Vůbec ne. Myslím jen na sebe. Když se to tak vezme, je to jen obchodní jednání. Nabízíte mi výhodné uložení kapitálu. Co jiného než uložení? Všechno ostatní je holá ztráta. Zmocní se toho jiní. Co je mi po nich? Je to od vás veliká laskavost.“

„Jakápak laskavost?“

„Takřka obětavost.“

„No, no, no!“

„Ani nevím, jak bych se vám odvděčil.“

„A ty prezenty pro mé dušičky, to není nic?“

„To není pro vás. Myslíte na jiné,“ důrazně mu připomínal Šálek.

„Copak vy víte? Třeba se také svezu s sebou!“ pochichtával se čert.

„To jistě ne! Takový vy nejste!“

Této noci sjednal hříšník s čertem, že peníze, prozatím jen menší částku, aby to nebylo tak nápadné, připraví na zítřek. Někdo přece musí do záložny s knížkou, aby to vybral, stejně budou řeči, nu, s tím si už pan Šálek poradí. O to není starost. Někdo se, zkrátka, pošle. Bude to — bude to — dejme tomu, deset tisíc. Stačí?

„Deset tisíc!“ Čert nedovedl ovládnout své vzrušení. Och, deset tisíc, s tím se dá už ledacos dělat! Zaplať pánbůh! Zítra tedy na shledanou! Najisto!

Dojemně se rozloučili. Čert se ohýbal až k zemi samou zdvořilostí, dokonce Šálkovi podal svou černou pracku jako dobrému klientovi. Ovšem, ovšem, mlsky na talířkách, víno přelito do láhví. A už žádné tajemství. Hupky do skříně, dunění a hřmot, pak dokonalé ticho. Šťastný spánek až do rána, plný nevinných snů.

7

Když se Šálek probudil, stála již Anežka u jeho postele. Povšiml si, že horlivě sliní kapesník a něco chvatně čistí na jeho pruhované duchně. Copak to provádíš, babo? Eh, byla to jen černá skvrna, otištěná dlaň. To je toho. Avšak Anežka poznala, že byla přistižena, a zarazila se.

„Přijdou lidé, co by tomu řekli, že máte zamazanou peřinu? Saze. To bych ráda věděla, kde jste ty saze vzal.“

Šálek se podíval na ruku. Hle, byla stejně černá jako peřina. Pravá ruka, ta, kterou podal čertovi. Odkdypak jsou čerti pomalovaní sazemi? „Nu, proč ne?“ utěšoval se mistr, „jsou to vlastně umounění topiči. Topí a topí, takoví se snadno začerní.“

„A zas vám v noci tak chutnalo,“ podotkla ještě Anežka, ale jaksi stydlivě, jako by si před ním nebyla jistá se svou bláhovou vírou.

„Chutnalo,“ řekl lakonicky Šálek, „ale teď mě ještě trochu tlačí žaludek. Také se mi jaksepatří motá hlava. To bylo nějakého vína!“

Anežka dále nedotírala, byla s odpovědí spokojena. Odešla, za chvíli se objevila znovu, ustrojená na nákupy. Zdali snad ještě něco nepotřebuje? Nepotřeboval. Odtáhla, kokrhel na stranu, sukni zablácenou až do pasu.

Šálek přemýšlel. Koho si poslat pro peníze? Když těch deset tisíc čertovi jednou slíbil, tak mu je také dá. Anežka? K té neměl důvěru. Krch? Bohatý udělá nejlíp, když se nebude před chudým s penězi tuze chlubit. Roznese se to po domě, nikdo nemusí vědět, kde a kolik má Šálek uloženo. Dát knížku někomu z příbuzenstva? To by to vypral! To by bylo zrovna tak jako píchnout do vosů. Strýček vybírá. Deset tisíc! Komupak je míní dát? Servalo by se to u jeho postele. Křičeli by jeden přes druhého, nedali by mu pokoje do jeho smrtelné hodinky. Peníze v bytě! To by se odtud teprve nehnuli!

Vtom někdo zaklepal. Kdopak to asi je? Kdo — Artur. Tebe, hochu, mi dnes přivedl sám anděl strážný. Artur, to byl jediný člověk, na kterého bylo lze v této věci spolehnout. Nebyl tak zištný jako ostatní, dovedl brát bláznivé nápady také z jejich legrační stránky.

„To tě rád vidím, studente, ani bys neřekl!“

Mladík položil klobouk na ohnivzdornou pokladnu, výtáhl z kapsy doutníky s gestem, nepřipouštějícím pochybnost. Měl jím být vyjádřen všechen jeho odpor k rodinnému podplácení. Klackovsky si přitáhl židli a usedl k lůžku. Zíval, aby dokázal, že ho to tady ani dost málo nebaví.

„Arture,“ řekl mistr důtklivě, když ticho začínalo být tíživé, „mám k tobě malou prosbu.“

„Prosbu! Co by za to maminka nebo naše Jana dala, kdybys před nimi vyslovil nějakou prosbu. Ale prosím, prosím, jenom ji vyřkni, udělám, co je v mé moci, jen je-li ta prosba splnitelná.“

„Je, ale musíš mi slíbit, že to zůstane jen mezi námi. Mám k tobě totiž důvěru.“

„Máš ke mně důvěru, to bude tedy zlé.“ Právník se ušklíbl. „Zřejmě to bude nějaká nepříjemná služba, když předpokládá důvěru. Ale beze všeho, jsem vlastně potěšen, že ke mně má také někdo důvěru. Ven s tím!“

„Ale musíš se mi zavázat, že o tom před nikým ani necekneš!“

„To je jediné, k čemu se mohu zavázat. Nic to celkem nestojí. Když po tom tak bažíš, zapřu svou přirozenost a budu mlčet jako hrob.“

„Podívej se, tuhle je klíček od pokladny, v hoření příhradě je vkladní knížka, já bych totiž potřeboval vybrat ze záložny nějaké peníze.“

„Kristapána — peníze! Ty jdeš, strýčku, do sebe? Začínáš rozdělovat?“

„Potřeboval bych ty peníze nezbytně ještě dnes.“

„Tak to tedy, strýčku, nepůjde. Zítra ano, ale dnes už ne. Je čtvrt na jedenáct, než si u tebe odsedím povinnou půlhodinku, bude skoro jedenáct, odtud jdu rovnou na schůzku s jednou slečnou, ne, dnes se už k tomu rozhodně nedostanu. Ale zítra, když mi tu svou knížku svěříš, přinesu ti, kolik budeš chtít.“

„Dobrá. Zítra, nu, to by konečně také šlo. Ale nepochlubíš se nikomu, že jsem ti tu knížku dal do ruky?“

„Prosím tě, komu bych to řekl? Tatínkovi? Mamince? Janě? Než by ses nadál, všechny bys je tu měl. To by ses brzy dozvěděl, že jsem tě zradil.“

„Já bych z té knížky potřeboval vybrat — deset tisíc.“ Pacientův hlas notně zeslábl. Jistota ho opustila. Jurista povyskočil překvapením. Deset tisíc!

„Ale zítra už ty peníze opravdu musím mít, zítra je musíš vybrat. Jsi trochu volný?“

„Já jsem pořád volný,“ žertoval mladík, ale vráska uprostřed čela ho usvědčila z toho, že usilovně přemýšlí.

„To víš, člověk neví, můžeš mít zas rande nebo něco takového,“ pan Šálek se pokoušel také o nějaký vtip.

„Tak ukaž,“ řekl student, „můžeš na mne spolehnout. Všechno obstarám a nikomu nic neřeknu.“

Řezník sáhl ustrašeně pod polštář a vytáhl odtamtud klíče. Stydlivě je podal Arturovi. Mladík přikročil důstojně k pokladně, otevřel, našel knížku v červených deskách, chvatně do ní nahlédl a zastrčil ji mechanicky do kapsy. Pak si zapálil cigaretu a naklonil se k nemocnému.

„Poslyš, strýčku, nechci být nediskrétní, ale to z tebe asi něco vytáhla teta Klotylda na své potomstvo a na potomstvo svého potomstva?“

„Ale kdepak! Co tě to napadá?“ Šálek propukl v heroický smích.

„Tak tedy Matylda na své kostely!“

„Oh, kostely, to už teprve ne,“ nezdržel se Šálek. „To jsou peníze pro čerta, ne pro pánaboha.“

„A jé! Strýček Vincek!“ rychle chápal student.

Šálek umlkl, neodpověděl, ale na jeho prudce mžikajících víčkách bylo vidět, že bojuje krutý duševní boj. Mladík byl tak zábavný, byla s ním tak pěkná řeč, bylo mu možno důvěřovat, a pacient by se byl hrozně rád se svým dobrodružstvím někomu pochlubil. Aspoň někomu to říci! Takový chytrý chlapec může dát i dobrou radu. Nebude-li věřit, bude-li se smát, vždyť se to dá zas zapřít a předstírat podařený žert!

„Poslyš, strýčku,“ pravil mladík a přitáhl si židli ještě blíž k řezníkově posteli, „ty máš něco na srdci. Ty bys mi rád něco vyklopil. Ne snad že bych vyzvídal, ale to ti říkám, mně se s tím můžeš svěřit. Víš, mně tak tuze nejde o ty žravé kobylky, o celé naše příbuzenstvo. Tati a mami — ti přece také patří do toho umrlčího spolku. Mně je nějaká ta psina milejší než peníze. Zatím, strýčku, zatím, později se třeba obrátím a budu zrovna takový šosák jako oni. Zatím s nimi tedy nepeču. Tak se, prosím tě, nezdráhej. Někdo z tebe těch deset tisíc dostal, nu, pánbůh s ním, ať se za ně poměje, ale já ti vidím na nose, že to, co jsi slíbil, se ti teď nechce dávat. Viď, že je tomu tak?“

„Arture,“ řekl řezník truchlivě, „věříš v pánaboha?“

„M-no,“ ušklíbl se právník, „ale začínáš tuze tragicky.“

„Tak v něho tedy věř. Protože, je-li čert, pánbůh je taky. A čert je, toho jsem viděl na vlastní oči. Tak, to je všechno, co jsem ti chtěl říci.“

„Čerta jsi viděl? Jakpak vypadal?“ usmíval se nedůvěřivě mladík.

„Ty, hochu, ani nevíš, co to jsou takové pekelné mocnosti. Já to taky nevěděl, ale teď to už vím. Naštěstí se zdá, že to v pekle nevypadá tak zle, jak se to obyčejně líčí, a že lidé ďáblům tuze nezadají. Aspoň ten můj čert, který ke mně dochází, je docela lidský. Je s ním řeč.“

„Já ti, strýčku, nerozumím. Jsem z toho jelen. Říkáš, že jsi viděl čerta.“

„Viděl, a proto potřebuju peníze. Potřebuju je pro svého čerta. Tomu ty, Arture, asi nebudeš chtít věřit, ale je to tak. Víš, hochu,“ řekl s patosem, „všude je protekce, nejen na zemi, také v pekle. Když si člověk chce polepšit, musí klopit.“

„Ale jdi, jdi!“

„Musí klopit,“ kázal řezník, „a to ti povídám, klopí rád, jen když má jisté, že to, co do podniku vloží, se mu vyplatí. Obchod je obchod. Jako na zemi tak i mimo zemi. A když už člověk dává, ať dává jen důvěryhodnému chlapíku.“

„Důvěryhodnému, že? A ty tomu svému čertovi tuze nedůvěřuješ. Poslechni, strýčku, nemohl bys mi o tom vypravovat?“

Řezník byl najednou všecek popleten. „Vypravovat? Ne, to bych nemohl. Já totiž nesmím. Už teď jsem ti pověděl příliš mnoho. Zavázal jsem se. To víš, když už jsem se do toho dal, aby se mi to nakonec ještě nezhatilo.“

„Aspoň mi řekni — ty jsi toho čerta viděl ve snu?“

„Ale kdepak ve snu! Živého! Zrovna tak živého jako tebe.“

Vtom cvakla klika u dveří do předsíně, Anežka se vracela z nákupů. Šálek si položil výstražně prst na ústa. „Ani muk! Ticho! Pro živého boha, teď už o tom nic.“ Právník se podíval na hodinky, sebral s pokladny klobouk, najednou měl tuze naspěch.

„Nu tak, strýčku, jak jsme si řekli, můžeš na mne spolehnout. Zítra na shledanou. A toho pána ode mne pozdravuj. Moc rád bych se s ním také seznámil. Možná, že by bylo potěšení na obou stranách.“ A zmizel s gaminským úšklebkem.

Šálek si oddechl. Bylo mu, jako by po dlouhém rozhodování vsadil na vysokou kartu. Teď je už všecko v běhu. Nedá se nic dělat. Je to však lepší než to ustavičné váhání. Konečně — co to je, takových deset tisíc? Každá legrace něco stojí.

8

Čert přišel v noci neobyčejně uctivě, dokonce zaťukal, než zevnitř otevřel skříň. Šálek se trochu bál, s jakou se vytasí, jestli nezačne o jeho rozmluvě s Arturem, nevěděl jistě, není-li snad také trochu všudypřítomný a vševědoucí, ale čert nic. „Patrně tedy nic neví,“ utěšoval se pacient. Blahovolně se na hosta usmál a hned mu pověděl, že vyzvednutí peněz se o den zdrželo, že těch deset tisíc bude připraveno až zítra.

Až zítra! Čertův obličej se protáhl zklamáním. „To je škoda,“ koktal, „to je opravdu veliká škoda.“ Nebylo mu do řeči. Vrtěl sebou na židli a pokašlával.

Dnes si teprve Šálek pořádně povšiml, jak je ten čert vlastně vychrtlý. Kost a kůže! Chudák čert! Tváře měl vpadlé, v síťoví vrásek zapadlá malá čilá očka, nos mu vystupoval přímo strašidelně. A tím, že byl tak nesmyslně černý, vypadal ještě hubenější. „Jaképak má vlastně vlasy?“ napadlo Šálka. Vlasy však vidět nebylo, měl je pokryté černou pletenou čapkou. Z této čapky trčely dvěma otvory zahnuté kozlí rohy, mezi nimi se dralo ven trochu ryšavé koudele.

Čert byl zřejmě tomuto pečlivému prohlížení velmi nerad. Znervózněl, klopil oči, mnul si své žilnaté ruce.

„Zdalipak máte také na levé noze kopyto?“ zeptal se zdrženlivě řezník, když už byl v tom ohledávání. „Zdá se mi — nic podobného jsem u vás nezjistil.“

„Ne prosím, to nemám, je to tuze nepohodlné, to se už, prosím, nenosí. Víte, dnes jsou už také ďáblové, kteří odkládají i rohy a ocas.“

„Ale jděte!“

„Ona je ve všem teď móda. Já jsem ještě z těch starodávných, ale kopyta — to je nějakého dupání! Bačkory jsou mi stokrát milejší.“

„Když jste se tak zmodernizovali,“ namítl vyčítavě Šálek, „to byste už také mohli nechat toho pečení duší. Je to zastaralé a surové.“

„Neříkám, že není,“ skoupě ukusoval čert. „Také se to jednou změní, kdoví jaké to bude v pekle za nějaký čas. Zatím je to tam ještě trochu předpotopní... ale teď bych si zas rád něco s sebou vzal.“ Nečekaje na souhlas, dal se do sbírání řezníkových pochoutek.

„A proč dnes tak brzy?“ divil se nemocný. „Ani nepobudete?“

„Mám nějaké nutné řízení, musíte odpustit. To víte, nejste v mém seznamu sám. Mám ještě jinou duši. Také bohatý pán.“ Byl skleslejší a skleslejší. Neměl dnes pražádnou náladu.

Když odcházel, přišlo ho Šálkovi bůhvíproč líto. „Tak zítra! Zítra tu ty peníze docela jistě budou!“ volal za ním, aby ho potěšil.

Čert jen smutně přikývl a pak se vzdálil. Nechal svůj těžký kravský ocas vláčet za sebou po podlaze. Div že si jej ve skříni nepřiskřípl!

Sotva odbila desátá hodina dopolední, seděl právník Artur u strýcova lůžka. Byl samý vtip, hýřil nápady. Přinesl peníze, měl je pečlivě složené v knížce. Šálek opatrně přezkoumával zápisy. Všechno bylo v dokonalém pořádku.

„Notabene, strýčku,“ řekl Artur, když ho byl důkladně rozesmál, „jak je to vlastně s tím tvým čertem? Posledně jsme byli přerušeni.“ Hovořil tlumeným hlasem, aby ho Anežka v kuchyni neslyšela.

Řezník zarytě mlčel.

„Přišel včera?“

Nemocný přikývl.

„Nu a co říkal, když peníze nebyly?“

„Neříkal nic.“

„Byl rád?“

„To zrovna ne.“

„Poslyš, strýčku,“ šeptal Artur tajemně, „víš ty vůbec, kudy sem čert přichází? Nebo si musíš dát ruku na oči, když se chce ztratit?“

„Tak my to spolu už dávno nevedeme. My si důvěřujeme.“

„Ach tak, vy si důvěřujete. Ale snad bys mi za tu nezištnou službu, kterou jsem ti prokázal, za všechnu tu práci, kterou jsem s tou věcí měl, mohl aspoň naznačit, jakým způsobem se ti ďábel zjevuje?“

Nemocný se rozmýšlel.

„Když ti slíbím, že si to nechám jen pro sebe, zrovna tak jako s těmi penězi?“

„Tak poslyš, Arture,“ Šálek se rozhodl, že bude stejně velkorysý jako student, „když tedy říkáš, že si to necháš pro sebe — on sem chodí tuhle tou almarou.“ Artur si hvízdl. Pomalu vstal a po špičkách přistoupil ke skříni. „Podívejme se, ona se vůbec nedá zamykat. Schází jí klíč.“

„To schází už dávno. Na tom přece nic není.“ Student rozevřel obě vrátně.

Řezník se dal do smíchu. „Ty si tedy myslíš, že tam na tebe čeká? Ten, holenku, zmizí jako dým. Také jsem byl jednou zvědavý a podíval jsem se. Říkám ti —pět minut po tom, co tam vlezl, nebylo po něm ani památky.“

Právník mlčel, pozorně si prohlížel skříň. Sáhl dovnitř, cosi ho tam zaujalo. Čmárl rukou, prst vynesl na světlo. „Ajajaj, ten tvůj čert je asi důkladně černý!“

„Černý jako čert.“

„Ba ne, černý jako saze.“ Student zas opatrně šatník zavřel. Pak se procházel po pokoji dlouhými, přemýšlivými kroky.

Anežka přišla zjistit, zdali si snad pacient něco nepřeje. Čenichala kolem sebe, podezíravě si spikleneckou dvojici přeměřila. Mlčeli, dokud neodešla.

Artur se zastavil před nemocným. „Poslyš, strýčku, slyšel jsem, že ti teď náramně chutná. Snad u tebe ten čert také nevečeří?“

„Už jsem řekl, že o tom dále nebudeme mluvit.“

„Dobrá, dobrá.“ Právník se opět dal do přecházení. „A ty v něj věříš, v toho svého čerta?“

Strýc jenom mlčky přikývl.

„A co Anežka v kuchyni, ta vždycky důkladně spí, viď? Ráno nikdy o ničem neví. Tvá překvapující chuť k jídlu ji valně nezajímá.“

Šálek opět přisvědčil.

„Tak já ti tedy něco povím. Ten tvůj čert je prachobyčejný zloděj. Rozumíš? Možná, že ještě něco horšího. A slečna Anežka, nu, to se teprve uvidí. Víš, strýčku, mohl bych teď jít na strážnici a přivést s sebou jednoho nebo dva policajty. Než by ses nadál, měli bychom toho pána v rukou a nebylo by mu do smíchu, to tě ujišťuji. Ale já mám také rád nějakou psinu. A tobě by to bylo třeba nepříjemné. Uděláme to takhle: já se dnes u tebe ještě jednou otočím. Kdypak chodí Anežka spat? V devět? Dobrá, přijdu tedy po půl desáté. A přivedu s sebou dva své kamarády. Ale to ti říkám, teď zas ty nikomu ani muk! Bojíš se? To je zbytečné. Všechno půjde hladce. Beru to na sebe. Tobě se nemůže nic stát. Je-li tvůj čert pravý, však on si to už nějak zařídí. A není-li, jako že není, pak mi snad budeš trochu vděčný, když ti od toho vyděrače pomohu. Jak se jmenuje tvůj soused tady za zdí? Krch, viď? Je to nějaký kamnář bez zaměstnání. To je ten, co tě vodívá na sluníčko. Tak tomu se také o ničem nezmiňuj. Nikomu, ano? Platí?“

Pacient se chystal k protestům, celý zrudl, jak se rozzlobil. „Ne, ne, já nechci, to se mi nelíbí, tobě se to řekne, tobě je hej, kdo by si to nakonec odnesl? Já.“

„Tak ty chceš přece jen mít v bytě policajty, viď?“ zaútočil Artur. „Nepřistoupíš-li na mé podmínky, nebudu na tebe brát žádný ohled. Víš, ne snad, že bych byl tak hluboce mravně založen, dovedu ocenit lidský důmysl, i když je to jen důmysl nějakého lumpa, kterému se zachtělo přijít lehce k penězům, ale na druhé straně se mi příčí, když se někdo dá tak hloupě oškubávat. Zkrátka, já si toho čerta se svými pomocníky lapím sám, diskrétně, jak se říká, nebo do toho namočím policii, a ta nebývá už tak diskrétní. Musíš si, strýčku, vybrat. Já, být tebou, dal bych přednost tomu, aby to zůstalo v rodině. To víš, jak se do toho zamíchá policie, budeš v novinách a tak dále. Pak máš o posměch postaráno.“

Pacient se pořád ještě durdil.

„Raději se, strýčku, nerozčiluj. To víš, aby zas nepřišla mrtvička, ta je mnohem horší než čert. A pak, ušetříš deset tisíc, to snad také za něco stojí. Tak co, plácneme si?“

Šálek si konečně dal říci a vložil do studentovy pravice svou měkkou, tvarohovou ruku.

„Výborně, strýčku. A teď ještě jednu malou podrobnost. Nepřipusť, aby ti večer Anežka nadobro zavřela okno. Řekni jí, že se tu zalykáš horkem, že potřebuješ víc vzduchu, namluv jí, co chceš. Nemusí být ovšem dokořán, postačí jen docela malá škvírka, abychom sem mohli vlézt. My nemůžeme dveřmi, když nemáme klíč, to přece chápeš!“

„Chápu, všecko chápu,“ zakvílel Šálek.

Student odešel a pacient se zhroutil do podušek. Tak, teď je v tom pěkně. Proč jen nemlčel? Proč se se svou známostí tomu drzému klackovi pochlubil? Chytat čerta — jaký to bláznivý nápad! Představoval si dnešní noc plnou hromů a blesků, všemožné pekelné hrůzy. Ať už to dopadne jak dopadne, kéž by už raději bylo po všem! Dala se do něho zima, až se mu rozklepaly sanice. Bylo nade vši pochybnost, že až čert sezná, že byl zrazen, vymyslí si na něho nějakou strašlivou pomstu. Se zajímavým a shovívavým peklem je konec. A s příjemným nočním návštěvníkem je také konec.

Toho dne Šálkovi oběd ani trochu nechutnal.

9

Odbilo půl desáté, odbilo deset, Artur nepřicházel. „Snad už dnes ani nepřijde!“ okřál pan Šálek novou nadějí. Zklamal se. Stín mužské postavy, promítnutý světlem pouliční lucerny, padl do pokoje. Okno se tiše otevřelo. Nežli se řezník nadál, byli tu všichni tři. Jeden byl útlý, těžko zadržoval smích, druhý byl chlapík zápasnického vzezření.

„Tak už jsme tady, tak nás tady máš,“ šeptal Artur. „Nic neříkej, o nic se nestarej, pěkně si zas lehni. Musíme to odbýt hezky zticha. Toníku, ty se posaď tamhle ke dveřím a naslouchej, aby se nám ta dáma, co tak znamenitě chrápe, nevzbudila a všechno nám nezkazila. Bába bývá obyčejně zadobře s čertem. My dva, Honzíku, se schováme tady.“

Postavili se každý po jedné straně skříně, trochu si dřepli, aby se jim lépe čekalo. Pak se rozhostilo dokonalé ticho. Všichni tlumili dýchání. Jen Šálek občas hlasitě zasténal. Bylo mu úzko, pot hrůzy mu vystupoval na čele.

„Tiše, tiše, strýčku,“ nabádal ho Artur, „neboj se, nic se ti nestane. Nejsi přece doktor Faust a my nejsme hloupí sedláci, kteří ho hlídali.“ Pak se obrátil k statnému kolegovi na druhé straně skříně: „Náš strýček je náramný dobrák, má jen jednu stinnou stránku, je tuze důvěřivý. Totiž ani ne tak důvěřivý k lidem, jako k přízrakům. Nu, z toho ho už nějak vyléčíme.“

Opět nastalo ticho. Noc byla tentokrát bezhvězdná, zamžená, jen blízká svítilna kreslila na podlaze ponurý obdélník, a pod černým hadrem skomírala žárovka. Odbilo půl jedenácté. Pořád nic. Občas jen zaharašila některá z holí, které si studenti s sebou přinesli.

„Ten tvůj čert není tuze dochvilný,“ reptal Artur. „Nebo je snad až příliš přesný, hodlá se objevit až v hodinu duchů.“

Měl málem pravdu. Nechybělo do jedenácté, když se za stěnou ozval šramot, pak lomoz odstavovaného nábytku, Šálkovo známé hromobití. Skříň se majestátně otevřela.

Sotva se obě čertovy nohy, obuté do bačkor, dotkly podlahy, vyřítili se mladíci ze svých úkrytů. Ubožák byl chycen do Honzíkových zápasnických paží, dřív než se mohl pokusit o útěk. Na jeho hřbetě se roztančily hole. Všichni tři bušili do nešťastníka hlava nehlava. Jen mu dej! Ještě mu nějakou přidej! Do něho, do čerta čerchmantského! Ať mu zajde chuť na kuřátka, na holoubátka, na peníze! Něco křáplo, to se rozbila v kabele láhev, kterou si s sebou přinesl, aby do ní přelil řezníkovo víno. Chycený několikrát vykřikl, pak už jen vzdychal.

„Tak co, Toníku,“ řídil Artur zápas, „teď si na něj posvítíme?“

Strhl hadr ze žárovky, jasná zář osvětlila bojiště. Toník měl límec až na zádech, jak upřímně se snažil přemoci pekelné mocnosti. Honzík stál nad čertem jako toreador, hůl zabodnutou do jeho zad. Vtom se otevřely kuchyňské dvéře, vyděšená Anežka jen v košili a v nočním kabátku vstoupila na scénu. Zoufale zalomila rukama.

„No tak, no tak,“ hlásil vítězoslavně Artur, „tady je máš, strýčku, oba, ty své věrné ošetřovatele. Tvá předrahá hospodyně, paní tvého domu, bude sotva zapírat, že o návštěvách z pekla pranic nevěděla. Viďte, drahá slečno? Měli bychom vám také nějakou vsolit, ale my jsme lidé galantní, šetříme něžné city dám. Máme cosi jako úctu k druhému pohlaví. Snad postačí, když si to s vámi tuhle strýček vyřídí jiným způsobem. Když se s lítostí v srdci vzdá vašich znamenitých služeb. A co říkáš, strýčku, příteli čertovi? Tady ho máš, takhle vypadá. Nu, Toníku, obrať tu nestvůru, aby jí strýček viděl do tváře. Nuže, strýčku, vysázej mu na ruku těch svých deset tisíc, aby ti v pekle zjednal protekci!“

Čert se už nevzpíral, pokorně se poddával mladým, silným pažím. Ukázal svou zbědovanou tvář, pokrytou podlitinami, na níž byly saze rozmazány krví.

„Poznáváš, strýčku, svého veleváženého pana souseda, kamnáře Krcha? Pěkně vás vítám, ušlechtilý ďáble, který jste zatoužil stát se nelegálním dědicem svého domácího pána. To jsou k nám hosté! Špatně jste si to vypočítal, vašnosti, zapomněl jste na možný zásah pozemšťanů. Jen bych rád věděl, jak dlouho vám trvalo probourávání té zatracené zdi. To byla asi práce! Za těch několik sardinek a nějaký ten hlt vína to věru nestálo. A zadní prkna ve skříni asi zas odtloukla obdivuhodná panna Anežka. Možná, že celý ten nápad je z její důmyslné hlavy. Komu čest, tomu čest. Společné úsilí, krásné úsilí, tak to má být. Když se ruka k ruce vine, tak se dílo podaří.“

Řezník, který dosud hleděl na překvapující divadlo vytřeštěnýma očima, se najednou roztřásl jako huspenina, svraštělý nos mu poskakoval, ústa se otvírala naprázdno.

„No tak, strýčku, no tak, copak to zas bude?“ starostlivě se zeptal student.

Konečně to propuklo. Jako oslí hýkání vytryskl z třesoucího se strniska týden neholených vousů chraptivý smích. Mistr Šálek se smál. Mohl zaplakat nad svým nešťastným přítelem čertem, ale on se smál.

„Ha-ha-ha-ha, he-he-he-he!“

V této všeobecně blažené chvíli sklopil opět hlavu zrazený čert. Sklopil ji hluboko na prsa a rukama si zakryl tvář. Na podlaze ležel přeražený kozlí roh, černá pletená čapka se mu smekla a obnažila řídký ryšavý vlas. Jen ocas držel pevně v rozparku kalhot, hloupý, nestydatý kravský ocas.

Šálek nepřestával hýkat, ale jak se smál, jeho obličej stále více brunátněl, potom zmodral. Řezník několikráte zamával pažemi, zalapal široce otevřenými ústy po unikajícím dechu, na rtech se ukázala pěna, oči zakroužily, div že se nevylily z důlků.

„Copak, strýčku, copak,“ poděsil se Artur a přiskočil k jeho lůžku.

Bylo však již pozdě. Těžká hlava se propadla do podušek, paže bezmocně buchly na peřinu, oči se obrátily v sloup a už se nepohnuly.

„Um-řel!“ vykoktal užaslý Artur. „Už je tomu tak, umřel. To ten smích. Ten jeho smích se mi hned nelíbil!“

Tu se ozval nový zvuk, jako by daleko, kdesi nesmírně daleko spustily andělské housle, nejprve jednohlasně, pak se přidal i druhý, třetí a čtvrtý hlas — to se vedle za stěnou daly do pláče opuštěné čertovy čtyři dušičky. Krch, který teď v nastalém zmatku osiřel uprostřed místnosti, se s bolestnou grimasou obrátil ke skříni. Tam, za vysazeným zadním prknem, v úzké, kostrbaté průrvě zdi, v otvoru, jímž se dovedl protáhnout jen velmi hubený čert, přitisknuty k odsunuté poličce, krčily se čtyři kamnářovy děti a vyjeveně hleděly do Šálkova pokoje.

Právník Artur, který se ještě nevzpamatoval ze směsice dojmů, si snad jen mimochodem a bezděčně dopřál gesta, které snad mělo být projevem úcty k mrtvému, ale dopadlo opravdu velmi působivě. Přikročil ke skříni a přirazil obě zívající vrátně s komickým pukrletem, jako by zavíral kabaretní scénu na konci posledního jednání.

Tak se stalo, že mistra Šálka přece jen čert vzal.

/1928/

Posedlý Kristián

Příběh komický.

Předmět hry: mladost.

Scéna přírodní.

Prvního dne školních prázdnin po skončené ranní mši stál u postranního vchodu kostelíka v Údolí sedlák Suk se svým bratrancem farářem. Sedlák byl hubený, truchlivě vážný, nos měl ozbrojený brýlemi, kníry skleslé a v rukou svíral modlitební knihu. Kněz nesl s obdivuhodnou lehkostí kulaté břicho, nervózně potrhoval rozložitými rameny a hleděl toužebně k faře, která se opodál topila v zeleni.

„... Vrátil se včera,“ pokračoval Suk v hovoru, započatém před chvílí, „a ač se o jeho maturitním vysvědčení nedá říci, že by bylo skvělé, neboť ho označuje za žáka třetího řádu, nejsem tím nijak zarmoucen. Nikdy mi nezáleželo na světských úspěších tohoto jinocha, neboť nebyly ničím jiným než smutnou průpravou k posvátným cílům, k nimž jest povolán. Jeho srdce je neskonale bohabojné a tíhne k nebesům s příkladnou vroucností. Nemám žádné pochybnosti o tom, že se po prázdninách vrhne na studia bohoslovecká s pílí, jakou jsme u něho dosavad nepoznali.“

„Jeho jméno,“ — rozohňoval se dále hubený, zatímco tlustý tesklivě hleděl na vzhůru zahnuté špičky svých bot — „bylo mu vybráno po důkladné úvaze tak, aby se co nejlépe hodilo k duchovnímu stavu, jemuž jsem ho zaslíbil dříve, než jsem uslyšel jeho prvé dětské zakřiknutí. Jméno jeho sestry bylo voleno z důvodů stejně posvátných. Budoucnost, která se stále více blíží, bude korunou mého životního snu: Mé pozemské statky na vršku, jenž slove Zákoutí, nechť jsou spotřebovány a promarněny pro slávu onoho dne, kdy se Kristián stane farářem a Marie kuchařkou na jeho faře. Tímto důmyslným způsobem bude světské obráceno v nadpozemské!“

Farář se odvrátil ke kostelním dveřím a skrytě a zuřivě zívnul, načež se sedláka ledabyle zeptal, zda jeho syn jeví pro budoucnost tak zvláštní dostatek porozumění a zda s důvtipným plánem obrátiti hmotné v duchovní plně souhlasí i matka Suková.

„Arciže,“ s pyšným úsměvem opáčil Suk, „o tom nemůže být nižádné pochybnosti. Od dětství nemiloval tento pacholík jiné hry, než oblékat se do starých prostěradel, pálit svíčky a zpívat soprán k žalmům, když já pěl baryton. Jeho matka pak jest žena vzorně poslušná a nikdy se neodvážila protivit se mým přáním, leda snad vzdechy, které jsem jí nemohl zakázat, jelikož jsem se ani nesnažil zvědět, co by znamenaly. Bylo by od ní pošetilé, kdyby se dosavad nesmířila s okolností, že své dceři nepůjde nikdy na veselku, neboť toto dítě projevuje téměř stejně pozoruhodnou zbožnost jako jeho bratr, a nade vše rádo se podrobuje radám a pokynům mé sestry hauzírnice, své tety, která je ženou svatou a ve věcech církve nad jiné zběhlou.“

Zatímco tito dva rozmlouvali, potuloval se podél farského plotu, v němž rudly rybízy a bachratěly angrešty, vzorný chlapec, o němž se vedla řeč. Byl hranatý a červenolící a jevil rozhodnou snahu proniknout očima houšť plotu a současně dodat svému chování dokonale netečný nátěr. Příčinou jeho slídění nebylo nic jiného než světlé, lehounké šaty farské holčičky Bláži, farářovy schovanky, sedící v pozici pokorného naslouchání vedle našňořené a nosem pohybující hospodyně, staré slečny Alžběty. Konečně se mu podařilo nalézt vhodné místo, kde plot byl řídký a vyhlídka nerušená, a tam se ztajil, snaže se budit co nejméně pozornosti a vidět pokud možno nejvíce.

Když ho o chvíli později otec zavolal, aby s ním nastoupil cestu k domovu, musel mu být rozkaz opakován třikrát, než si ho uvědomil. Trhl sebou překvapeně, spolkl zelený lístek zimostrázu, který rozpačitě žvýkal, načež volně a se sklopenou hlavou se přiblížil k prohlížející si ho dvojici.

„Vsadil bych se,“ pravil polohlasně starý Suk faráři, „že právě v této chvíli nalézal se v nebeském zanícení modliteb a že mu bylo s obtížemi odpoutati se od toho, co zaměstnávalo jeho duševní zrak, ponořený do blankytu.“

„Zajisté,“ přisvědčil farář, „je však pravda, že moje holoubátka byla připravena na přesnou hodinu a nyní již pravděpodobně stydnou, což jest ode mne trestuhodná neúcta k božímu daru.“ — A odkvapil, rozloučiv se s oběma co nejstručněji.

Otec a syn stoupali od vsi vzhůru klikatou cestičkou k vrchu, na němž o samotě stála jejich usedlost. Starý Suk pokračoval v duchu ve svých zbožných plánech a hoch mlčel, drže se o několik kroků napřed.

„Je dobré začínati vše modlitbou,“ promluvil opět sedlák, když jim cesta dovolila na chvíli kráčet vedle sebe, „a pobožností byl počat i tento prvý den tvých prázdnin, jimiž stojíš u samých dveří své příští svatosti. Závidím ti, hochu,“ pravil dojatě, „jako chlapec s rozkoší jsem ministrovával a vždy jsem si přál být alespoň kostelníkem!“

Jejich zrakům se otevřela podívaná na statek, nyní blízký, obklopený sádkem, podkreslený svahem luk a vesele se blyskajícími okny, prozářenými sluncem. Pes Audis jim přiběhl vstříc, vrtě vážně ocasem.

„Ano,“ povzdechl ještě starý, „je to právě jen tato vzdálenost od vsi, která mi zabránila uposlechnout svých tužeb, když bratranec se ujal fary v Údolí a Berta, starý kostelník, zemřel.“

Kristián neodpověděl na otcovy úvahy jediným slovem. Usedl na lavičku pod okny, vytáhl z kapsy nůž a začal melancholicky hrát v kudlu proti svým žalostným myšlenkám.

Příštího dne jevil Sukův student neobyčejnou skleslost a upřímnou snahu, skrýti se starostlivým zrakům matčiným, která ho sledovala s rozechvěním, s rukama křížem přes mohutná prsa. Ještě pochopitelnější rozpačitost jevil však mladík dne následujícího, neboť se zatoulal tak nepřístojně, že zmeškal oběd o půldruhé hodiny. Během tohoto jídla, které bylo mlčky pojídáno bez něho, rozpomněli se jeho rodičové, že se Kristiánovo podivínství jevilo vlastně hned od prvé chvíle jeho příjezdu na prázdniny.

Naděje, že podivuhodné chování mladého pomine, se ukázaly marné. Vzdychal, ztratil zájem o všechny domácí pobožnosti a zamiloval si toulky, nedbaje výčitek, jimiž ho zahrnovali. Smál-li se, smál se jen sám pro sebe. Vyslýchali-li jej, popadal klobouk a beze stopy a nadlouho mizel v polích. Záhy podlehl v Zákoutí tesklivce kdekdo a pes Audis, jehož sny o blažených proháňkách s mladíkem selhaly, jal se noc co noc truchlivě výt k měsíci.

O týden později pronesla tetička hauzírnice vážným a chvějícím se hlasem strašlivou větu: „Ten chlapec se mi nelíbí!“ — Tetička byla žena majestátní, disponující pichlavýma očima, nepopiratelným knírem a mužskýma rukama.

„Co jsi tím myslela, sestro?“ řekl sedlák Suk, když se smrákalo a příští bohoslovec opět nebyl k nalezení.

„Myslím,“ řekla rozvážně hauzírnice, „že se o Kristiánovu duši pokoušejí nečisté síly. Svědectví nesčíslných zkušeností“ — pozvedla výrazně svůj hlas — „nás učí, že ďáblové, kteří jsou v neustálém boji proti bohu a jeho dílu, mají nejvíce spadeno na nejbližší služebníky Hospodinovy, jimiž jsou bezesporu kněží. Jelikož však jejich síla se potupně láme o nátěr svatých olejů, jimiž jsou opatřeny jejich hlavy, jakmile šestá svátost jim byla udělena, je přirozené, že nasazují všechny síly, aby přemohli mladíkovu duši dříve, než se mohla pokrýt touto skvělou a nepropustnou zbrojí!“

„Zkrátka se bojím,“ končila svou přednášku, „aby ten, který chlapce pronásleduje smutky a těžkomyslností, nebyl sám Satanáš!“

V téže chvíli se ozval skomíravý zvuk vzdechnutí v okénku Sukovy chalupy, pocházející z mladičkých prsou patnáctileté Mařky, jíž bylo rychle od okna odskočiti, chtěla-li zakrýt svoje vzrušení.

V noci nemohl starý Suk dlouho usnout a dík této okolnosti podařilo se mu na vlastní oči spatřit svého syna, zaslíbeného bohu, jak seskočil z patra seníku, kde byla jeho prázdninová ložnice, a chodil dlouho s hlavou pochýlenou po svahu sádku v záři měsíce, vláčeje za sebou svůj stín jako galejnickou kouli. Suk vstal a přistoupil k oknu, načež spustil tichými rty velmi působivou modlitbu, přivolávající anděly na místo neviditelného zápasu. Noční epizoda se skončila tím, že Kristián v sádku klesl náhle na zem jako podťatý a dal se do hlasitého štkaní. Jelikož si tento projev nedovedl starý Suk vysvětlit ani příznivě, ani nepříznivě pro působnost svých modliteb, rozhodl se rozluštění sporného úkazu odložit na ráno, až na prvý rozhovor se sestrou hauzírnicí.

Ráno seděla Mařka s Kristiánem u studny, která vrhala stín šibenice. „Jeníku,“ — (Mařka říkala bratrovi Jeníku, poněvadž to bylo kratší a ne tak škrobené) — „tetička se bojí, že se o tebe pokoušejí čerti, aby tě odloudili vznešenému řemeslu farářskému. Soudí tak z tvého podivínství, z tvých toulek a z tvé zvláštní zasmušilosti. Slyšela jsem ji rozprávět o té věci s otcem včera i dnes časně zrána. Co se mne týče, myslela bych, že má pravdu, poněvadž je podezřelé, že nikdy nevcházíš do kostela, ač se potloukáš stále kolem jeho vrat. Tak mi to alespoň řekly mé přítelkyně, jichž je celkem pět a z nichž každá učinila toto pozorování na vlastní vrub.“

„Tetička řekla, že si není ještě docela jista, je-li to ono,“ pokračovala dívka, když hoch zamyšlen mlčel, „ale bude si dávat pozor a podle jistých neomylných znamení to pozná.“

„Jakápak jsou ta znamení?“ zbystřil sluch Kristián.

„Nevím, jaká jsou ta znamení, ale tolik vím, že dnes pokropili práh svěcenou vodou a oba přitom brumlali modlitby.“

Mladík se ještě chvíli procházel po zahradě, načež se vytratil do lesa a po celý den nebylo po něm památky. Teta hauzírnice pletla zamlkle na zápraží a otec Suk zasmušile přecházel. Mařka pásla kozy pod strání, kozy tančily na provazech a slunce zapadalo nad Údolím.

Kristián se vrátil skoro za tmy. Šel, jako by ho někdo poháněl. Přiblížil se k domu bez pozdravení. Měl namířeno rovnou dovnitř, ale u samého prahu se neočekávaně otočil a zahnul kolem chalupy. Oči tetičky hauzírnice opustily pletení a sledovaly nepokojného mladíka, dokavad jí nezmizel za rohem. Pak se bleskurychle usadily na opačném nároží, kde se blouznivý chodec musel objevit. Nevešel však ani podruhé, ale pokračoval dále v okružní pouti. Konečně, když byl obešel dům potřetí, zastavil se přede dveřmi. Všichni zatajili dech. Sotva však stoupl na práh, divoce zavyl, odskočil a pádil zpět k lesu.

Tetička hauzírnice pohlédla slavnostně na bratra, který zkroušeně stál za její seslí: „Věděla jsem to,“ pravila, zachvívajíc svými vousky, „věděla jsem to naprosto dokonale. Je to tak. Nemůže o tom být pochybnosti. Popadli ho čerti. Spálilo mu to chodidla. Ubohý chlapec — ve jménu otce i syna i ducha svatého!“

Kristián se tiše vrátil až o půlnoci a bez hlesu vylezl na seník. Jeho návrat předcházelo hrozné štěkání psů dole ve vsi a sentimentální produkce několika rozladěných basů.

„Eh,“ brumlala pro sebe ráno matka Suková, když slezla z pelechu, který její syn před chvílí opustil — „bude líp, když o tom pomlčím, ale aťsi jsem jen obyčejná, prostá žena, mohu docela určitě tvrdit, že seno nepáchne čertem, ale pivem a smradlavými syrečky!“

Po poledni zatoulaly se Mařčiny kozy až pod stráň, kde mezi velkými listy devětsilu bublal potok. Dívčina písnička skončila neočekávaně výkřikem úleku: u potoka, spokojeně rozložen do šíře, dřímal Kristián. „Co tu děláš?“ Mařčin hlas se ještě trochu chvěl. Procitl a položil se na loket: „Povím ti to — mluvím tu se svými čerty!“

„Cožpak oni nejsou v tobě pořád?“

„Nikoliv — teď například zrovna ne — bylo by to stejně nepříjemné pro ně jako pro mne, kdybychom si nemohli od sebe oddechnout. V této chvíli jsem docela volný a mohu s tebou mluvit, aniž by mi ďáblové našeptávali nepřístojnosti. Zajímá-li tě to poněkud, jsem ochoten být sdílný a říci ti vše, co vím o té příhodě. Mám totiž v sobě čerty čtyři!“

Přerušila ho tlumeným výkřikem.

„Lekáš se zcela zbytečně, jsme-li již navštíveni čerty, nezáleží na tom, obsadil-li ubohou dušičku jeden či nastěhovaly-li se jich tam celé pluky. Vidíš — tamten kámen uprostřed potoka? Nuže, ač ho svýma očima nemůžeš vidět, věz, že na něm sedí a své ohavné nohy si smáčí ve vodě první z mých čertů. Zde za vrbou dřepí druhý a šklebí se na mne s pravou pekelnou příchylností. Třetí se před okamžikem schoval do trávy — sám ho nyní nevidím. Čtvrtý vytrvale sedí a hlídá u mé hlavy. Jak můžeš z mých slov vystihnout, jsou všichni zcela drobní, žádný z nich není větší než můj palec, ale věř, že dovedou ztropit důkladnou neplechu, když se do toho dají. Prvý čert je čert odboje proti bohu a svaté církvi a nutí mne do úvah, jež by velmi roztesknily otce i naši drahou tetu. Druhý je bídný a hubený čert, který mne svádí k obžerství. Je to čert velmi veselý a neuvěřitelně silný, je obzvlášť působivý, a zmocní-li se mého těla, nelze mi zakrýt jeho přítomnost, byť bych sebevíce chtěl. Čert třetí je ďáblem pýchy a zlých rad — nabádá mne k životu a vzpurnosti, jeho moc je zhoubnější, než předpokládáš. Konečně čtvrtý čert — och, věř mi, že je nejhorší ze všech a jeho působnost je toho druhu, o němž se nemluví s mladičkými sestrami. Nemohu ti říci více, ale ujišťuji tě — je to hrozný čert! — Avšak hleď — právě se do mne dávají!“

A řka to, jal se divoce kouleti očima, rozhazovati údy, skučeti, naříkati, váleti se a úpěti. Nakonec se vzpřímil na hlavě a zůstal tak po více než pět minut, třepaje v slunci bosýma nohama. — Za prchající Mařkou se ještě malounko hýbala tráva.

Večer byl Kristián v chaloupce očekáván. Ti, kdož se nemohli dočkat jeho příchodu, mlčeli v zbožném zanícení a mlčeli rovněž tak po celou dobu, kdy nejistě se rozhlížeje pojídal svůj ohřátý oběd. Přítomna byla jistá velmi nábožná selka z Údolí se svým mužem, vesnický kovář a vetchá stařenka, proslulá bezúhonným životem a pokoutním léčením všech nemocí. Tato osmahlá skořepina vážila sem cestu delší šesti kilometrů, pohnuta prosbami tetičky hauzírnice.

Když student položil vidličku, pokynul starý Suk shromážděným a povstal, aby uzamkl dvéře. Na toto znamení usedl kovář u jednoho okna a soused ze vsi obsadil druhé. Ženské se seskupily v chumlu pod pecí a nyní se počalo hrozné, srdcervoucí a nekonečné čtení modliteb. Kristián strnul. Pak, jak se pomalu modlitby dostávaly do varu, začal kroutit rukama i nohama, vyplazovat jazyk a skučet. Ženy jen sklonily hlavy, ale modlily se vytrvale dál. Dvě hodiny trvala tato procedura, při níž se posedlý pětkrát pokoušel utéci oknem nebo dveřmi, ale vždy byl proti své vůli opět posazen ke stolu svalovitou rukou. Nakonec, dříve nežli se čtení modliteb skončilo, tvrdě usnul.

„Teď ho nechte,“ pravila kořenářka, „ať jen spí, tak jak je, ale kde je jaký svatý obrázek, rozestavte jej okolo něho. Čerti jsou asi nejspíš venku — teď jde již jen o to, aby se těla opět nezmocnili.“

Vše bylo vykonáno, jak bylo navrženo. Teta hauzírnice pak se Sukem vyprovodila na kus cesty sousedy ze vsi a kořenářka s hekáním ulehla na peci. — Ráno se shledalo, že posedlý využil všeobecného spánku a zmizel. Obrázek svaté Terezie, truchlivě hledící z vybledlého papíru, byl zneuctěn pohoršujícím slovem, napsaným přes svatý obličej prstem, omočeným v sazích. Nemohlo být pochybností o tom, že včerejší seance zcela neočekávaně zklamala.

Dříve nežli odešla, sestavila kořenářka alespoň ještě recept, důmyslně volený vzhledem k této neobvyklé chorobě z květin, které se obzvláště vyznamenaly v dějinách církve a jejích mučedníků. K zahuštění roztoku bylo použito tříkrálové křídy a co nádoba, v níž měl býti podán, byl vybrán bohatě zlacený hrnéček s panenkou vambeřickou. Ale i tento pokus o uzdravení pacienta selhal, neboť se posedlý, když se vrátil ze své ranní toulky, všemi silami vzepřel lék pozříti.

V neděli ráno byla na tyči slunečních hodin kostelíka v Údolí nalezena oběšená černá kočka, v úterý nato se objevil na náhrobku zasloužilého děkana a buditele rýmovaný hanopis plný dvojsmyslů a oplzlých narážek. Ve čtvrtek pak vdova Gobertová, dáma tak vroucně oddaná bohu, že vesničce vlastním nákladem opatřila jednu kapličku a šestero božích muk na různých rozcestích, rozšlápla na samém prahu svého domku lidský trus. Nikdo nepochyboval o tom, že původcem všech těchto pohoršení nebyl nikdo jiný než ubohý mladík, ovládaný zlými mocnostmi.

Rozhořčení v obci bylo veliké. K Zákoutí, které strmělo na hrotu kopce, šachovaného poli a ověnčeného vlídným kruhem háje, byly posílány výčitky plné obav. Spravedliví v Údolí rozhodli, že bůh trestá samotáře Suka za jeho pyšnou víru a přehnané nebeské naděje. Konečně bylo usneseno získat faráře pro mimořádnou pobožnost, která měla pohnouti boha k zachránění bloudící duše. Aby všechny dobré síly osady byly zmobilizovány ku pomoci vnitřnímu zápasu Kristiánovu, mělo být všeobecné modlení spojeno s příležitostným kázáním, které by způsob boje s ďasy objasnilo ze stránky historické.

Farář se podjal tohoto úkolu dosti nerad, ale vyhověl konečně osadníkům. Při kázání však promlouval o posedlém dosti skoupě, spokojuje se výhradně jen biblickými příklady a zřetelně se vyhýbaje všem lákavým přirovnáním. Mnohem lépe se vydařilo modlení, které bylo velmi dojemné a zvlažené mnohými panenskými slzami.

Tohoto modlení se zúčastnila celá rodina ze Zákoutí kromě Mařky, které bylo svěřeno opatrovat dům a dohlížet na bratra, jenž od časného rána trpěl svými ďábly. Jak se zdálo, tušili pekelní hosté v jeho těle horkou lázeň, která se již chystala, počínali si však přitom tak zběsile, že nebylo lze mladíka pohnouti k tomu, aby se pobožnosti zúčastnil. Sotva však byla deputace orodovníků, pokašlávající rozčilením a šustící starým hedvábím, na padesát kroků od chaty, přemohla svéhlavé obludy únava a Kristián se jako zázrakem uklidnil.

„Tohle všechno nepomůže,“ svěřoval hoch sestře, sedě obkročmo na zednické koze mezi hejnem slepic, zatímco dívka zavírala okna před bouří, která, tlumeně skučíc, se neklamně blížila, „ale vím dobře, co pomůže. Je ovšem otázka, zda by se k tomu otcův bratranec farář propůjčil.“

Dívka ustala v práci a napjatě poslouchala.

„Nejlepší by totiž bylo, kdyby otec požádal důstojného příbuzného, aby mně vykázal nějakou místnost na faře. Mám jakési tušení, tlumočené mi patrně vystrašeným andělem strážným, že toto přesazení na půdu posvěcenou zbožnými kroky a činy by zasáhlo proti mým pekelníkům co nejúčinněji.“

Účastníci svatých obřadů, vracejíce se domů, dvakráte na kůži promokli a v domku se pozdě do noci svítilo. Bylo vyhledáno suché prádlo, promáčená těla vytírána ručníky a v kamnech založen oheň k uvaření lektvaru, který zahání rýmu. Dlouho a podrobně se debatovalo o skvělé pobožnosti, která všechny zkrušené mysli naplnila duchem svatým a novými nadějemi. Uložili se k spánku, teprve když mohutné kýchnutí tety hauzírnice zhasilo petrolejku.

Časně zrána naplnilo spící domek pekelné skučení posedlého, a tak ti, kteří usínali v noci plni blažených domněnek, probudili se opět do nevyléčitelné skutečnosti. O hodinu později však se již odbývala rodinná porada, do níž jako plaché kukaččí vejce podstrčila Mařka svou včerejší rozmluvu s bratrem.

„Nepochybně pochází tato rada od dobrých mocností,“ pravil otec Suk, „které tímto způsobem poprvé činně zasahují do boje. Bylo by tedy pustým nevděkem domnívat se, že včerejší pobožnost minula bezvýsledně, zvlášť když všechny okolnosti nasvědčují tomu, že nápad vznikl v době, kdy již modlení bylo v proudu. Jest nám padnouti na kolena a děkovati těm, kteří nám jej dali, neboť se mi zdá býti výtečný! Mohli jsme dokonce již dávno vytušit, co nám bylo naznačováno Kristiánovými toulkami, jež dály se ponejvíce, jak bylo pozorováno, v blízkosti fary. Nyní již chápu, že to byly dobré pudy hochovy, které ho nutkaly tíhnouti k svatým místům, a stalo se zajisté jen vinou ďáblů, že oněch dobrých pudů nedovedl uposlechnouti až do důsledků a nevstoupil do kostela. Domnívám se však, že otálením není ještě nic ztraceno, neboť tato nemoc není jako jiné nemoci, které se časem zhoršují. Co nejdříve, to troufám si nyní tvrdit, budeme se moci radovati. Ještě dnes půjdu k bratranci, abych chlapcův pobyt na faře vyjednal!“

Pohnout faráře k tomuto druhu léčení posedlého nebylo tak lehké, jak se zprvu zdálo. Konečně se však dal přesvědčit, a to prostředky spíše materiálními než duchovními: sedlák se zavázal, že po dobu, kterou tam posedlý stráví, bude faru zásobovat máslem, vejci a drůbeží, aby škoda, způsobená nadbytečným jedlíkem, byla hrazena.

Vlečen otcem na dlouhém provaze jako nespolehlivá jalovice pro případ, že by se ďáblové chystané operaci vzepřeli, dopraven byl Kristián hned příštího jitra do Údolí. Jinoch šel však jako beránek, nedávaje najevo žádný odpor.

„Kristiáne,“ pravil Suk delikventu, dříve než zatáhl za bronzový násadec zvonku, „přiváděje tě sem, poslouchám hlasu tvého vlastního nitra, které v těchto zdech správně tuší svou spásu. Prosím tě však, abys nespoléhal jen na pomoc zvenčí, ale seč jsi, oddal se modlitbám a svatým úkonům, neboť nebe se vzdává své ochrany, když hříšník jedná, jako by o ni nestál. Jsem si dokonale jist zbožnou přirozeností tvé duše (neboť ďáblové dovedou se zmocniti vždy jen těla), a proto si slibuji mnoho od tohoto posledního pokusu, který mne bude stát nejen velké množství vajec, slepic a hrud másla, ale zajisté že ještě notný příspěvek ve prospěch nového farářova ornátu, a to ještě lze říci, že tato církevní pomoc je ceněna poměrně dosti nízko; jiní než příbuzní měli by požadavky mnohem přemrštěnější. — Za to, až ďáblové budou z tebe vyhnáni, oddáš se bezúhonnému a skrytému životu s tím větší horlivostí, aby ses nejen odvděčil nebesům za své zachránění, ale připravil se tak co nejlépe k bohosloveckému studiu, jež tě čeká po prázdninách.“ S těmito slovy se sedlák pokřižoval a zazvonil.

Jelikož farář byl na obhlídce svého pole, které leželo již požato, čekajíc na sklizeň, přišla hostům otevřít děvečka Barka, dívka veselá a velmi kyprá. Změřila příchozí zvědavým pohledem, načež jim pokynula dovnitř, jsouc o smyslu jejich návštěvy dokonale poučena.

Suk se odporoučel staré slečně Alžbětě a odešel, kráčeje po špičkách, a posedlý byl vykázán do kuchyně až do farářova příchodu. Chodil tam od okna k oknu, pročítal nápisy na kořenkách a utěrkách a z dlouhé chvíle točil opuštěným mlýnkem na housku. Dvakrát či třikrát vešla tam Barka a vždy se bláznivě rozchechtala — on jí však nevěnoval pozornost.

Když se farář vrátil ve svých vysokých botách a rozhalené klerice, byl student před něho předveden a důkladně vyslechnut, co se týče ďábelských potíží. Odpovídal klidně a stručně. Konečně byl propuštěn a k obývání mu určen kumbál, který dříve patřil Barce. Barka pak zatím vystěhována na patro nad kozím chlívkem. Přijala to bez odmluvy.

Jakmile byl Kristián volný a obhlédl své dočasné obydlí, vyšel na síň, kdež v ozvěnách dlaždic a šeru holých stěn provedl představení se všemi svými čerty, skřípaje zuby, posupně řiče a rozhazuje údy. Několik zámků chvatně zapadlo a po faře se rozhostilo úzkostlivé ticho. Jen farář se odvážil vyjít a z výklenku dveří si pominutého důkladně prohlížel, občas šňupaje a luskaje prsty.

Když ho ďáblové opustili, vyšel mladík do farské zahrádky, aby bloumal po pěšinkách. Prošel vše kolem dokola, probádal každé zákoutí a hněvivě si pobroukával. Potom nespokojen více než před chvílí podlehl opět pustému běsnění pod samými okny fary bez žádoucího výsledku — za opuštěnými tabulkami se nikdo neobjevil. Obešel tedy faru z druhé strany a byl potřetí přepaden ďábly. Tam ho uviděla pouze Barka, vylévajíc špínu, jíž div že příštího bohoslovce nepotřísnila.

K samému poledni se ozval v síni zvonek a Bláža, křehká a zardělá, se vrátila z návštěvy jakési přítelkyně. Posedlý, jenž byl té chvíle v síni, svěsil hlavu a zalezl smutně do svého kumbálu. Večer, když se dívka se starou slečnou procházela po zahrádce, ozvalo se z bývalé Barčiny rezidence tlumené a velmi něžné zpívání, o němž by se mohlo říci, že je zcela hudební, kdyby nebylo způsobeno obludami tak obmyslnými, jako jsou ďáblové.

Ráno se objevil na lavičce, na níž Bláža nejraděj i sedávala, papír s dosti obstojnou básní, v níž byly mnohoznačné narážky na studentova čtvrtého ďasa, jenž byl ve verších přirovnáván k Mílkovi. Dále pak bylo galantně naznačeno, že Bláža je zjevení nadpozemské, a zcela přesně provedeno její zařazení mezi jeden ze sedmi kůrů andělských.

Báseň nalezla Barka, která ji přeslabikovala a beze slova odnesla. Posedlý, který se díval na toto znesvěcení schován za záclonkou, tiše proklínal tohoto bídného tvora. Jak později seznal, bylo milostné dílo doručeno do pravých rukou, dostalo se mu však nevlídného přijetí. Dívka kázala výplod ďábly obtěžovaného ducha bez přečtení vhodit do kamen.

Po snídani se odebral posedlý, dokonale se ovládaje, do pracovny farářovy, jenž se právě vrátil z ranní. Slušně zaťukal a ohlásil, že s nesmírným potěšením konstatoval, že byl přes noc opuštěn prvým ze svých ďáblů, oním, jenž mu zatvrzele bránil vstupu na svatá místa a častoval ho bezbožnými nápady a obmyslnými hádankami o tajemstvích víry. Nakonec žádal, aby zpráva o tomto šťastném počátku duchovního léčení byla dána do Zákoutí. Farář se nijak nepřekvapil, pokynul pouze hlavou a řekl, aby pacient prozatím odešel, že si tu celou věc rozváží.

K audienci byl pak volán Kristián až k polednímu. Kněz mu sdělil, že jeho žádosti již vyhověl a zprávu po Barce na kopec poslal. Ptal se však důtklivě po působnosti toho druhého čerta. Mladík klidně odpověděl, že ďábel, o kterého jde, podněcuje obžerství a opilství. Tu farář, maličko se zamysliv, prohlásil, že tuto obludu bude nejvýhodnější léčit hladem, a spěchal, aby vydal rozkazy v tomto smyslu.

Jako odpověď na toto rozšafné rozhodnutí počali posedlým zmítati všichni zbylí ďáblové a on se jal váleti po kobercích v hrozném řvaní a sténání.

V poledne byl Kristiánovi do kumbálu donesen pouze šálek mléka a krajíc chleba, opatrně namazaný máslem. Barka, která jídlo přinesla, se nepokrytě šklebila a vyřizovala současně pozdravení a požehnání rodičů a tety hauzírnice, jakož i podrobné vylíčení mohutného dojmu, který zvěst o prvých úspěších farské léčby na Zákoutí způsobila.

Večer byl mladík velmi skleslý a chodil po pěšinkách s hlavou sklopenou, neboť jeho útrobám se chtělo jisti. Potloukal se tedy kol oken, jež zářila, ztlumena záclonkami, a bavil se žalostným hvízdáním. Druhého dne ohlásil slavnostně faráři, že i druhý čert se již odporoučel, a žádal ho na témž základě o příděl normální stravy.

Farář se však opět maličko zamyslil, načež pravil: „Příteli, způsob, kterýmž jsme přemohli druhého tvého pokušitele, je tak dobrý, že se mohu směle odvážiti v něm pokračovati a troufám si způsobiti, že pekelníci tě opustí do posledního. Jsem přesvědčen, že nejen onen ďas obžerný, ale i všichni ostatní velmi závisí na dobré a hojné stravě a tělesném pohodlí. Od věků se nenašel ještě čert, který by si liboval v postech a sebetrýznění. Z těchto prostých důvodů bývaly svaté zdi klášterní bezpečnou ochranou před svody pekel a cesta odříkání nejjistější cestou do ráje!“

Student se hájil, tvrdě, že třetí ďábel, který jím zmítá, je dalek toho, nechat se vypuditi tímto brutálním způsobem, neboť jest povahy přemýšlivé a pyšné a zaujal pevné místo v hlavě a nikoliv v žaludku. Kněz však trval na svém a prohlašoval, že tělu, zeslabenému útoky běsů, bude spíše sloužiti strava duševní než tělesná. — Nato vyšel Kristián ze dveří kabinetu a práskl vztekle dveřmi, což bylo dílem jeho dvou ďáblů, kteří se ukázali být vytrvalejšími svých druhů.

Bláža seděla na lavičce s knihou v ruce, avšak uprchla do fary, jakmile spatřila, že posedlý se blíží. Kristián usedl na opuštěnou lavičku a upadl do hlubokého zadumání. — Poobědvav mléko a chléb, vyšel do zahrady, aby se dosytil rybízem a angreštem. Byl však zpozorován a zahnán. Uchýlil se tedy do svého kumbálu, aby kul pikle se svými ďábly. Kvečeru se na farářově stole octlo mohutné psaní, vyhotovené obráceným držátkem na balicím papíru, a v něm bylo vyhrožováno, že kostel propadne znesvěcení, fara shoří a obyvatelé budou povražděni, nezmění-li farář své nekřesťanské rozhodnutí. Tento však pouze přikázal posedlého na noc v kumbále zamykat. Pohříchu bylo okénko tak úzké, že jím nebylo možné prolézt.

Když všechno usnulo, brala se Barka kolem vězňova okénka podivuhodně tichá a nezvykle ponořená v sebe. Posedlý se ozval tlumeným šepotem:

„Barka — já mám hlad!“

Dívka se zachechtla, odběhla a po chvíli se vrátila s kusem uzeného, knedlíkem a zelím. „Pročpak jste to neřek už včera?“ pravila nebeským hlasem. Z okna se ozvalo vděčné brumlání, přerušované hlasitým mlaskáním.

„Barka — otevřte mně!“ zatesknil opět zajatý, položiv talíř důkladně vyčištěný na římsu okénka.

„To nemohu, pane Kristiáne,“ svěřovala se Barka, „klíč má v kapse pan farář sám!“

Tu jal se stěžovati si zajatý mladík na různé choulostivé těžkosti, což přimělo dívčinu, že odběhla s hlasitým smíchem. O několik minut později vytryskl z okénka mohutný proud a na okamžik zahrál duhovými barvami v paprscích měsíce.

Od té chvíle nadešly Kristiánovi na faře opět lepší časy. Na stravu si nestěžoval a cítil se poněkud spokojen. Čerti jím však vládli bez úlevy tu v jizbě, tu v síni, ale nejčastěji na zahradě. Faráři byla jeho klidná odevzdanost poněkud divná, ale nemohl se dopídit příčiny tohoto nečekaného zjevu. Po tři dny docházel již na faru pilně starý Suk s dotazem, jak se vede synovi, ale bylo se mu vraceti na Zákoutí se zprávami krajně nepříznivými: Zbylí čerti studentovi se drželi dobře.

Jedinou nedobrou věcí pro Kristiána na faře byla okolnost, že Bláža se nedala zastihnout o samotě ani násilím, ani úskokem. Jednou se pokoušel přivábit ji k čerstvě rozpuklému poupěti mnohoslibnými a pekelnými úsměvy, avšak ona sklopila oči a odešla. Podruhé se ji snažil zatlačit do kouta strašlivým zuřením svých ďáblů, avšak stará slečna jí přispěchala ku pomoci. Konečně to zkusil s psaníčky, doručovanými Barkou. Psaníčka byla však neotevřena odváděna faráři, který na základě toho zakázal Barce, aby děvčeti doručovala jakákoliv sdělení.

Výsledkem této zrádné korespondence bylo, že farář se počal zajímat o povahu čtvrtého ďábla. Bylo mu studentem vážně a určitě sděleno, že jde o nestvůru neurčitého charakteru. Na to odpověděl farář, že z dosavadních úkazů usuzuje, že ve čtvrtém čertu vězí nejspíše nějaká síla erotická, tíhnoucí ke službě dam a obtěžování počestných panen. Kristián tuto domněnku připustil beze slova.

Následujícího dne seděla Bláža se slečnou Alžbětou pod jasanem, který je skrýval do svého stínu. V té chvíli se ozval z fary hlas, volající po slečně, a zdál se hlasem farářovým. Jak se později ukázalo, bylo to jen šálení ďábelské. Sotva hospodyně zašla do dveří, vyřítil se ze své skrýše za domem Kristián, padl do prachu před vyděšenou dívkou a objal její nohy, aby mu nemohla utéci.

„Slečno!“ volal v těžko srozumitelném drmolení, „nedovoluji vám pochybovat o tom, že jste zázračně krásná. Jste bílá, jste andělská, jste něžná. Kdybych byl papežem, dal bych vám právo odpouštět hříchy. Právě nyní jste vykonala veliký div — ďábel pýchy ze mne vyšel. Vidíte, je to pravda, neboť se svíjím jako had pro jedinkou krůpěj vašeho shovívavého pohledu. Všechno je ze mne to tam, nejsem víc než oběť svého posledního ďábla, a ten je mi tak drahý, že bych se bránil, kdyby mi ho brali. Není černý a není zlý, může-li se živit pouhými sny o vašem obrazu. Nemá pověst, která děsí, neboť jeho tichým jménem se rozvíjejí květiny. Není výhružný, nýbrž pokorný, není nenávistník, nýbrž — láska.“ — Tu se však dívka, třesoucí se hrůzou jako list, vytrhla s vypětím posledních sil a utíkala k faře, hlasitě úpějíc.

Kvečeru se dozvěděl Kristián od Barky, že bylo rozhodnuto, aby se Bláža odstěhovala na ten čas, který posedlý stráví ještě na faře, ke své přítelkyni do města. Odjezd byl stanoven na zítřejší den.

„Kristiáne,“ pravil farář, uzamykaje na noc viníka do jeho kumbálu, „slyšel jsem od Bláži, že z tebe dík jejímu vlivu vyletěl tvůj třetí čert. Lituji, žes mi to opomněl oznámit. Nejsem však samolibý a jsem stejně šťasten, že se to stalo, jako bys mi to byl řekl, neboť mám na mysli pouze tvoje dobro. Slibuji ti, že nepřijde-li od vás zítra někdo s dotazem, sám donesu tuto dobrou novinu do Zákoutí. Co se pak týče tvého posledního pokušitele, napneme všechny síly, abychom ho vypudili, byť se přetvařoval sebevíce. Jeho zlobu odhaluje zvláště okolnost, že se nejzuřivěji brání vyjít z těla; ostatně jeho působnost je jedna z nejnebezpečnějších, jaké mohou posednouti příštího sluhu božího.“

Příštího dne Bláža opustila faru, aniž uznala posedlého za hodna svého pohledu. Toho večera nežebral Kristián na Barce jídlo, ale pozval ji, aby usedla na práh vedle něho, a uchopiv její ruku, červenou, rozpukanou a tvrdou, hořce zaplakal. Blážin odchod z fary měl pro delikventa ten dobrý význam, že se jím skončilo jeho potupné zamykání na noc.

Ráno se stavěla na faře Mařka s dotazem, co je nového. Bylo jí stručně sděleno, co se přihodilo. Dívka vyběhla důkladný kopec ke statku na samotě jako na křídlech, načež odchod třetího čerta slaven byl otcem Sukem a tetičkou hauzírnicí mnohými modlitbami a díkůvzdáním.

„Eh,“ stěžovala si trpce tlustá a mlčenlivá matka Suková své strace, nenalézajíc moudřejší přítelkyně v celém stavení, — „ty má ubohá kravičko, půjde-li to tak dále, budu ještě já z toho blázen. Kdybych já směla do věci promluvit, byli by vyletěli z Kristiána všichni čerti najednou a ty bys nemusela živit svým mlékem faráře a jeho nadutou starou ochechuli. Takto nám nezbude než po několik let rozplývat se před těmi vychytralými modlami pokornou vděčností!“ — Kráva zabučela jí v odpověď s naprostým porozuměním.

Po dva dny chodil Kristián tesklivě po chodbách fary a po pěšinkách zahrádky, vzdychaje těžce a předváděje pekelné produkce jen řídce a s velikou těžkomyslností. Slídil v písku po Blážiných drobných stopách, ryl přesně geometrická srdce do laviček a stromů a líbal potají kapesník, který odcizil z farářova stolku a o němž se mylně domníval, že patřil dívce.

Denně, když vše usnulo, kráčela kolem temného okénka Barka, hlučně našlapujíc bosýma nohama a nepřirozeně pokašlávajíc. Jelikož se pacientu brzy vrátila zdravá chuť, nebyly tyto cesty marné. Rozdíl proti dřívějším hostinám tkvěl jen v tom, že nyní vycházel Kristián ze své cely, tichounce za sebou zavíraje dvéře, a pojídal své nedovolené krmě na prahu dvorka na volném povětří a ve svitu hvězd. Široký Barčin obličej zářil po jeho boku podoben úplňku.

Bláža odešla z fary v úterý. V sobotu v noci se zdálo faráři, že kdesi vrzly nějaké dvéře, a zaslechl vzdalující se tlumené kroky. Pojal ho nepokoj, ale ještě chvíli bojoval s dřímotou. Pak k němu dolehl daleký smích. Vyskočil a vydal se na obhlídku, kryt jen velmi nedokonale spravovaným županem s fialovými střapci.

Dvéře kumbálu byly otevřeny dokořán. Po posedlém nebylo ani památky. Na dvoře pod pumpou ležel vzorně vytřený talíř dokončených a opuštěných hodů. Ze seníku bylo slyšet šelesty. Svatý muž nastoupil tedy cestu tímto směrem. Kozy se dole ozvaly vlídným zamečením — nahoru však byla cesta možná jen po žebříku. Výstup inkvizitorův, provázený supáním a hekáním, neuslyšeli ti, kdož měli být překvapeni. Lze to vysvětlit pouze tím, že činili to, co činili, s veškerou vervou a zaujatostí. Faráři naskytla se podívaná na dvojici v seskupení, nepřipouštějícím nejistotu.

„Ha!“ zahřměl do polotmy, „co zde děláte?“ (Byla to tuze pošetilá otázka.) — Zkamenělý úžas byl mu odpovědí.

„Co tu u všech čertů děláte?“ opakoval kněz otázku ještě o něco výhružněji.

„Důstojný otče,“ koktal posedlý, „jde tu zřejmě o posledního z mých čertů. Ten chlapík je skutečně tvrdošíjný. Vyháníme ho. Vyháníme ho se vší péčí. Může se dokonce říci, že je to hotovo. Je pryč. Nelžu, tvrdím-li, že se teď cítím znamenitě!“

Měl-li se student dostat odtamtud, kde byl, musel farář buď slézti prvý anebo popolézt vzhůru ještě o zbylé čtyři příčky a pustit chlapce napřed. Hněvem sršící duchovní se rozhodl pro tento druhý způsob. Kristián slezl bystře a bez dalších námitek a tma ho pohltila.

Ráno bylo vzkázáno na Zákoutí pro otce Suka. Toto poselství však nebylo svěřeno Barce, nýbrž jednomu z ministrantů. Postrašený otec přišel na faru kolem desáté hodiny a byl ihned vyzván, aby vstoupil do farářova pokoje. Za oběma se zavřely dvéře a po více než hodinu se odtamtud ozývaly tlumené a vadivé hlasy. Pak se dvéře zase otevřely a Barka s Kristiánem byli povoláni k výslechu.

„Milá dcero,“ pravil kajícně otec Suk k děvečce, která nejevila zvláštní vzrušení, „nesmírně mne překvapil a pobouřil případ, jehož jste se stala zajisté nevinnou obětí. Trvám na svém vlastním náhledu na věc, ač mne pan farář přesvědčuje o jiném, a jsem hotov učinit vše, aby křivda, která se vám stala, byla napravena. Abychom si však mohli učinit představu o zlovolnosti ďábla, který zde spolupůsobil, rcete nám, zda vašeho panenství bylo dobyto úskokem či násilím?“

„Pane,“ pravila Barka, nerdíc se ani dost málo, „chováte-li podobné pošetilé obavy, pak vězte, že jsou zcela bezpředmětné. Kdyby se zde bylo jednalo o nějaké panenství, byl by tu přišel v úvahu sotva jeho patnáctý díl. Nedělejte si v té věci žádné starosti, sic bych se cítila dotčena tím, že mne pokládáte za dívku nedosti zkušenou. Připadá-li vám však, že jsem z toho vyšla s nějakou škodou, pak se opět mýlíte, neboť — opravdu — byla jsem uctěna co nejlépe!“

„Běda!“ přerušil farář proud její výmluvnosti, „bídná děvko, nedosti na tom, že jsi zhřešila oplzlými skutky v této noci a kdoví v kolika ještě nocích předcházejících, nyní se snažíš ještě zhanobiti tento dům sprostými slovy! Kliď se odtud a hleď, abychom tě již nikdy nespatřili!“

Barka položila ruku na kliku se zdrcující převahou: „Co se týče výpovědi, kterou mi dáváte, vězte, že jsem nebyla ani na okamžik v pochybnostech o tom, že ji dostanu, a zabezpečila jsem si nové místo, dříve než jste se rozhodl. Je mi zcela lhostejné, zda pasu krávu sedlákovu místo farářovy a rozhazuji hnůj chrapounský místo panského. Vím však také zcela dobře, že mne vypovídáte nikoliv za můj hříšný skutek, aniž za mé rouhavé řeči, nýbrž proto, že jsem vám v noci rezolutně odepřela to, co jste na mně důtklivě žádal, ač jsem téhož v míře vrchovaté dopřála předtím studentovi!“ — S těmi zlými slovy otevřela dvéře a zmizela ve svém kumbálu s divokým smíchem.

„Nyní ty,“ pravil rozvážně Suk, obraceje se k synovi a neohlížeje se na faráře, funícího vztekem proti uprchlici, „ať již tak či onak, domnívám se, že ďáblové jsou z tebe vypuzeni. Vše by bývalo co nejlepší, nebýt nešťastného zakončení příběhu. Jsi uzdraven, žel, že nebesa dopustila, aby se tak stalo způsobem, jímž tvoje duše utrpěla úhonu. Hle, tvoje budoucnost duchovního je zničena, nesmím již toužiti po tom, abych tě spatřil v šatě, jenž hlásá zdrženlivost a čistotu. Jsa člověkem poctivým, nepřipustím nikdy, abys roucho to nosil nehoden. Co bude však s tebou dále? Slyš, hříšnice, výměr trestu, který jsem ti určil: (neboť jsi hoden trestu za své podlehnutí, jež by tě nebylo stihlo při dokonalé zbožnosti!) — Nedovolím, abys pokračoval ve studiích, ani abys šel hledat si živobytí pomocí svých vědomostí, beztak chatrných. Podobně jako Adam, jenž zhřešil jablkem, jsi vyhnán z církevního ráje; nechť jeho kletba je i kletbou tvou: Staneš se sedlákem a trpký chléb práce a pozemské lopoty pojídati budeš do smrti!“

Kristián neočekávaně ožil při těchto truchlivých slovech a bylo na něm vidět, že těžko přemáhá své radostné vzrušení, když obřadně líbal otci ruku se slibem, že se věrně zachová podle jeho rozhodnutí.

Nato se oba rozloučili s farou a po chvíli již mlčky stoupali po úbočí stráně k háji, který je dělil od domova.

O několik týdnů později kráčel Kristián navlečen do svých nejvšednějších šatů za kravským potahem a Mařka poskakovala bosa po hrudách strniska vedle něho. Měla červenou sukni a lehkou blůzičku, která jen zcela nedokonale zakrývala její bující vděky.

„Vidíš,“ pravil mladík sestře, vesele práskaje bičem, „všechno dopadlo co nejlépe, ačkoliv jsem svou hru vedl tehdy bez jakéhokoliv plánu. Mohu tě však ujistit, že jsem nikdy neměl jiné touhy než docíci právě tohoto trestu. Raději bych se viděl v boudě našeho Audisa, plné blech, než v semináři, a být sedlákem zdá se mi příjemnější, než honit se za neurčitým stínem papírové budoucnosti.

Ubohá teta hauzírnice — ta stará modlilka — jistěže netuší, jak dobrou radu mi dala, když poprvé prorokovala mou posedlost. Rád bych jí za to někdy poděkoval, ale ona by v prostotě mé upřímnosti vytušila hned celé peklo ďáblů a podrobila mne novým neslýchaným torturám. Bláža je ovšem husa, nejsem však tak nesvědomitý, abych k ní nechoval jistý díl vděčnosti za to, že bezděčně vzala na sebe úkol být Múzou mých produkcí. Nebýt jí, byl bych se k odboji sotvakdy odhodlal. Sentimentální nebezpečí, vzniklé z toho zanícení, uvolila se naštěstí odstranit Barka a povedlo se jí to znamenitě, jak ukázaly poslední scény oné velkolepé švandy.

Ty však, sestřičko, nebudeš již asi nikdy černou hospodyní na černé faře, neboť pochybuji, že by se kdy vyskytl bludný farář, jenž by si tě šel vyhledat až nahoře na Zákoutí. Doufám ale, že tvá budoucnost nebude o to horší.

Ač jsi pouze malá dívka,“ končil Kristián svou velikou řeč, „můžeš se naučit dobré moudrosti z mého příběhu: Co by se mi nebylo podařilo seberozumnějšími důvody a sebeznamenitější výřečností (náš otec je tak svéhlavý!), povedlo se obmyslností. Mohlo by se z toho též zcela oprávněně soudit, že v té historii rozhodně nějací čerti byli!“

/1928/

Hodinky pana Balabána

V našem městečku Klinici, v ulici Dolní, zvané také Mlýnské, se usadil před lety nový hodinář. Chlap černý jako cikán, s načechranými vlasy, srostlým obočím a trudovitou tváří, svobodný, mladý — či ne snad již mladý? To se nemohlo přesně říci. V bývalém krámku vdovy Kroupové, která nedávno opustila toto slzavé údolí, roztikaly se nesčetné hodinky, velké i malé, kyvadla se předháněla, pendlovky odbíjely všemi možnými tóny, kukačky kukaly.

Ten potměšilec si troufal konkurovat tlustému Hejzlarovi z Horní ulice? Domníval se, že najde v městečku obživu, on, cizák jinou vodou křtěný, dokonce snad nekřtěný, o jehož původu neměl nikdo ani tušení? Křápalka s nůší, nikdo jiný než tetka Křápalka s nůší, mu zasadila největší ránu:

„Lidičky, copak nevidíte, že má uhrančivé oči?“

Říkali, že jí za ta krásná slova dal tlustý Hejzlar celou zlatku. Kdož ví? Takové jsou cesty poctivého obchodu. Od toho dne, kdy se Křápalčino zjištění rozběhlo od úst k ústům, počalo se odplivování, křižování a všemožné čarování strejdů i babek, pánů i paniček, jež cesta vedla kolem hodinářova krámu.

Marně se chlapík kabonil na svém prahu, kouře jako pravý cikán, marně zavrtával své čertovské oči se záštím i nadějí do. všech kolemjdoucích — neprodával, dobře mu tak! U pekaře rostl jeho účet, uzenář mu dával na úvěr jen proto, že hodiny i hodinky za výkladní skříní i v krámě slibovaly jisté odškodnění, nejvíce však spekuloval hostinský na tento neodvratný úpadek, který se blížil den ke dni. Předem odsouzený hodinář pil nejdříve pivo, později už jen rum. Prázdné láhve tvořily pod jeho pultem ponuré baterie.

Onoho roku 1890 — nezapomeňte, prosím, letopočet, v tomto příběhu bude nutné pečlivě sledovat plynoucí čas — slavil pan Balabán, měšťan, pláteník a domácí nešťastného hodináře, své čtyřicáté narozeniny. Od své věrné manželky dostal vlastnoručně háčkovaný a červenou stužkou protažený pytlík na tabák, od syna Frantíka, tehdy desetiletého, čtyři viržinky (které koupila ovšem paní Balabánová) a od šišatého, kolíbavého Pepíka usmolenou a lepkavou hubičku. Pepík byl ještě tak malý, že se mezi dárce nehodil a na jakékoli přání nazpaměť byl příliš krátký. Málem bychom byli zapomněli na láhev muškátového vína, která byla toho dne shovívavou chotí panu Balabánovi dopřána, a přece to byla právě ona, která rozdmychala žár milosrdenství v jeho opatrném srdci a způsobila tak tragédii, o jaké se nikdy nikomu ani nesnilo.

Takto promluvil pan Balabán k své ženě mezi předposlední a poslední sklenkou tohoto sladkého moku: „Drahá Kateřino, jsme přece křesťané — zželelo se mi jaksi našeho nájemníka, toho čertovského hodináře. V této slavnostní chvíli mě napadlo, podat mu pomocnou ruku. Nechť si je černý, nechť si je třeba pohan a nepřítel církve, nuzák a cizák, pijan a prašivá ovce, náš Pán pravil: »Milujte se vespolek, miláčkové!« Chci učinit, co ještě nikdo neučinil, a dát tak zářivý příklad obci — nabídnu tomu lotříkovi k správě hodinky. Nemyslím ovšem dobré hodinky, aby je pokazil svými hnusnými pařáty, ale ty staré, klíčové, po dědečkovi, které už beztoho léta nejdou a válí se v zásuvce kuchyňského stolu mezi hřebíky, knoflíky a ostatním smetím. Najdi je, mám jaksi těžké nohy, a Frantík ať s nimi hned doskočí dolů. Je to krásná příležitost — právě dnes — rozmnožit svůj poklad v nebesích jedním dobrým skutkem, který konečně, když se to tak vezme, nebude ani docela bez užitku.“

Byl pátek toho dne, kdy se Frantík s tou starou rachotinou v ruce vyjeveně rozhlížel po šeptajících a pokřikujících stěnách klenutého krámu, zatímco zamračený hodinář, svítě nosem a mžikaje podlitýma očkama, hleděl na něj s ironií, jíž nemohlo porozumět jeho jalových deset let — a byl opět pátek, právě za týden, kdy tetka Křápalka bušila již od časného rána na dveře dům od domu, aby uvedla co nejdřív ve všeobecnou známost vzrušující novinu, že se hodinář z Dolní ulice ve svém krámku oběsil.

Pod záštitou stráže bezpečnosti si vyzvedl pan Balabán osobně své hodinky, snaže se nedívat na onu skobu, na níž dodýchalo prokleté sebevrahovo tělo, a odnesl si je domů v hedvábném papíře, v němž byly zabaleny. Avšak ještě něco bylo v onom papíře kromě starých cibulí — útržek, na kterém bylo napsáno divokým, rozháraným písmem:

„Dobrý člověče, vy na mne budete pamatovat!“

Pan Balabán se otřásl, sežmolil papírek a hodil jej do kamen — nechtělo se mu chlubit s tak výhružnou a podezřelou větou paní Balabánové, vždy nakloněné k výčitkám a posměchu — pak přiložil k uchu hodinky s tajnou nadějí. Šly! Správka byla zadarmo. Malý poklad v nebesích se rentoval už tady na zemi.

V pravé poledne se pan Balabán podíval se zálibou na lacino spravené hodinky, ale ukazovaly teprve deset. Zatrolený chlap, nemohl je také nařídit? Tučná ruka pana domácího musela ten výkon provést sama. Právě za hodinu vytáhl pan Balabán hodinky poznovu. Propánakrále! Ukazovaly rovných jedenáct! Několikrát opakoval pan Balabán své pozorování, než zjistil skálopevně — ač to bylo zrovna neuvěřitelné — že ručičky jdou obráceně.

Nejdřív bylo trochu kleteb a hubování, jak se sluší a patří. Tak proto bude na toho cikána pamatovat! Vystřelil si z něho, ohavník! Nespravil, ale zkazil. Ať nemá v hrobě pokoje, byla to rodinná památka! Pak se pomalu začala zachmuřená tvář pana domácího rozjasňovat. Když se to tak vezme, vždyť se vlastně nic zlého nestalo a s tím krámem bude aspoň trochu legrace.

Vsunul hodinky do kapsy a vydal se na pouť městečkem. Potkal pana radu Soudečka: „Nazdar, nazdar, pane rado, počkejte chvíli, něco vám ukážu. Viděl jste už někdy takovéhle hodinky?“ — Druhý je spatřil pekař Filip. „Člověče, ten vtip z toho nevykoukáte, zkrátka se to točí nazpátek. Obrátil mi verk! Kdo? Inu, ten oběšený hodinář.“ Třetí se divil lékárník Paulus, čtvrtý kupec Vích. Večer šly hodinky pana Balabána z ruky do ruky u Černé růže, o dva dny později v tutéž dobu u Bílé labuti.

Za týden po hodinářově pohřbu, který se konal, toť se ví, bez ceremonií, zato však za asistence nesčetných čumilů, zjevil se panu Balabánovi ve snách zlomyslný oběšenec, kýval ze strany na stranu tenkým, nalomeným krkem, špulil zarostlé, promodralé tváře, pohazoval smolnou kšticí a vlídně se usmíval na svého dobrodince, zbroceného studeným potem. Když se na něho sdostatek vynadíval, promluvil k němu důtklivým záhrobním basem:

„Dokud ty hodinky půjdou, bude s vámi dobře. Ale běda, zapomenete-li je kdy natáhnout!“

Pak zmizel s posupným chechtotem.

Pan Balabán natahoval hodinky s větší péčí, než s jakou vybíral činži, s větší rozvahou, než s jakou trestal své zvlčilé potomstvo, a s větší ochotou, než s jakou poslouchal svou ženu Kateřinu. Hodinář se mu však už ve snách nezjevoval a jeho hrůza začala pomalu mizet. O půl roku později pravila šťastnému majiteli legračních hodinek paní Balabánová:

„Ty filištíne — vždyť ty se barvíš!“

Pan Balabán přistoupil k zrcadlu, na němž seděla svůdně rozkročená papírová baletka v krátké růžové sukénce, a dlouho se na sebe díval. Opravdu! Ty ohavné šedivé vlasy, které se loni začaly v tak zlořečeně nepříjemném množství objevovat na jeho ustaraných skráních, jsou skoro všechny pryč!

Léta Páně 1892 nemohl již pan Balabán pochybovat o tom, že mládne. Předně zmizelo to hloupé revma v levé noze, které ho trápilo při každé změně počasí, ale také jinak se cítil křepčí, než býval, živější, než si představoval, že kdy opět bude. Pivo mu zas líp chutnalo. Před čtyřmi roky ho upozornil doktor Kubíček, že má právo již jen na jednu denně a že se musí vystříhat určitých pokrmů, chce-li se uchovat své rodině, nyní však — věděl to určitě — byl zas zdráv jako buk. Dokonce na něho znovu sedla ona horečka, již měl za překonanou, a počal se zálibně ohlížet po pekařově služce Madle. Ne, pan Balabán si nebarvil vlasy, nenavštívil žádného slovutného profesora se svými neduhy, nebral pilulky pro znovuvzkříšení obraznosti — hodinky mu vyměřovaly čas obráceně a vzaly do vleku i tok jeho dnů. Co jiní lidé kráčeli k hrobu, on šel zpět, vstříc jásavému mládí.

Nebudeme se s nikým přít o tomto nepopiratelném faktu, zvlášť když s námi nikdo nepolemizuje, spokojíme se tím, že podáme důkazy, urovnáme události, prohlásíme zázrak a skryjeme se v jeho stínu. Chválabohu případ je dosud v živé paměti v našem městečku Klinici a stará Křápalka, která je snad nesmrtelná, ještě žije. Kdo si však myslí, že pestrost našeho vyprávění je vyčerpána, velmi se mýlí. Máme svého pana Balabána sotva čtyřicetiletého a píše se rok 1894 — jaké štěstí, že máme dosti možností sledovat — aspoň částečně — jeho zvláštní životní dráhu, a co více, jít po stopách niti až tam, kde klubíčko, znovu navinuté, padá v propast nekonečna.

Kdokoli pana Balabána potkal, neopomněl s úžasem prohlásit: „Vy dobře vypadáte!“ A pan Balabán se usmíval. Teď už neukazoval hodinky ani u Bílé labuti, ani v lékárně, ani v průjezdu svého domu — snažil se, seč byl, aby se na ně pozapomnělo. Takovou věc je rozumnější chovat pěkně pod pokličkou, tajit ji, pokud se ovšem utajit dá. Oh, pan Balabán byl moudrý muž, žel však, měl také své slabé chvíle, byl také jen člověk! Nedovedl udržet jazyk za zuby v okamžiku, kdy ho byl nejméně mocen. Kdysi, když byl právě zas obdivován a zasypáván lichotkami, tentokrát u Starého pětníku, při dvanáctém pivě, zaklepal si pyšně ukazovákem na kapsičku u vesty a prohlásil s hekavým smíchem:

„Tady je to. Tady to všechno vězí. To dělají mé zázračné hodinky.“

A od té doby kdekdo věděl, proč vlastně pan Balabán nestárne jako jiní lidé. Předpovídali mu plameny pekelné, jak se patří člověku, spojenému s ďáblem, s úzkostí očekávali projev božího hněvu, novou potopu světa nebo aspoň zemětřesení, ale co platno, div zůstával divem a zelená závist zelenou závistí.

Roku 1900 umřel pekař Filip, zestárl pan lékárník Paulus, takže byl pouhým stínem bývalého bodrého pana lékárníka, avšak pan Balabán pod krunýřem padesátky slavil svých nových třicet let. Marně plakávala paní Kateřina, která šla docela jinými cestami než její šťastnější spolupoutník, marně František Balabán mladší kulil oči na svého ze dne štíhlejšího a fešnějšího otce — běh zázraku nebylo možné zastavit ani slzami ani údivem. Nemohlo se ovšem říci, že by byl pan Balabán žil bez příkoří. Naopak, dostávalo se mu ho vrchovatou měrou, jako všem miláčkům štěstěny. Co zmohl však tento plivající a štěkající příboj proti novým životním silám pana Balabána? Ostatně — osmahlý třicátník s bujaře nakrouceným knírem neměl zapotřebí těsnat svou obnovenou existenci mezi všechny ty tratící se lidské stíny a kráčet provokativně proti proudu dorůstajícího pokolení. Jeho omládlý mozek mu dovedl dát zavčas rozumnou radu: „Ztrať se!“

Na podzim roku 1906 se pan Balabán z městečka ztratil. Nemohl dále zapírat svých čtyřiadvacet let a tvrdit, že se mu blíží šedesát, nemohl se nechat přerůstat oběma svými syny, žárlivě střežen pohaslýma očima babičky Kateřiny. Vždyť byl Frantík ve skutečnosti už starší než on!

Kam zmizel, nikdo nevěděl. Plačící paní Balabánové zanechal obchod i dům — mohl s sebou odnést, bohudíky, jen hotové peníze — a tak měl zub času dosti příležitosti působit konejšivě na tuto relativní žalost. Více než opuštěná rodina žehralo a litovalo městečko. Hledalo, slídilo, ale pan Balabán nikde. Již nebylo v Klinici divotvorných hodinek ani divotvorného pana Balabána, i zůstala po něm jen vzpomínka, zlá huba báby Křápalky, nový krám v Dolní ulici, tam, kde tikávaly cikánovy budíky a pendlovky, nová dlažba v Horní ulici, v níž bydlel nový pan purkmistr, nové děti, nové pohřby, nové radosti a strasti — ale žádné zázračné události.

Po odchodu či lépe řečeno útěku pana Balabána přicházíme ve svém vyprávění k období jisté prázdnoty, k mezihře. Je to vlastně jen přestávka mezi druhým a posledním jednáním. Pan Balabán v ní sice osobně nevystupuje, nemůže se však říci, že by městečko bylo tak docela bez něho. Do roku 1910 to byly většinou jen hospodské šplechty, které se ztraceným obíraly, po tomto roce vznikl v Klínici sport, jejž lze nazvat: „Potkávání i pana Balabána.“

První s tím začal notář Holovous. Kliničtí občané, jako všichni ostatní občané našich měst a městeček, měli své obchodní cesty, výlety a nákupy (jako praví lokální vlastenci nakupovali všude jinde než v Klinici) a z těchto cest a výletů si přiváželi nejneuvěřitelnější zvěsti rázu hospodářského, politického i společenského, zprávy o vraždách, které se nikde nestaly, o vyšinutích vlaků, pohromách a podvodech — zkrátka novinky, novinky!

Jimi pak si zpestřovali hlučné besedy ve svých útulných putykách (tatíci), nudné procházky po korze na náměstí (mládež) a líně se ploužící čas četných tancovaček (gardedámy)! Notář Holovous přijel z Prahy s ohromující novinou, že zrovna uprostřed Karlova mostu div že se nesrazil — s panem Balabánem! Může na to vzít jed, že to byl on. Vedl se — slyšte! — s nějakým děvčátkem sotva škole odrostlým, vypadal — rozumí se — na nějakých devatenáct dvacet let. Jižjiž na něj chtěl pan notář zavolat, ale ten nešťastník asi nebyl zrovna rád tomu setkání a s podivuhodnou mrštností se ztratil v tlačenici.

Od té doby se žádný klinický občan nevrátil z jakékoli výpravy, aby na ní nebyl potkal pana Balabána. Pana Balabána potkal mladý Filip, syn Filipa pekaře, berní Kulíšek i slečna učitelka Topinková. Hostinský Nosál ho spatřil v Liberci naskakovat do elektriky, paní Pírková v Pardubicích, vycházejícího z hospody a podnapilého ktomu, kovář Machytka ustrojeného za Tyroláka ve Štýrském Hradci. Zázračný pan Balabán byl náhle viděn skoro současně na všech místech rozsáhlého mocnářství. (Nezapomeňte, že tehdy ještě staré mocnářství žilo!) Jednou byl sám, podruhé se společností, jednou nesmírně veselý, jindy zas smutný, někdy ošumělý, jen s květinou v knoflíkové dírce, někdy naparáděný jako nějaký princ, rozvalený v drožce nebo vykukující z okénka druhé třídy uhánějícího rychlíku. Vždycky ho poznali podle starodávných hodinek, visících na ještě starodávnějším řetízku. Nikdy se k svým krajanům nehlásil, byl-li pozdraven, tvářil se, jako když nevidí, na užaslé pohledy těch, kdož ho poznali, odpovídal pohledy ještě užaslejšími, a oslovil-li ho některý odvážlivec, sehrál nepochopení a odmítavost tak nejapně, že i hlupák rázem rozpoznal ubohou válečnou lest, pramenící ze snahy, nebýt už v Klinici veden mezi živými.

Jedna taková honička za panem Balabánem skončila hrozně komicky. Švec Bouček, který jel do Hurkentálu nakupovat kůže, potkal pana Balabána v křivé uličce tohoto sousedního města a měl se k němu tak dotěrně, že domnělý pan Balabán ševci nafackoval. Byla z toho veliká radost po celé Klinici, kdekdo tvrdil, že hubatý švec si ty políčky zasloužil. — Nakonec bylo však těch rozmanitých pánů Balabánů tolik, že se zprávám o jejich potkávání přestalo přikládat víry.

Do času, kdy rozkošná móda — potkávat pana Balabána — začala bráti za své, padla událost nad události — světová válka. Jejím přičiněním byla na několik let stopa ztracena nadobro. Byly jinší věci na obzoru. Vojáci rukovali, ženy naříkaly, městečko hladovělo, tisklo pěsti v kapsách, vzdorovalo — kdo mohl mít ještě zájem o takovou hračku, jako byly hodinky zmizelého pláteníka? Synové pana domácího vojančili, stará paní Kateřina vydělávala na Balabánových plátnech a plakávala pro ohrožené děti, nebylo vskutku divu, že starý zázrak upadl v zapomenutí.

Za dvě léta se František Balabán mladší vrátil do náruče své rodiny o dvou berlích (měl ženu a dvě děti) a malý kdysi Pepík se v stejnou asi dobu dostal do zajetí, odkud ho pustili až po skončení války. Paní Kateřina opustila tento svět plný běd a zklamání ve věku sedmdesáti let. Děla dozněla, mocnářství bylo rozbito mimo jiné revolučním duchem klinických vojsk. Minul rok 1920 — a po panu Balabánovi ani vidu ani slechu. Františkovy děti snad ani nevěděly, že mají také nějakého dědečka, v rodině se o něm nemluvilo, což bylo přirozené, neboť maličkým nebylo radno vyprávět o dědovi, kterému mohlo být v oné době nejvýš deset let.

Až náhle v srpnu 1927 padla na městečko jako puma nová senzace. Tato puma vybuchla na samém rynku, ano, přímo na stupních kašny, v podobě tuláka Matýska. Pobuda Matýsek, věčná ostuda městečka Klinice, učinil své domovské obci jednu z velmi málo milých návštěv, od kterých se nikdy nedalo čekat nic dobrého. Výjimečně přišel tentokrát z vlastní vůle, nikoli postrkem. Usedl, rozvázal motouzy, které u něho nahrazovaly šněrovadla, aby na rodné půdě vyklepal prach své trampské obuvi, hlučně se vysmrkal (ovšem že do ruky, Matýsek si nemohl dovolit přepych kapesníku), a vytáhl ze záňadří hodinky. Bylo to dojista gesto úmyslné, nalíčené na policajta Zmrzlíčka, který ho již obcházel vlčími kroky, hotov vrhnout se na kořist. Zmrzlíček se domníval, že právě našel příležitost k zakročení, neboť má-li Matýsek hodinky, sotva je někde koupil. Jakmile však spatřil předmět v tulákových špinavých prackách, ztichl a zůstal stát s otevřenou hubou. Byly to hodinky pana Balabána!

Matýsek si byl ovšem předem jist efektem, který způsobí, neboť se na krajana policajta přátelsky usmál. Od tohoto okamžiku nebyl již Matýsek mužem, po kterém se pase, ale hrdinou dne. Zmrzlíček letěl se zprávou na obecní úřad, a za chvíli byl na náměstí kromě Františka a Josefa Balabánových veliký kruh zvědavců v pořadí zcela demokratickém — mladý lékárník Paulus vedle ožraly Šramoty, paní radová Chroustová vedle hokyně Pudilky. Jediný hlas šel tímto pozdviženým davem: odkud vzal Matýsek zázračné hodinky, potkal-li pana Balabána, mluvil-li s ním, a jak pan Balabán dnes vypadá.

Matýsek nebyl však tak pošetilý, aby své tajemství prodal za pouhé dobré slovo, a tak se za chvíli octl u Starého pětníku, pil pivo za pivem, jedl, kouřil, šklebil se a odbýval dotěravce nic neznamenajícími slovy. Kdekdo si pokládal za čest hostit mazaného světoběžníka. Teprve když Matýsek shledal, že již nelze odolávat útočné zvědavosti sousedů, která se stávala nebezpečnou jeho starým kostem, že jeho břicho je pro ten den dostatečně plné a naléhání bratří Balabánů že dostává ráz synovské sentimentality, ustrnul se a šel s pravdou ven, ač bylo-li vůbec pravdou, co zde městečku předložil k zažití jako věrojatnou historii.

Potkal prý někdy v červnu loňského roku (1926!) malounkého chlapečka před budovou Měšťanského pivovaru v Plzni a tento chlapeček prý k Matýskovi přistoupil jako krajan ke krajanu (jaká urážka, co ctihodných měšťanů tahal po celá léta za nos!) a svěřil mu se slzami v očích své drahocenné hodinky.

„Matýsku,“ pravil mu tenoučkým dětským hláskem — vždyť mu nebylo víc než čtyři roky! — „mám k vám velikou prosbu. Splníte-li mi ji, odměním se vám, jak se sluší a patří. Vy, Matýsku, jste jediný člověk na světě, na kterého mohu spolehnout.“ (To byla nehoráznost, která si zasloužila trestu, cožpak na pana purkmistra, na pana notáře nebo na pana lékárníka nebylo spolehnutí?) „Tu jsou hodinky na klíček, staré hodinky, na jichž dobrém chodu mi tuze záleží. Já už mám na tak veliký stroj slabou ruku, a může se stát, že ta ruka bude časem ještě slabší. Prokažte mi tu laskavost a vezměte si hodinky k sobě. Musíte je však pilně natahovat — pilně, rozumíte? — to znamená každý den.“

Matýsek ovšem svolil, načež dostal od dítěte napěchovanou peněženku. Ty peníze ale milý dobrodinec už spotřeboval, a nyní přišel do městečka, aby od potomků páně Balabánových dostal nějakou menší zálohu na další práci.

„Přece nedopustíte,“ obrátil se Matýsek přímo na Františka Balabána (rozhodl se asi na rodině svého klienta vydírat), „abych ty hodinky přestal natahovat a aby se pak vašemu drahému tatínkovi přihodilo nějaké neštěstí?“

Ne, něco takového ovšem dědicové pana Balabána připustit nemohli, ale František, člověk praktický, se vytasil s návrhem, že by ty hodinky od Matýska koupil a natahoval je od té doby sám. Matýsek se však ukázal chytrý jako had a tvrdý jako skála. Ne ne, jemu chlapeček Balabán hodinky svěřil, nemůže a ani nechce zklamat jeho důvěru.

Vznikla debata, která se zvrhla v hádku, a do hádky zasáhl prudší Josef Balabán, ukázalo se však, že s Matýskem nejsou žerty. Strčil si klíček od hodinek do své neholené, štětinaté tlamy, prohlásil, že hodinky byly nataženy naposled včera a že jistě dojdou, nepovolí-li mu bratří obnos — řekněme padesáti korun. V případě, že by bylo užito násilí, je Matýsek hotov klíček spolknout a hodinky rozbít. Uprošovali tedy Matýska, aby hodinky aspoň natáhl, načež že se bude jednat dál, ale o tom zas nechtěl tulák ani slyšet. Nesáhne na hodinky dřív, dokud nebude sám a bezpečen v klinickém obecním lese. Co naplat! Čas utíkal, bratří chtěj nechtěj museli počítat s tímto zrádným časem, a tak se dohodli kupodivu rychle. Taková byla jejich příchylnost k ztracenému otci a k jeho laskavé a trestající ruce.

Matýsek zmizel, rozvířiv kruhy na hladině městečka, ale nezmizel navždy. Za půl roku se objevil zas a jeho požadavky od poslední návštěvy stouply o celých sto procent. Stal se metlou Balabánovic rodu. Zjevoval se jako vlasatice, věštící mor, a nikdy neodcházel s prázdnou. Hodinky šly, natahovány jeho přičinlivou rukou, a rodina sténala pod tíhou kontribucí, na ni uvalovaných. Avšak to, co se stále opakuje, pozbývá zajímavosti. Tak ztrácely — aspoň pro ostatní klinické obyvatelstvo — na zajímavosti Matýskovy návštěvy a jeho vyděračské akce. Byla-li kdysi nějaká naděje, že se děťátko-Balabán nyní do městečka vrátí, rozplynula se v klidném toku života, nerušeném žádnými příhodami.

I Rok 1930. Mluvit nebylo o čem. Jen stará Filipka se opila do němoty a pomluvila příbuzenstvo svého vnuka. Pak uletěl cvičený špaček radního Broukala a křičel na náměstí u sochy Jana Nepomuckého: „Kradl jsem, ale už nebudu. Kradl jsem, ale už nebudu.“ Neustále totéž, po celých pět dní a pět nocí, dokavad ho radní Broukal nelapil a vlastní rukou neutratil. Pak byl tento rok pamětihodný ještě tím, že se krejčímu Mackovi narodil po třicetiletém manželství první syn. Největší senzací však bylo — avšak počkat, počkat, to se musí vyprávět postupně!

Stará Musilka, tchyně Františka Balabána, šla na hřbitov, aby před Dušičkami položila věnce z papírových květin na hrob paní Kateřiny Balabánové, v kterémžto rodinném hrobě dřímala svůj věčný sen i nebožka stařenka Balabánová, pláteníkova matka. Jejím bystrým očím neušlo, že hrob je trochu rozrytý. Které zvíře si to udělalo díru v posvěcené zemi? Odhrábla svou lopatovitou rukou prsť, hrábla ještě trochu a nalezla — nedonošený, asi tak šestiměsíční plod mužského rodu. Fuj! Takový hřích! Hned věděla, odkud vítr věje. To ta mrcha, Kačka Pejrová, která chodila ještě před týdnem s notným břichem, a od neděle splaskla jakoby zázrakem! Vědělo se, že měla poměr s vrchním z Nosálovy hospody a že se vrchní nechtěl dát přinutit k plnění otcovských povinností. Teď si to ale odnese jak ona, tak její nepočestný milenec! A s takovou, zapomenuvši na hrobě věnce, chvojí i svíčky, celá rozčepýřená běžela do městečka.

Stará Křápalka, napolo slepá a napolo hluchá, která se jí připletla do cesty, měla však o té věci docela jiný názor. „Pejrovka? A v Balabánovic hrobě? Ale kdepak! Vždyť ten drobeček, právě nalezený, není nikdo jiný než ubohý pan Balabán, který se vrací tam, odkud přišel — do lůna své matky!“

Žádné vzrušení, které dosud městečko zažilo, nelze srovnávat s tím, které vzniklo po Křápalčině prorockém prohlášení. Je možné, že by hodinky pana Balabána byly hnaly věc tak do důsledku? Názory pro i proti se křižovaly. Výslech Kačky Pejrové nepřinesl žádoucí objasnění. „Nuže,“ volala ústa Klinických, žíznící po pravdě a spravedlnosti, „co je s tou nalezenou ohavností? Co je s panem Balabánem?“ Rodiny obou bratří se musely skrývat před neslýchanou ostudou. A do křiků a svárů jako na zavolanou vkročil jednoho dne tulák Matýsek. Nikdy ho ještě neuvítalo městečko s tak otevřenou náručí!

Matýsek byl tak trochu nemile překvapen tímto nezvyklým přijetím. Byl už zas na suchu a šel si pro obvyklý poplatek k bratřím Balabánům. František se však objevil na scéně s pochmurným výrazem vyšetřujícího soudce. V jedné ruce peníze, v druhé pořádnou hůl.

„Matýsku, dnes koupím vaše hodinky.“

Ale Matýsek trval na starém požadavku. Neměl ani zdání, že zatím ve věci páně Balabánově došlo k nežádoucímu rozuzlení.

„Tak tedy dobře, Matýsku, nechcete-li prodat, neprodávejte, ale za natahování vám už nedám ani zlámanou grešli. A kdybyste snad chtěl s hodinkami třísknout o zem nebo udělat s nimi cokoli jiného, čím jste dříve vyhrožoval, prosím, nemám nic proti tomu, pamatujte však, že vám pak touhle sukovicí pořádně zvalchuju kůži.“

Z energického postupu staršího Balabána je vidno, že byl stejné víry jako dobrá polovina městečka. Tatínek Balabán byl pro něho nalezen a natahování, byt sebepečlivější, nemohlo už mít žádný praktický smysl. Matýsek zrudl a zkoprněl.

„Nu,“ pravil nakonec po dlouhém přemýšlení, „tak já bych ty hodinky přece jen raději prodal!“

Ještě chvíli smlouvali, pak se dohodli. František Balabán popadl dychtivě hodinky a přiložil si je k uchu.

Do napjatého ticha vydechl zlomený syn slovo, které bylo očekáváno s plnou určitostí a jímž byla celá smutná historie více než potvrzena:

„Nejdou.“

Shromážděným měšťanům by to bylo stačilo, ale František Balabán byl houževnatý, položil tulákovi ještě jednu úskočnou otázku:

„Matýsku, kdy jste je natáhl naposledy?“

Matýsek se dušoval, že je tomu sotva měsíc, co v hodinkách hrklo, a živou mocí že je pak už nemohl dostat do chodu. Tvářil se smutně, chudák Matýsek, pramen stálého příjmu byl tentam, co získal prodejem polámaného stroje, nepostačí ani na čtvrt roku.

Kdyby se byl v oné chvíli zjevil Klinickým sám Bůh Otec v hořícím keři, kdyby byl promluvil nebeský hlas začouzeným stropem Fouskovy hospody, kdyby se byla otevřela podlaha a začaly z ní šlehat pekelné plameny, nebyla by v městečku zavládla nálada povznesenější a zbožnější. Příběh čtyřiceti let byl dovršen. Hle, v této materialistické době přitakání nadsmyslnu! Bůh jest. Zázraky jsou možné. Nemohu vypsati, kolik neznabohů se onoho požehnaného roku vrátilo do lůna samospasitelné církve, není mi naprosto možné sečíst všechny blahodárné výsledky činnosti Balabánových hodinek. Utekl sotva rok od té příhody a div nese stále nové a nové ovoce. Tolik mohu však říci s plnou jistotou: hodinky nejdou a nepůjdou, nikdy je nespraví žádný hodinář. František Balabán vykonal vše, co jen se v té věci vykonat dalo. Navštívil nejvěhlasnější mistry — avšak běda! — rozložili je, prohlédli, a víckrát je nedali dohromady.

Není divu, že se mladý Balabán tolik snažil o jejich spravení. Minula hezká řada let od té doby, co malý Frantík stanul poprvé s hodinkami v ruce v bývalém krámě hodináře-čaroděje, a dnes mu je už také dobrých padesát. Nebyl by také od toho, jít v životě nazpátek. Budoucnost je méně vábivá než minulost, do níž je vždy příjemné se vracet a zkoušet znovu, co léta zanedbala. Všichni bychom tak rádi učinili, žel však, ďábelský oběšenec, který by dovedl stroj znovu sestavit, nevstane z hrobu, a byť bychom se i vplížili do domu v Dolní ulici, kde žije pláteník Balabán, a ukradli staré, nepotřebné hodinky z jeho stolu, neobrátili bychom chod svého času a neměli bychom podíl na zázraku, který tak cele vychutnal Balabán otec.

Kdo snad našemu vyprávění nevěří, může se o jeho pravdivosti přesvědčit. Nadhodili jsme už na těchto stránkách, že stará Křápalka ochotně poví všechno, co ví o páně Balabánově zamotané historii. Ostatně je tu i sám František Balabán, a nebude-li zrovna v přespříliš špatné náladě (bývá v ní totiž často od nešťastného nákupu pokažených hodinek), potvrdí vám, co je tu psáno. Nezapomeňte, bydlí v Dolní ulici, které se dříve říkalo Mlýnská, je to veliký starý dům s bílým štítem, je ho dobře vidět z Hejkalovy hati. Čtvrtý dům v ulici od poslední lucerny, popisné číslo padesát čtyři. A Klinice leží na Klinickém potoku, na jihu k ní přiléhá ves Klínová, na sever i východ ji obklopují hory. Najdete ji na všech dobrých mapách.

Šťastnou cestu a dobrý vítr!

/1931/

Knihožrout

Poslyšte, milí přátelé stejného cechu, milovníci domnělých vzácností, sběratelé pochybných hodnot, kteří se nazýváte bibliofily, poslyšte příběh nevýslovně truchlivý, který se udál, nevím již kdy a kde, v němž pod dekorací nashromážděných knih sehrají své role loutky nejkomičtější, běhna a blázen. Pro ještě větší pestrost jsem umístil svůj děj do dob měšťanských korouhví a útrpného práva, a to tak, aby se toto romantické pozadí dalo z událostí tušit, ale nezúčastnilo se hry: v tomto prostředí podaří se mi snáze vpašovat do svého vypravování neomalený vtip taškářův, obnažené lýtko ženy, chladnokrevný mord a utrpení spravedlivého, což vše jsou pochoutky, bez nichž se neobejde povídka, vypočtená na zájem čtenářův. A nyní již počínám, rozohněn svým vlastním plánem, leč ne dosti jist, zda se mé vzpínající se fantazii podaří předvést vám vše to, co předem tak lehkomyslně slibuji.

V jedné z nejužších a nejkřivolačejších uliček Starého Města, v přízemí domu na spadnutí, bydlil kdysi samotář, sotva čtyřicetiletý vytáhlík s řídkým vousem a vybledlou pletí, dlouhýma rukama a sentimentálním nosem. Měl zajisté svoje jméno jako každý člověk, ale my ho nazveme prostě Knihožroutem, protože neměl jiné zaměstnání než shánět knihy, listovat v nich bláhovými a nedočkavými prsty, slídit v nich krátkozrakýma očima a ukládat je do nenasytných polic ve svém temném, pavučinami opředeném bytě. Tento Knihožrout, kdysi dědic velmi slušného jmění, nestaral se o současné události, o ženy ani o korbel, živil se bídně suchým chlebem, česnekem a vodou, pokládaje za pochoutku sýr prolezlý červy, trávil své dny toulkami podél knižních a starožitnických krámů, prolézáním židovských pelechů a vytloukáním kdejaké dražby, a to vše jen proto, aby mohl v noci bdít nad svým plísní páchnoucím lupem v matné záři blikajícího světýlka, škroukaje hladem a zívaje nevyspáním.

Intrikou osudu právě proti domu, v němž žil Knihožrout, dokonce o patro výše, takže domácnost podivínovu bylo lze odtamtud pohodlně sledovat, bydlely dvě prodejné dívčiny a muž, jenž jim byl ochráncem jejich obtížného řemesla. Tento chlapík, kdysi zběhlý student, později rváč, občas zloděj a nyní pasák, byl znám pod jménem Martin Býk, kterýžto pseudonym hlomozivě hlásal jeho sílu a v poslední době i výmluvně označoval způsob poměru k oběma svěřivším se mu dámám. Starší z dívek se jmenovala Kateřina, byla černá, vyzývavá a hubatá a nesla přídomek Velryba, a to velryba jakožto kýtovec, neboť měla obzvlášť vyvinuté kýty. Druhá, Markéta, byla vzezření téměř panenského, honosila se vlasy světlými a pletí růžovou a skrývala v sobě takové zdroje chytrosti a přetvářky, že byla přezděna Vosou. Tento vykutálený trojlístek žil vespolek v podivuhodné shodě, způsobené tím, že se všichni dělili o lásku nanejvýš účelně, a to tak, že Martin jí častoval Markétu, Markéta Kateřinu a Kateřina Martina, čímž byl tento dokonalý kruh uzavřen. Hlavní důvod jejich spokojenosti záležel však v tom, že obě dívky, Velryba pro své bujné tvary a Vosa pro svou důmyslnou zkušenost, byly oblíbeny měšťany, šlechtou i vojáky, takže jejich dobrý brach Býk nemíval nouzi ani o tabák ani o víno a mohl opanovanou domácnost spravovat s veškerou patřičnou rozšafností.

Nuže jednou, když tato bezbožná čeládka byla znuděna hrou v kostky a syta milostných kratochvílí, nahrnula se do okna a bavila se, jak to činila vždycky v podobných okamžicích, pozorováním souseda Knihožrouta a mastnými vtipy na jeho vrub. Bylo ho velmi krásně vidět, shrbeného nad knihou, roztřepaného jako staré pometlo, s jednou rukou ve vlasech a druhou na vyzáblém koleně.

„Co dělá? Nehýbá se. Čte. Kdyby se aspoň drbal!“ řekla Vosa.

„Proč by to dělal?“ zabručel Býk a umístil svou lopatovitou ruku na její teplé zadnici. „Nemá blechy. Ta havěť nejde na hořkou krev.“

„Ha — podívej se dobře, Martine!“ vmísila se Velryba, „nezdá se ti, že mu jeho četba nadouvá kalhoty?“

„Huso!“ odsekl oslovený, „jak by to mohlo být? Tomu asi schází všechno, čím se vyznačují pořádní mužští. Nikdo není nadarmo poustevníkem.“

„Je to jen blázen,“ hájila čtenáře Velryba, „ale nemyslím, že by byl mrzák. Hrome, musel by v tom být čert, aby mu nezapískala jeho píšťala, kdybych mu vypomohla svými měchy!“

„A co abychom to s ním zkusily?“ vyjekla Vosa.

„Byl by to dobrý šprým,“ vážně přikyvoval Martin, „a ještě lepší sázka. Co se mě týká, tvrdím, že ho k tomu nedostanete ani jedna, ani druhá, a jako cenu té hry nabízím uzeného slanečka, kterého mám v kapse.“

„Dobrá,“ rozohnila se Vosa, „a já mám schováno trochu loňského vína. Vypijte ho na mé ztracené panenství, nepodaří-li se mi, aby ta shnilá větev vydala mízu.“

„A já sázím tenhle otlučený prsten bez kamene,“ nastrčila Velryba svou tučnou levici, „není příliš cenný, ale peníze zaň stržené by nám opatřily dva takové slanečky a dvakrát tolik vína. Nabízím-li však více než vy oba dohromady, chci mít za to výhodu, že začnu první!“

„Ty budeš první a já poslední!“ bouchl do stolu s hřmotným smíchem Martin Býk, „poněvadž je docela dobře možné, že je pederast a že mě uvidí raději než vás, vy dvě kasičky na deset tisíc klíčů!“

A tak byla uzavřena sázka dvou děvek a jednoho taškáře, v níž ctnost Knihožroutova byla oceněna smradlavou rybou, ukradeným šperkem a douškem kyselého vína.

Druhého dne ráno se Velryba vystrojila, jak nejlépe uměla, své vypelichané obočí očernila připáleným korkem, a vyčkavši vhodné chvíle, kdy se Knihožrout vrátil z první denní výpravy, vpadla nezvána a nečekána do jeho bytu. Vosa a Býk pozorně sledovali scénu, natahujíce krky z otevřeného okna.

„Pane,“ spustila Velryba hned u dveří, nevšímajíc si komického zděšení dlouhánova, „jsem polská hraběnka a žena veskrz nešťastná, neboť jsem se do vás zamilovala. Chodíte kolem mě a nevidíte mě, což mi působí muka, že bych se nejraději probodla. Rozhodla jsem se konečně nesnášet toho déle a přepadám vás ve vaší ušlechtilé samotě.“ Pak sebou udeřila o zem, objala jeho čapí nohy, zmocnila se jeho ruky a přitiskla ji na své vynikající ňadro: „Hle, srdce, které bije jen pro vás!“

Otevřel ústa, aby jí odpověděl.

„Nemluvte — nemluvte!“ zakřikovala ho v neutuchajícím vzrušení, „vím, co mi chcete říci, míníte mě nabádat, abych se nezahazovala. Učiním to však proti vaší vůli, musím to učinit, neboť nechci trpět déle. Ubohý hochu! V jaké bídě to zde žijete! A vaše ruka je tak zkřehlá! Dovolte mi, abych vás zahřála teplem svého těla!“ A vyšvihla se ze země na jeho klín s rychlostí, jakou u ní nemohl předvídat.

„Nepochybuješ již, miláčku, že tě miluji?“ volala, tisknouc ho bouřlivě k sobě, až v něm chrastily kosti.

„Paní,“ podařilo se konečně vypravit ze sebe Knihožroutovi, „jsem velmi zmaten...“

Ale Velryba položila dlaň na jeho ústa: „Nevadí, příteli, však se vzpamatuješ, neboť je pochopitelné, že si budeme tykat ve své vzájemné lásce, není-liž pravda? Ty po mně toužíš? Vidím vášeň v tvých očích. Ach ano, chřípí tvého nosu se sladce zachvívá. Nuže zde jsem, zde mě máš!“

A jala se ze sebe shazovati šaty uprostřed milostných výkřiků. Vzápětí tlačila se k němu v pouhé suknici, s košilí, svezší se z okrouhlých ramen a s ňadry naň namířenými jako houfnice, připravené k výstřelu.

„Běda,“ blekotal Knihožrout, „to je nedorozumění!“

„Podívej,“ vrkala Velryba bez ustání, neuznávajíc jeho pokusy o slovo za hodny pozornosti, „líbí se ti to?“ A vecpala mu svůj důkladný prs k samým očím. „Nebo tohle!“ a umístila jeho ruku co nejvýhodněji. „Tak vidíš, kabrňáku, není to tak učené jako tvoje knihy, ale je to stokrát příjemnější. Je na mně dosti pěkného masa. Ale tys neviděl ještě moje nohy!“ A řkouc to, pootočila se na jeho klíně a položila na stůl nohu, napěchovanou vábně do punčochy a šířící se ve stehně do povážlivých rozměrů. Leč běda! Na stole ležela rozevřená kniha, poslední lup Knihožroutův, a uprostřed světlosti jejích stránek spočinul špinavý střevíc Velrybin.

V Knihožroutovi zarachotilo jako ve starých hodinách, jeho oči povylezly z důlků, žíly na čele a na krku mu naběhly jako provazy, načež se vymrštil ze židle, nechav svou překvapenou milostnici dopadnout zadkem na zem. „Ha!“ zařval v děsném rozvášnění. „Děvko! Má kniha!“ A zvedl vysoko nad hlavu dřevěné stupínky, jichž užíval k zlézání své knihovny. „Ty ses opovážila poskvrnit mou knihu!“ V té chvíli posvátného hněvu byl prostě strašlivý. Velrybě stačil jediný pohled na něho, aby vystihla povážlivost situace. V okamžiku sebrala šaty, pohozené po zemi a vyběhla polonahá ze dveří, zapomínajíc nadávat.

Vosa malátně slzela, umdlená drásavým smíchem, a Martin se válel po zemi jako vepř, když ubohá Velryba vběhla do světnice se svými svršky v náručí a ňadry házejícími se útěkem. „Jen se na ni podívej,“ sténal Martin, „jak pospíchá vypít tvoje víno, ta nahatá čarodějnice s cecky rozmačkanými láskou jako podmáslí. Snad ji dokonce oplodnil ten polámaný věšák na šaty, anebo — že by ji byl vyhodil? Nu vyprávěj, jak se ti vedlo, Velrybo! Mně se však všechno zdá, že tvůj velkolepý prsten propadl!“ Tu teprve nalezla Velryba řeč a vyčerpávala svůj bohatý slovník kleteb vytrvale až do pozdního večera.

„Nuže, Voso,“ obrátil se Martin Býk k druhé dívce, „teď je řada na tobě. Chce se ti ještě zápasit se mnou o mého slanečka?“

„Co se týče tvého mizerného slanečka,“ odsekla jedovatě Vosa, „tuze mi na něm nezáleží. Chci vám spíše oběma dokázat, co dovedu. Vím, co vím, a to mi věř, že nejsem tak hloupá jako Velryba, abych šla na toho zajíce s bubnem.“

„I kdybys šla na něj se svým docela malým bubínkem,“ šklebil se Býk, „nemyslím si, že on ti půjčí svou paličku!“ Ale Vosa se obrátila k oknu, zůstavujíc ho bez odpovědi a tajuplně si pohvizdujíc.

Když se příštího dne loudal zadumaný Knihožrout podél židovských krámků, spatřil před sebou chatrně oděnou dívku (nebyl to nikdo jiný než Vosa), upozorňující na sebe žádostivým prohlížením vyložených knih a dotýkáním se nejbližších bázlivými prsty. — Kdo je asi ta milá dívenka? divil se u sebe kolohnát, jenž se poprvé setkal se ženou, zajímající se o literaturu. Tu ve chvíli, kdy jí byl již v patách, neboť se pozdržela před jedním z výkladů, spatřil, jak bleskurychle uchopila svazek, jímž se právě obírala, a dala se s ním na útěk. Ihned nato ječel již na prahu svého krámku starý žid, a přivábena jeho pokřikem, objevila se dvojčlenná stráž zrovna v zátočině uličky, do níž zlodějka zabočila.

Knihožroutovo panické srdce zabušilo strachem o zvláštní neznámou, která projevila tak výstřední lásku ke knize, a v jeho hlavě vzklíčilo povážlivé rozhodnutí. „Pane,“ přistoupil pokorně k židovi, který chrlil hebrejské nadávky na hlavu nešťastnice, „viděl jsem všechno a zželelo se mi této ubohé, bláhové slečny. Zaplatím za ukradenou věc dvojnásobnou cenu, způsobíte-li, aby stráž, která dívku drží a pravděpodobně ji co nejdřív začne bít, ji propustila.“ Žid ještě trochu horlil, ale nebyl tak zaslepený, aby nepostřehl výborný obchod, a učinil vše tak, jak si přál Knihožrout. Po chvíli již odcházel napálený dobrák s Vosou po boku a biřicové prohlíželi spokojeně mince, blýskající se jim v dlaních.

„Velkomyslný příteli,“ šeptala Vosa, plaše se dívajíc do země, „vyrval jste mě z rukou těch surovců a nyní ještě mne vyznamenáváte svou společností, ač jsem provedla skutek hodný opovržení. Dovolte, abych vám projevila úctu a vděčnost. Nejsem ovšem nějaká sprostá zlodějka, nýbrž chudá dívka, dokonce sirotek, která nemá vindry v kapse a ráda by si opatřila nějakou knihu k útěše svých žalostných dnů. Hle — nekradla jsem chléb, ač jsem již dva dny nejedla, neboť by pouhá hmota nedovedla zlomit mou ctnost, ale neodolala jsem pokušení zmocnit se věci ušlechtilé. Vy, jenž jste, jak vidím, nejvzácnějším z lidí, zajisté jste mne již pochopil a mně odpustil.“

„Dítě,“ pravil Knihožrout hluboce dojat, „nejenže jsem vám odpustil, ale dokonce jsem k vám pojal hluboké sympatie. Dovedu velmi dobře chápat každý lidský hřích, pokud byl spáchán pro knihu. Ve vašem případě zcela bezpečně platí věta, že účel světí prostředky. Ač není pochybnosti, že takovéto rozřešení zápletky je pro vás výhodnější než vězet ve spárech starého lichváře a dvou sprostých chlapů, ujišťuji vás, že tak jako já jednal by kterýkoliv jiný muž. Vy jste mě však zahrnula blahořečením dříve, než jsem vám v tom mohl zabránit, a nyní mi nezbývá, než ukázat se vám prospěšným ještě z jiné stránky, chci-li si vaší krásné vděčnosti opravdu zasloužit. Nemáte-li právě co na práci a nechováte-li ke mně nedůvěru, vstupte, prosím, se mnou do mého bytu, kde najdete dostatek knih pro svůj ušlechtilý hlad, a já vám dovolím probírat se v nich tak dlouho, jak budete chtít. Doufám,“ pravil nakonec, rudna ve tváři a zajíkaje se studem, „že v mém pozvání nevidíte nepočestnost, která v něm není!“

Nyní bylo zase na Vose, aby pronesla řeč stejně dlouhou a stejně procítěnou, a mohu vám říci, že se jí to povedlo znamenitě. Tvářila se jako vtělená svatost, upejpala se podle osvědčeného vzoru měšťanských dívek, z jichž kruhu vyšla, a zkrátka, nežli došla k prahu jeho dveří, otočila si omámeného Knihožrouta okolo malíčku.

Když pak spolu o chvíli později seděli u polámaného stolu v pokoji plném prachu a nepořádku, snažil se Knihožrout ze všech sil, aby jí poskytl vše, po čem, jak sama říkala, tak vytrvale prahla. Lezl po stupínkách, snášel jí kdejakou vzácnost, upozorňoval ji na letopočet, vnitřní krásu i cenu, skandoval zpaměti své oblíbené verše, předčítal celé odstavce a mluvil a mluvil, takže Vose stačilo jenom pobožně naslouchat (ve skutečnosti pouštět vše druhým uchem ven), vyrážet občas výkřiky obdivu, slzet v pravých okamžicích a tvářit se co nejblaženěji. Bloud nejenže při tom zapomínal, že ubožačka podle svého ujištění již dva dny nejedla, ale pokračoval ve své nekonečné přednášce, i když se zešeřilo, nedovtipuje se, že tak vysoce mravná slečna, za jakou Vosu měl, měla by již dávno být doma. Noc nadešla a míjela, aniž to Knihožrout znamenal, ztrativ se nadobro v nadšení své ohavné vášně, ale prohnaná děvka, vycvičená ostatně důkladně v nočním bdění svým nestydatým řemeslem, neochabovala v trpělivosti. Ba když konečně k ránu usnula v židli, jakoby zmožena únavou, s rukama opřenýma o stůl, učinila tak jen proto, aby vzbudila v Knihožroutovi nejněžnější city ochránce, které dřímají v srdci každého muže. Skutečně také, jakmile nejapný dlouhán uzřel, co se stalo, div nezaplakal dojetím, a přikryv ji opatrně pláštěm, zhasl a uvelebil se v koutě místnosti zcela oblečený a hodně daleko od ní.

Sotva se rozednilo, počala komedie nanovo, neboť naštěstí knihovna Knihožroutova byla veliká. Vose bylo přijmouti za vděk kusem okoralého chleba, ale tvářila se, jako by si toho v zanícení ani nevšimla. Zato se však pomalu počala pokoušet o všelijaké ženské intriky: nakláněla se, jak nejvíc šlo, aby Knihožrout mohl zahlédnout její pěkné, okrouhlé poprsí, způsobila, že se jí suknice zachytila o hřeb a odhalila štíhlé lýtko, ruku mu kladla jako mimoděk na šíji a nakláněla hlavu co nejblíž k jeho kostrbatému čelu. Ale všechny tyto svody se ukázaly naprosto marné. Knihožrout kázal jak o veliké pouti. Vosa zesílila tedy své prostředky: dala rozvázali se šňůře svého živůtku a punčoše spadnout s nohy; když nastal večer, nezbylo jí však než chtě nechtě přiznat svou porážku. Uchýlila se do kouta a dala se do pláče malomocným vztekem.

Chlácholil ji a těšil, jak jen uměl, naprosto nerozuměje této náhlé změně, ale ona zatvrzele mlčela, tváříc se co nejzoufaleji. Když tak na ni neustále naléhal, aby mu jen pověděla, co ji tak rozplakalo, svitlo jí náhle, že by se z jeho důvěřivosti a hlouposti dalo vytěžit mnohem víc než pouhá výhra prstenu a slanečka, a měla svůj nový bojový plán hotový dříve, než by napočítal pět.

Se rty ještě se cukajícími štkáním jala se vysvětlovat svému postrašenému rytíři, že tím, že celou noc strávila mimo domov, dopustila se veliké nerozvážlivosti, neboť prý je ostražitě hlídána svým přespříliš mravným a přísným bratrancem, který se kdysi zapřísáhl, že ochrání její ctnost proti každému a způsobem jakýmkoliv. „Tento hrozný člověk,“ pravila běhna s líčenou úzkostí, „je tvor neobyčejně prchlý a všeho schopný, nejhorší však je, že je strašně nedůvěřivý, a jistě mě zabije, aniž by vyčkal mého vysvětlení, a v nejlepším případě to vykoná, až domluvím, neboť neuzná ani jediný z mých důvodů.“

Poprvé v celé historii s neznámou ozval se v Knihožroutovi výstražný hlas, který mu našeptával, že zde není všechno v pořádku a že by bývalo lépe, kdyby nebyla tato vytrvalá posluchačka hovoru o knihách zkřížila jeho cestu. Ale nahlas pronesl velmi rozšafný nápad, aby si jen pro dnes netýrala tou nepříjemností hlavu, teď v noci a za okolností tak nejistých je již pozdě na cestu domů a zítra snad se něco vymyslí. Rozhodně je ze všeho nejlepší vyspat se na to, neboť ráno je vždy moudřejší večera. Potom galantně nabídl děvce svou postel a sám, jako včera, zalezl do kouta, kde se cudně obrátil ke zdi, aby se mohla beze strachu svlékat.

Na tohle jen milá Vosa čekala a ochotně se svým hostitelem souhlasila. Vystihla již včera, že věčně nevyspalý Knihožrout, usne-li konečně, spí jako dub, a čekala tedy jen trpělivě, až se ozve jeho okny otřásající chrápání. A při prvních zvucích této pekelné hudby se rychle sesunula ze svého lože, vklouzla do střevíčků, protáhla se dveřmi a rozběhla se přes ulici k pelechu svých kumpánů.

„Mohla bych vám balamutit, co bych chtěla,“ ječela hned ode dveří, snažíc se překřičet pekelný povyk, který tropili Býk a Velryba z radosti, že se jí konečně dočkali a že něco pěkného uslyší, „neboť jak sami víte, pobyla jsem si hodně dlouho u toho velikého osla. Ale teď mi nejde jen o to, abych vyhrála mrzáckou sázku, a proto vám řeknu celou pravdu.“ Vyložila jim pak svůj úskok, nezamlčela své zklamání a skončila pohádkou o nebezpečném bratranci.

„To je tak,“ obrátila se k Martinovi, který na ni koukal s otevřenou hubou, neboť ačkoliv byl rváč a dokonce bývalý student, nebyl nadán přílišným ostrovtipem, „rozhodla jsem se provdat se za něj. Ten kolohnát je vlastně nesmírně bohatý, neboť mluví stále o ceně té a oné knihy, a kromě toho musí mít pořádně mnoho stříbrňáků, může-li si denně nové a nové kupovat. Myslím, že to není tak zlá partie pro holku z ulice, jako jsem já. Martine,“ pravila s imponující rozhodností, „ty sehraješ toho bratrance, a povím ti potom jak.“

„Proč by ne, konečně,“ usuzoval zvolna Martin Býk, „myslíš-li, že se ti to podaří. Ovšem já z té historie také nesmím vyjít jenom tak zkrátka. Vůbec doufám, že až budeš bohatou paní Knihožroutovou, nezapomeneš nikdy na své staré přátele, zvlášť ne na ty, kteří ti k tomu dopomohli.“

„Tralala!“ plácala se Velryba do širokých boků, „už tě vidím, Voso, jako počestnou nevěstu vedle toho kašpara s oznobeným nosem a zježenými pačesy! Jakpak si sehraješ neviňátko na posteli trojnásob potažené povlaky k zachycení tvé panenské kapky krve? Mám věru strach, drahá Voso, že nebozez toho tesaře najde svou fošnu trochu tuze děravou a že nedokážeš, aby ses vzbudila ze sna, až bude tvůj plesnivý ponocný co nejvíc douti na svůj roh!“

„Moulo,“ odbyla ji Vosa, „propásla jsi svou příležitost a teď se blbě šklebíš, v skrytu svého srdce plna hnusné závisti. Neviděla jsem tě z okna nabízet mu kus po kuse všecky své zapařené půvaby a namáhat se o to, aby ten nebozez a ten roh se staly kořistí vlastních tvých vnitřností, prožraných francouzskou nemocí, to vše jen pro sázku, nemající hodnotu jednoho groše? Hraji-li já teď o něco víc, co je ti po tom?“ Velryba se vrhla na Vosu se zuřivým spíláním, a jen mužná síla Býkova zabránila hrozící rvačce. „Nuže,“ pravil tento hrdina, rozdav několik mírných ran na obě strany, „nechrne teď těch nesmyslných hádek a řekněme si, co se vlastně má udělat, aby se nám lov na toho trulanta podařil!“ — — —

Sotva se Vosa ráno probudila v bytě Knihožroutově, ihned počala vzdychat a vzpomínat svých domnělých těžkostí. Když pak ale Knihožrout, jenž toho zvečera tolik nasliboval, jal se lovit ze své tupé kotrby všelijaké víceméně bláznovské a nepotřebné rady, zavlékla ho hezky blízko k oknu, aby blížící se sehraný výstup měl svou patřičnou logiku, a tam se s ním o jeho nápadech docela vážně rozštěbetala. Byli právě v nejlepším, když náhle zaclonil okno veliký mužský stín, a Vosa, vzhlédnuvši, skácela se v mdlobách na zem s výkřikem: „Hle, můj bratranec! Hledal mě a nyní mě našel!“ V téže chvíli vstupoval již mohutný Býk do Knihožroutova pokoje nejmužnějším rváčským krokem.

Třímal v ruce dýku o dvojím ostří a koulel divoce očima. „Pane,“ vykročil mu odvážně vstříc polekaný Knihožrout, „prosím vás snažně, abyste dříve, než vám vše vysvětlím, neubližoval této ubohé dívce a nerozhazoval mé knihy.“ Nato mu pověděl s chvějící se pokorou o případu s okradeným židem, skromně se dotkl svého lidumilného činu a popsal nešťastné noci, které jemu i jeho návštěvnici tak zpropadeně rychle utekly. Jako štít vší té ctnosti nastrkoval svoje ošumělé vzezření, a zapřísahaje se, tloukl do svého propadlého hrudníku tak neodolatelně, že Martin Býk měl co dělat, aby se mu nedal do smíchu.

„Holá — Holá!“ bouřil tento statečný mstitel s jednou rukou na noži a druhou šermuje divoce ve vzduchu, „to se snadno řekne, milý pane,“ a zkrátka dělal veliký povyk, svolával hrom a peklo, až probudil potměšilou oběť svého vystoupení z jejích obmyslných mdlob. Potom ho začali svorně uprošovat Knihožrout i Vosa a výsledkem všeho bylo, že se konečně počalo zdát, že se rozzuřený bratránek přec jen dá pohnout k smírnému řešení celé příhody. „Přes všechno, co mi tu povídáte,“ pravil, strkaje do kapsy svůj nůž, „je jisté, že moje sestřenka strávila tu s vámi dvě noci ať již tak anebo onak. Pro její a tím i mé jméno je to hana, kterou nelze smýti jinak nežli počestným sňatkem, anebo krví. Rozhodněte se!“ pozvedl opět hlas k mocnému zařvání. „Rozhodněte se rychle, neboť to bylo moje poslední slovo!“

Namluvil jich sice potom ten nedosti důsledný raubíř ještě mnohem víc, ale žádné z nich nebylo pro Knihožrouta tak strašné jako toto. Neměl rozhodně nikdy úmysl jakýmkoliv způsobem rozptylovat svůj zájem, určený knihám, ale co naplat! Ačkoliv byl člověk velmi učený a podivínský, miloval svůj život právě tak jako leckterý snob, a vyvolil si tedy sňatek. Koktal, pokoušel se to oddálit, ale Býk se vztyčil s gestem tak výmluvným, že nebylo radno déle váhat. Svatba byla pevně smluvena ještě týž den, a když později Vosa odcházela z dobyté domácnosti, odváděna uchlácholeným bratrancem jako beránek vlkem, loučila se již jako milostná a pýřící se nevěsta Knihožroutova.

Může být, že mnich, jenž přišel obřad provésti, nebyl ani mnich, nýbrž některý z Býkových kumpánů, neboť vězel v kutně jako smeták v štoudvi a mlel své modlitby jen tak pro sebe, ale svatba byla přece svatbou, a Velryba, celá v závojích, aby ji Knihožrout nemohl poznat, byla na ní hostem a Martin svědkem. Ženich páchl kafrem v šatech, vytažených ráno z almary, a nevěsta prolévala celé potoky slz, takže dělala dojem světice, vdávající se za Herodesa. Jídla a pití bylo však dost (zásluhou Vosinou a Býkovou), a tak se kapucín chutě cpal a zaléval žíznivé hrdlo, svolávaje nebeské požehnání na hlavy novomanželů, až zapomněl, kde je a čím je, krkal a prděl jako zjednaný, a měl se k své sousedce Velrybě s velikou něžností. Velryba, která po celý ten čas čpěla jízlivostí a touhou po skandálu, neboť ji nikdo na svatbu nezval a přístup si musela vymoci svou zlou hubou a vyhrůžkami, chechtala se na celé kolo a docela nic si nedělala z všetečných pracek sousedových, které ji štípaly a hnětly, jak se právě dalo. Naštěstí si nezkušený ženich myslil, že tohle se všecko na svatbě sluší, a kapucín, dřív nežli se rozhodl provádět horší nepřístojnosti, usnul pod stolem jako pařez.

Když počali kokrhat kohouti, chopili se Býk s Velrybou zmoženého a hrozně smrdícího pátera a rozloučili se s novomanžely s mnohými poklonami a velevýznamnými úsměvy. A tak se skončila tato bláznovská svatba, jíž se počíná epocha utrpení Knihožroutových. Za zmínku ještě stojí, že tohoto večera poprvé se octl na Vosině prstě Velrybin prsten a bylo vypito ono víno, jež bylo dáno do sázky, a sněden Martinův slaneček, což vzhledem k původnímu určení těch věcí bylo trochu předčasné, jak se co nejdříve ukáže.

Zatímco zdvořilý Knihožrout vyprovázel hosty ze dveří, shodila ze sebe milá Vosa rychle všechny šaty, a neponechavši si ani košili, vklouzla jako myš do majestátní knihožroutovy postele, nadmíru zvědava, co se bude dále dít. Při svém necudném řemesle nemohla ovšem očekávat mnoho nového, její ženich však byl tak zvláštní patron, že z toho, jak se asi bude otáčet a k těm předůležitým manželským věcem mít, koukala alespoň pořádná švanda. Kromě toho byla tu sázka a teprve touto chvílí mělo počít Vosino ženské vítězství!

Avšak co málem by byl neprovedl ten nesmírný osel, ten zpropadený nedovtipný Knihožrout! Zpozorovav, že ženuška je již v posteli, domníval se asi, že chce spát, a chodil velmi obezřetně po špičkách, chránil se smrkat a kašlat a nakonec si ustlal právě takový kutloch ze starých hadrů a šatů jako onehdy, když u něho byla jen hostem. Zhasil světlo a zavinul se tam podoben starému zimomřivému kocouru. Tu Vosa, která si naprosto nepřála, aby jí jen tak beze všeho usnul, vyskočila z postele, vklouzla rezolutně za ním a přitiskla se k němu vším svým teplem a vší svou oblostí.

„Běda,“ zahořekoval Knihožrout, když nemohl již pochybovat o Vosiných úmyslech, „nepředpokládal jsem, že toho budete na mně žádat. Domníval jsem se, že budeme obcovat jen ze stránky čistě duševní!“

„Zajisté,“ odpověděla bystře Vosa, která byla připravena na každou okolnost, „uznávám, že je ten způsob života nám oběma nejbližší, avšak s ohledem na zákon boží není s výhodou opomíjet ony záležitosti, jež jsou nám určeny různým utvářením našich těl. Vezmeme-li to z tohoto stanoviska, nemůžete mi upřít, že jsem v právu!“

„Neupírám vám toho,“ přiznával Knihožrout mroucím hlasem, „ale bohužel zapomínáte, že až posavad žil jsem svůj život bez žen a bez žádostí. Oko, jímž byste se nedívala po čtyřicet let, ztratilo by schopnost vidět, ruka, jíž byste nepoužívala, přestala by být rukou. Sáhněte a rcete, zda možno toho zde ještě k něčemu použít!“ A zasmál se tak truchlivě, že Vose, která byla přec dívkou kurážnou, přeběhl mráz po zádech.

„Chcete tím snad říci,“ koktala nepříjemně překvapená děvka, „že výrůstek, jímž obyčejně manželé laškují se svými manželkami, nalézá se u vás v takovém stavu, že mé panenství, o jehož jsoucnosti jistě nepochybujete, nemůže být porušeno?“

„Vyjadřujete se velmi přesně,“ odpověděl pokorně Knihožrout, „a může se opravdu mluvit o velikém štěstí, že vynikáte v umění povznášet se nad věci hmotné!“

„Příteli,“ pravila Vosa, když se byla chvíli beze slova lopotila, aby se přesvědčila, zda nemá v úmyslu ji napálit, „vysvětlete mi jen, jak jste se mohl odvážit s tímhle se ženit?“ A hryzla si rty, aby nepropukla ve vzteklý pláč, prožívajíc v duchu všechny hrůzy posměchu, jaké jí bude strpěti od Velryby, půjde-li s pravdou ven.

„Vždyť se mě po tom nikdo ani neptal!“ hájil se Knihožrout s prostotou patnáctileté dívenky.

Vose tedy nezbylo než vrátit se do postele. Tloukla sebou však ještě hezky dlouho, nemohouc usnout, a konečně se utěšila jedině nadějí, že ukáže-li se jeden váček toho trulanta tak zoufale prázdný, bude druhý o to plnější.

Ráno, ač krutě zklamána ve svých plánech, tvářila se jakoby nic. Smýčila trochu v zaneseném ohništi, stírala prach, shledávala kdejaké nádobí a shazovala pavučiny, zkrátka počínala si jako pravá hospodyňka. Když se pak Knihožrout, velmi zkroušený a velmi laskavý, strojil na svou zamilovanou toulku, zadržela ho s roztomilým úsměvem.

„Milý pane manželi, jak vidíte, chopila jsem se svých ženských povinností hned po svatbě; jest nyní na vás, abyste nezapomínal na své. Nenarážím tím naprosto na naši noční rozmluvu, tu záležitost pokládám za dostatečně vysvětlenou, ale chci-li nyní uvařit pro nás dva nějaký oběd, musíte mi na to také něčím přispět.“ A natáhla k němu laškovně svou malou dlaň.

„Drahá Markétko,“ odpověděl dobromyslně Knihožrout, „nejste přece tak pošetilá, abyste se zaměstnávala domácími pracemi. Hle, vidíte zde ty řady knih, skrývající v sobě hezký díl lidské moudrosti? Čtěte jen — čtěte, neboť život je krátký a neznáme ani dne ani hodiny. Co se pak týče našeho oběda, nelamte si tím hlavu. Přinesu s sebou trochu jídla, které nám postačí k ukojení hladu, a budeme svá sousta chudých požívati, obracejíce svorně listy. Mimoto,“ dodal smutně, „musím vám říci, že již nemám téměř žádných peněz. Dovedete si představit má muka? Dnes poprvé vycházím, jen abych se díval. Kdybych uviděl někde knihu sebekrásnější, nemohl bych si ji koupit!“ A odešel, potřásaje truchlivě hlavou, a zanechal Vosu sršící vztekem a zbavenou řeči.

Když se poněkud probrala ze svého ochromení, jala se pobíhat po pokoji jak šílená, mlátit vším, co jí přišlo do ruky, a kopat do prázdných hrnců, válejících se u ohniště. V tomto nanejvýš zbědovaném stavu ji zastihl Býk s Velrybou, kteří si vyčíhali Knihožroutův odchod a nyní si přišli poslechnout nejposlednější novinky.

„Všecko povím,“ soptila Vosa, zelená pokořením, „ale teprv potom, až tahle měchatá potvora zmizí za dveřmi!“ Býk neměl nic proti tomu, neboť hořel zvědavostí a krom toho měl v úmyslu vytáhnout z Vosy první splátku na svůj dluh. Vystrčili tedy neblahou tlustou Velrybu spojenými silami ze dveří, ať si protestovala a nadávala, jak chtěla.

„Řeknu to zkrátka,“ svěřovala se Vosa jedním dechem, když osaměli, „peníze nemám, nedostanu z něho ani groše, protože utratil už poslední, jak mi právě řekl, za své mizerné knihy a nyní nemá pomalu ani na chleba. Co se týče ostatního, věř, že ač je naprostý kostlivec, oháňka je jedinou měkkou součástkou jeho těla. Pojď, sebereme tu, co se dá, a ztratíme se. Je to hrozný hlupák. Bude tuze lkát, pohřeší-li několik knih, ale nakonec se neodhodlá, aby nás stíhal.“

Martin usedl do širokého Knihožroutova křesla a hluboce se zamyslil. „Milá Voso,“ pravil po chvíli, „ty jsi tuze zbrklá, a to je veliká chyba. Po všech trampotách s tím mezulánem byla bys schopna spokojit se malou krádeží s vyhlídkou na několik mizerných grošů! Naštěstí jsem tu ještě já, abych zabránil takové pošetilosti. Hrome, neřekla jsi sama, že v těch všech knihách tady leží pěkné peníze? Jen si tu pěkně zůstaň a dělej dál počestnou manželku, neboť kdo kdy viděl takovou kunu, která by lezla z kurníka ven, sotva se tam dostala, jen proto, že slepice jí o sobě napovídala, že je hubená?

Během času si již nějak vymyslíme, jak přinutit toho starého kapouna, aby nám snesl zlaté vajíčko. Co se týče peněz a té věci, jíž tvůj manžel tak špatně vládne, znáš způsob, jak si vydělat obé najednou. Ostatně ti slibuji, že tě v lásce nenechám tak docela na holičkách.“

„Dobře, dobře,“ neměla se k laškování Vosa, stále ještě nespokojená a nabručená, „nemysli si však, že dovolím Velrybě, aby si ze mne tropila šašky. Cekneš-li před ní jen slovíčkem o tom, co jsem ti tu řekla, napliju ti do očí a vícekrát tě nebudu chtít znát.“

Zůstalo při tom, jak rozhodl Býk: Vosa se u Knihožrouta utábořila trvale jako paní a hospodyně. V noci spala na jeho loži, zatímco on se choulil v pelechu na podlaze, ve dne oprašovala jeho knihy a tu a tam udělala nějakou práci; dal-li se do kázání, tvářila se, jako by mu vděčně naslouchala a čas od času listovala v některém svazku, ačkoliv neznala ani jedinké litery. Poněvadž kuchyně Knihožrouta byla trochu příliš hladová, uchylovala se občas k svému příteli Býkovi, který pro ni měl vždycky připraveno nějaké jelito nebo doušek vína. Nemusím ovšem připomínat, že ten pálený taškář jí nestrojil takové hody jen z pouhého křesťanského milosrdenství! Předně mívala Vosa peníze, jež si vydělávala, aniž to Knihožrout pozoroval, podle starého osvědčeného receptu, a za druhé nebylo od této potvůrky k zahození trochu názorně předváděné vděčnosti. Martin byl pak za to vše tak uznalý, že jí dovoloval nadále nosit Velrybin prsten, který byl vlastně po vyhrané sázce jeho majetkem.

Uprostřed vší té okouzlující shody byla hluboce nešťastna jen Velryba, nabitá neukojenou zvědavostí a zpitomělá tajnůstkářstvím, na něž všude narážela. Co se týče Knihožrouta, trpěl jen jednou věcí: nedostatkem peněz, aby si mohl kupovat knihy. Naneštěstí po necelých deseti měsících manželství, v němž nalézal stále více zalíbení, domnívaje se, že je spojen s nejcudnější a nejroztomilejší dívkou pod sluncem, stihla ho neočekávaná pohroma: rozbolavěly se mu oči.

Není divu, že onemocněly oči blázna, jenž četl ustavičně, ve dne i za šera, při tancujícím plápolu louče i při měsíci, a nedělal zkrátka nic jiného, než že si je od rána do noci kazil. Přesto si myslím, že v tom vězelo také kus zlého osudu Knihožroutova, a řeknu vám, že to byl zatraceně špatný vtip od toho, kdo mu to spískal. Dobrý pámbů měl vlastně v Knihožroutovi ne sice nejchytřejší, ale jistě dobrosrdečnou a pokornou ovečku; seslal-li nyní na něj takovéhle trápení, bylo to, jako by ho prodal čertu.

„Výborně!“ zaradoval se Býk, když se to od Vosy dozvěděl. „To je přece zas jednou dobrá zpráva. Tak ty říkáš, že má oči červené jako mrkev a že špatně vidí? Sakra, kdyby tak oslepl! To bychom si ho teprve osedlali! Jakmile nebude již moci hlídat svoje knihy, obereme ho beze všeho nebezpečí. Ostatně,“ pravil s ďábelskou úlisností, „nezdá se ti, maličká, že naskytne-li se člověku dobrá příležitost, je hříchem se jí nechopit?“

„Co tím myslíš?“ ptala se Vosa.

„Myslím tím,“ pokračoval rozjařený chlapík, „že z nás dvou není žádný tak citlivý, aby se zdráhal napomoci tomu, co bylo už velmi slibně započato. Poslyš, Vosičko, mám znamenitou tetku, která umí dobře vařit lektvary a léčí různé nemoci, nebo také je na lidi posílá, podle toho, jak a zač jí kdo zaplatí. Souhlasíš-li, dovedu tě k ní ještě dnes a ostatní bude pak již jenom tvou starostí.“

„Dobrá,“ pravila děvka, „připrav se na odpoledne. Těším se na tu starou ochechuli, beztak neznám ani tvé krásné příbuzenstvo.“

Když se Knihožrout vrátil z obchůzky, měla se k němu Vosa jako tuze starostlivá ženuška. Obskakovala ho, vzdychala nad ním, prohlížela zblízka jeho kvasící víčka a nakonec s výkřikem připadla na to, že zná výtečnou stařenu, která se v nemocech vyzná líp než kterýkoliv mastičkář. „Navštívím tu šlechetnou paní ještě dnes,“ pravila chvatně, „neboť v takovémto případě jsou všechny odklady škodlivé, a vyptám se jí na nějaký lék pro váš drahocenný zrak.“ Knihožrout jí ovšem vymlouval její nápad, jak uměl, ujišťuje ji, že není hoden tak dojemné péče, ale ona prohlásila, že se od svých manželských povinností nedá živou mocí odvrátit, a provedla si svou. O chvíli později kráčela již kvapně s Martinem po boku směrem k předměstí, kde čarodějnice bydlila.

Večer uvařila Vosa vodu, do ní přidala hrot jedovatého koření, které si přinesla z odpolední výpravy, a nechala je spařit.

„Nuže, nyní je čas,“ pravila, odkrývajíc poklici, pod níž v hustých oblacích vystupovala dusivá pára, „pojďte a nakloňte pěkně hlavu nad kotlík a kruťte očima sem a tam, a nic si z toho nedělejte, budou-li pálit a slzet.“

„Och — och,“ lkal ubohý Knihožrout, „vždyť mi to sežere nejen oči, ale i všechnu kůži z obličeje! Ten ohavný dým vniká až do mozku! Nikdy jsem ještě nezakusil taková muka.“

„Nehleďte na to,“ povzbuzovala ho Vosa, „je přece známo, že většina lektvarů působí nejdříve bolest a pak teprve zdraví. Trháte hlavou, jako byste neměl dostatek vůle přestát drobet nepříjemností, a naříkáte jako sedmiměsíční dítě! Jsem jen mladá nezkušená osoba, ale dovoluji si tvrdit, že takové chování není hodno vzdělaného a rozumného pána!“

Chuďas tedy ztichl a kvílel jen tlumeně. Když se však o chvilku později chtěl uchýlit na lůžko, nezbylo Vose než ho tam dovést, neboť měl oči oteklé a zanesené, že neviděl na krok. Tato ďábelská tortura se opakovala každého dne. Několikrát se stalo, že Knihožrout pozbyl odvahy a chtěl od prožluklého kotlíku utéci, tu ho však jeho mučitelka popadla za hlavu a držela mu ji nad vražednou pánví tak dlouho, až ho opustily síly.

„Drahá Markétko,“ pravil ten důvěřivý dobrák jednoho dne své ženě, „vidím již, že všechna vaše péče a námaha byly marné. Včera jsem mohl ještě s námahou přečíst některá největší písmena a dnes již nerozeznám ani tahy vašeho obličeje. Bojím se, že oslepnu. To však neříkám proto, že bych chtěl protestovat proti vůli boží, ale bude mi opravdu zatěžko trávit další život, aniž bych mohl číst ve svých knihách!“

„To vás tedy trápí?“ chopila se Vosa slova s všemožnou vřelostí; „jaký jste to bláhovec! Nemůžete-li prozatím používat ke čtení svých vlastních očí, je tu snadná pomoc: dejte si předčítat! Činilo by mi velkou radost, kdybych mohla tento úkol zastávat sama, mám však velmi špatný přednes a jsem neustále zaměstnána. Nemáte-li však nic proti tomu, obrátím se s prosbou na svého bratránka Martina, který jest, jak známo, člověkem studovaným a nemá právě žádné stálé zaměstnání. Jsem si jista, že se dá pohnout k tomuto milosrdnému dílu, neboť přes neotesaný zevnějšek je jeho srdce citlivé a laskavé. Ostatně bude to zcela přechodné zařízení. Dřív nežli se nadějete, budete zase zdráv; není ani možné, aby lék tak vzácný a osvědčený neúčinkoval!“

Ubohý Knihožrout, hladový po četbě jako vychrtlý vlk po kořisti, neuměl odolat tolika lákavým svodům. Vymlouval se sice ještě trochu, ale tak chabě, že od počátku bylo zřejmé, že se dá ještě rád přesvědčit. Nakonec namítal již jen to, že tak vzácný host neměl by ani kde spát.

„Nesmysl,“ horlila Vosa, „není-liž pak to člověk skromný a ochotný přizpůsobit se každé okolnosti? Hle, vedle vašeho pokoje je kumbál, který vyprázdním a tam mu upravím lůžko, ne nepodobné vašemu. Och — ten vás obveselí, ten výborný hoch! Ten vám vyžene z hlavy vaše smutné myšlenky!“

Vstup do Knihožroutovy domácnosti se Býkovi podařil opravdu znamenitě. Přivítal se hřmotně s Vosou jako bodrý venkovský strýček, dal sešlému a ztrápenému švagříčkovi, který ho viděl jen jako v mlze, přátelskou herdu do zad, stiskl mu medvědí tlapou ruku, až v ní zachrupaly kůstky, a ujistil ho, že takováhle nemoc — jaképak s ní fraky — nic není, dokavad prý člověk nemá prostřelenou hlavu nebo zlomený vaz, může se ještě pořád dívat vesele do světa. Knihožrout, chudák, přikyvoval a mlčel, poněvadž měl zájem o to, aby se ty žvásty neprotahovaly a aby co nejdřív začalo to slíbené předčítání. Pro Martina to žádná pěkná funkce nebyla, to dřepění na jednom místě a slabikování kostrbatých slovíček, ale copak měl dělat, nechtěl-li, aby ho ten dlouhán neuhranul svými kukadly, potaženými mázdrami zánětu? Čtení nebylo sice právě plynné ani zvlášť srozumitelné, neboť bývalý žák již dávno vyšel z cviku, ale vypostěnému Knihožroutovi bylo rajskou hudbou. Když Býk skončil, vymlouvaje se na namožené hlasivky a vyschlý hrtan, neustával mu ten třikrát cejchovaný osel žehnat a rozplývat se samou vděčností.

Plán obou taškářů se tedy povedl znamenitě. Domácnost hlupákova byla dokonale obsazena a její původní držitel odkázán zcela na milost a nemilost vetřelců. Brzy po Martinově nastěhování oslepl Knihožrout nadobro, dík neustávajícímu pilnému léčení. Býk mrkal na Vosu a Vosa se usmívala na Býka; zdálo se, že veselému rozprodávání knih nestojí již nic v cestě. Avšak chyba lávky! Byla tu ještě Velryba, zrádně opuštěná Velryba, žárlící Velryba, Velryba pomstychtivá, funící vztekem, že ji nevzali mezi sebe do toho teplého hnízdečka a že se s ní nechtějí dělit o tučnou kořist lupu.

Kteréhosi dne — Martin byl právě ponořen do obtížného luštění liter — ozvalo se za dveřmi žalostné vřeštění a bědování. Původcem tohoto nářku nebyl nikdo jiný než Vosa, celá podrápaná, s natrženým uchem a pocuchanými vlasy, vracející se z dopoledního nákupu. Na starostlivé dotazy Knihožroutovy (který ovšem tu spoušť na ní nemohl vidět) postěžovala si jen letmo, že byla uražena necudnými návrhy drzého darmošlapa, Býkovi však za chvíli potom vyznala celou hořkou pravdu: Byla přepadena Velrybou! Ta černá megera si ji zčistajasna zastavila a ptala se jí zprvu velmi slaďounce, kdy vlastně ji míní vzít také do rodiny, a když jí Vosa na to odsekla, to že si ještě Velryba počká, zvochlovala ji a takhle ji poznamenala, a to prý jen jako na ukázku. A jestli jí do zítřejšího poledne Býk s Vosou moc slušně nepoprosí, aby přišla a uvelebila se také v Knihožroutově domácnosti jako jiná blízká příbuzná, dostane Vosa ještě víc než dnes, a nejen to, Velryba již dávno ví, jak to všechno s ubohým panem Knihožroutem je, sestavila si celý příběh ze zaslechnutých úryvků vět a nyní jí stačí jen přijít a vyprávět to tomu hlupákovi.

„Fuj,“ odplivla si Vosa, udýchaná, jak to všechno ze sebe vysypala, „ryla mi v kůži svými špinavými nehty a kopala mě, až mně brní kříž. To se nestane, to se nesmí stát, aby ta sprostá kráva měla vrch! Musíme něco vymyslet, aby nás nezradila, neboť jsme se spolu nenamáhali, abychom jí nakonec celý výdělek vrazili do chřtánu.“

„Neboj se,“ těšil ji Býk a chechtal se, až se ohýbal, „ta se šeredně mýlí, myslí-li, že na nás vyzrála. Vím již, co udělám, a bude to zas jednou švanda, jakou jsi již dávno nezažila! Ta se překvapí, až si přijde požalovat hodnému panu Knihožroutovi.“ A oblékl se a odešel, přikázav Vose za žádných okolností nikomu neotvírat, aby Velryba něco neprovedla v jeho nepřítomnosti.

Vrátil se až se samým večerem a přinesl si dvě hrozné bambitky, které pak dlouho a obezřele nabíjel, dělaje si šašky z nesmírné Vosiny zvědavosti. Teprv když bylo již pozdě a šlo se spát, pošeptal jí: „Neusínej, a až bude tak asi půlnoc, spusť veliký křik, že jsou v bytě zloději. Další bude už mou starostí.“

Tak se také stalo. Knihožrout, probuzený ze sna zběsilým jekem Vosiným, posadil se ve svém pelechu celý vyděšený, ale neviděl ve dne nic, neřkuli v noci, a tak jen počal uprošovat domnělé zloděje, aby mu jeho knihy nechali, že je prý chudý člověk a že nemá žádné jiné potěšení. Nakonec se vyhrabal z přikrývek a tápal tmou na pomoc svým pokladům, všecek vzteklý a plný odhodlání, hájit je třebas holýma rukama. Avšak tu se již na scéně objevil hrdinný Býk se svými pistolemi a hrozně řval a klel a sápal se na ty vrahy, div že nespadl strop. „Co?“ hulákal, „že nepůjdete? Ho — ho! To uvidíme! Necháš ty knihy? Hleďme, on by chtěl ukrást ty krásné knihy!“ A pak se přitočil ke Knihožroutovi a vypálil oba důkladně nabité kanóny těsně vedle jeho uší.

Knihožrout se zapotácel a převalil jak široký tak dlouhý a jal se žalostně vzdychat a kvílet, poněvadž se domníval, že on je ten střelený, ale již tu byl zase chlapík Martin a opatrně ho zvedaje slavnostně mu sděloval, že zloději po té střelbě vzali nohy na ramena a knihovna že je zachráněna.

„Podle toho, že mi cosi vykládáte u samého ucha, vidím, že jste naživu,“ pravil plačky Knihožrout, „a pokud mohu zběžně posoudit, nejsem ani já nijak vážněji raněn. Co se týče smyslu vaší řeči, ujišťuji vás, že se namáháte marně, neboť neslyším ani jediné slovo. Těmi prokletými pistolemi jste sice zachránil můj majetek a snad i život nás všech, ale způsobil jste současně i to, že nebudu již nikdy slyšet!“

„Nu co tomu říkáš, Voso?“ vychloubal se Býk, záře vítězoslávou, „tomu se říká zabít dvě mouchy jednou ranou. Teď ať si přijde ta husa a povídá si, co se jí zlíbí. Ani to není k zahození, že jsem se zbavil protivného předčítání. Chválabohu, je nadobro hluchý!“ A pak, předstihuje se ve vtipu a pokrytectví, křičel postiženému tak dlouho do proražených bubínků, dokavad ho nepřesvědčil, že hluchota je maličkostí proti ztrátě knih, a pokavad nezpůsobil, že ten hlupák místo proklínání ronil nakonec ještě slzy vděčnosti.

Příštího dne se taškáři nemohli již dočkat, až se přižene Velryba. Ta měchatá hlupačka však nezklamala jejich očekávání a podle svých vyhrůžek se objevila hned po poledni.

„Pane Knihožroute,“ křičela štěrbinou pootevřených dveří, „dříve nežli vstoupím, prosím vás, abyste zařídil, aby mě ten hulvát Býk nesměl vyhodit, a já vám slibuji sdělit věci, že vám budou vstávat vlasy na hlavě a oči vylézat z důlků!“ A když viděla, že se oba spojenci jen ušklebují a nemají se k tomu, aby jí v něčem bránili, spustila jako na kolovrátku, ječíc a gestikulujíc před nebožákem, který seděl nejistě ve své židli a hleděl nechápavě směrem, odkud zazníval hlas. Čím dále však vedla svou, tím více se Vosa s Býkem řehtali; když jí to konečně přišlo přece jen trochu divné, umlkla, zůstávajíc stát s otevřenou hubou a nechápavýma očima.

„Markétko,“ promluvil do nastalého ticha znenadání tenounkým hláskem Knihožrout, „připadá mi, jako by tu byla prve nějaká dáma. Neřekla byste mi laskavě, co tu chtěla a co povídala? Byla to snad prosebnice? Nebo něco nabízela? Nerozuměl jsem ani jedinkému slovu.“ Tu teprve Velryba pochopila, že ten, jemuž adresovala všechny své nářky a pomluvy, je dokonale hluchý, práskla dveřmi a utíkala, pronásledována nemilosrdným výsměchem svých protivníků.

Večer, když se u své postele svlékala, aby zaspala vztek a hanbu toho dne, otevřeli dveře nečekaní hosté — Býk a Vosa.

„Velrybo,“ začal dobrácky Martin, „sehráli jsme ti dnes pěknou komedii, na kterou asi tak hned nezapomeneš, ale odpusťme si, co jsme si. Bylo by opravdu hloupé, abychom se štířili my, kteří jsme bývali tak dobrými přáteli. Neudělali jsme ti celkem nic zlého, naopak, bylá jsi to ty, která jsi natloukla Vose. Až budeme mít záležitost s Knihožroutem skoncovánu, doufám, že budeme žít jako dříve v krásném míru a svornosti. Teď však na tobě chceme, abys nám nepřekážela a nekazila nám dílo!“

Avšak Velryba byla příliš dopálená, aby se dala jen tak lehko uchlácholit. „Obejdové,“ jala se vřískat, „nevděčníci, které jsem častovala vínem, jídlem i penězi, když jste chcípali hlady, pryč odtud! Podařil se vám pěkný lov, chytili jste bohatého a hloupého hejla, ale dělit se chcete jen mezi sebou! Bývala jsem vám dobrá, a vy teď jen koukáte, jak byste mě odstrčili. Ale já se nedám! Máte to marné! Nepřistoupím na žádnou dohodu. Nevadí, že jste ho ohlušili, oh, docela nic mi to nevadí! Jsou ještě jiní lidé na světě, kteří si rádi poslechnou to, co ten ubožák již nemohl slyšet.“

Tu Býk, který se dosud mírumilovně usmíval, zesinal vztekem a žíly na čele i na krku mu naběhly. „Teď uvidíš, Voso,“ pravil zlověstně, chápaje se železného pohrabáče, ležícího u ohniště, „jak se chytají velryby!“ A dříve nežli se mohla nešťastná děvka, stojící tu v pouhé košili, vzpamatovat, vrazil jí svou tyč, která se opravdu trochu podobala harpuně, hrozným rozmachem doprostřed břicha. Oběť se skácela a otevřela ústa k bolestnému zařvání, ale již tu byla mrštná Vosa, která jí usedla na hlavu, zatímco Býk se zmocnil divoce kopajících nohou. „Vidíš,“ pravil mordýř, drtě slova mezi sevřenými zuby, „myslel jsem to s tebou dobře, ale ty jsi začala vyhrožovat. Kdovíco bys nám byla ještě vyvedla!“ A pak ji doškrtil s pomocí své společnice.

„To jsme to provedli,“ pravila zamyšleně Vosa, sedíc ještě na hlavě mrtvoly a ustupujíc střevíčky šířící se louži krve, „bojím se, že z toho kouká šibenice!“

„Nesmysl,“ těšil ji Býk, „slyšela jsi kdy, že by byla nějaká sháňka po zmizelé běhně? V noci ji hodíme do vody, tady to všechno vydrhneme a nikdo po ní ani nevzdechne.“

„Ale jaký jsi ty prchlý,“ vzdychala Vosa, „ještě štěstí, že byla skoro nahá, byl bys schopen zničit na ní její pěknou sukni právě tak, jako jsi proděravěl košili!“ V noci šinuly se křivolakou ulicí dům od domu dvě postavy. První byla Vosa, dávající pozor, nejde-li někdo, a druhý Martin, jenž nesl na hřbetě bezvládné břemeno a krčil se do výklenků dveří a do stínu zdí. Naštěstí nebylo k řece daleko a tak se ti dva bez nehody dostali doprostřed Velikého mostu, odkud hodili tělo do proudu.

„Vidíš,“ pravil Býk, ukazuje na mohutné kýty mrtvoly, které se ještě několikráte vynořily z vln a zabělaly se v měsíčním světle, „teď když tak pěkně plave, je to teprve opravdová Velryba!“

Knihožrout byl hrozně rád, že se konečně ze své výpravy vrátili, neboť byl nyní na ně zúplna odkázán a nevěděl si v ničem rady bez jejich přispění. Vrtalo mu ovšem hlavou, kde strávili skoro celou noc, ale oni mu namluvili, že si byli vyzvednout dědictví po jakési vzdálené příbuzné, a na doklad toho mu strčili pod nos balík šatů, které si Vosa přivlastnila z Velrybiny garderóby.

„Nu tak, Voso,“ pravil ráno Býk, zívaje a líně se protahuje, „teď už se konečně můžeme dát do toho prodávání knih. Ten smutný patron nás nevidí ani neslyší a já již mám vyhlédnutého žida, který se o ten brak zajímá a je ochoten jej dobře zaplatit. Copak tomu říkáš, abych ho sem dnes pozval?“

„Milý Býku,“ odpověděla běhna, „zapomínáš, že náš Knihožrout, ač je hluchý a slepý, nevynechá ani jediného dne, aby se nevyšplhal na své stupínky a všechny své knihy jednu po druhé neohmatal. Zkus to a seber mu nějakou a uvidíš, že nežli se naděješ, bude se po ní shánět se zuřivostí, jakou by u něho nikdo nehledal. Když jsme onehdy pojali záměr s jeho zrakem, zapomněli jsme počítat s touto okolností a nyní, chceme-li počít obchodovat jeho knihami, nezbývá nám než zmrzačit jeho všetečné pařáty. Ale neznepokojuj se,“ pravila nakonec kvapně, „vezmu si to sama na starost. Nyní je zase na mně, abych se o něj nějak zasloužila.“

Po Martinově odchodu postavila nešťastnému Knihožroutovi do cesty pánev vřelého sádla. Když ten blázen tápal ke své knihovně, klopýtl, svalil se a opařil si obě ruce. „Můj ubohý pane!“ lamentovala pokrytecky Vosa, natírajíc mu rudé a odulé prsty mastnotou a omotávajíc mu je hadry, „co jste to jenom dělal?“

„Nevím sám,“ naříkal Knihožrout, „nemýlím-li se však, jsem důkladně opařen. Je nesporné, že jsem narozen na špatné planetě a že se proti mně v poslední době spikly všechny okolnosti, neboť toto je již třetí neštěstí, které mě potkalo!“

„Nerouhejte se!“ křičela mu nábožně do ucha Vosa, „co bůh činí, dobře činí! Snad budete později bohatě odměněn za všechny své těžkosti. Propadáte-li nemužnému zoufalství, vzpomeňte si znamenitého příkladu Jobova, jemuž bylo přestát mnohem těžší zkoušky!“

Ubohý Knihožrout, slepý jako letitá krysa, hluchý jako pařez a chovající na klíně své pekelně pálící ruce, až po loket ovinuté do starých utěrek, ztichl pod dojmem těchto skvělých útěch a oddal se rozjímání.

Po chvilce pootevřel dveře Býk, sledován špinavým a pajdavým hebrejcem. „Holá, Voso,“ volal tajuplně do místnosti kornoutem dlaní, „je všecko zařízeno? Neboť, podívej se, já přivádím kupce!“

Nebudu se zde šířit o tom, jak dopadl tento prvý obchod, ani jak byly sjednávány ostatní. Stačí jen říci, že se rozprodávání knih od této chvíle dařilo znamenitě. Prodávali, pili a jedli, chechtali se a hráli o stržené peníze jaksepatří s cháskou sobě rovnou, aniž hluchý, slepý a chromý majetník všech těch vzácností měl o tom sebemenší tušení. U Knihožroutů se nyní peklo, vařilo a smažilo, neboť peněz bylo habaděj, a co s penězi, když jsou kulaté a život tak krátký a nejistý? Knihožrout sice větřil svým těžkomyslným nosem všechnu tu páru a vůni, ale oni ho odbývali pohádkami o Vosině dědictví a občas mu přistrčili nějaké to sousto, neboť on, chudák, neměl tehdy ze svých peněz už ani jediného groše a musel jim, těm zbojníkům, být ještě vděčen, že mu nedali umřít hlady. Jak by se mu byly asi ty pokrmy příčily v hrdle, kdyby byl věděl, že pomáhá projídat své milované knihy!

Býk tloustl, Vosa růžověla a knihy rychle mizely, aniž oba veselí kumpáni krom dobré krmě a hojného truňku něco z toho měli — inu, lehko nabyl, lehko pozbyl! Je sice pravda, že v těch zaprášených svazcích bylo zahrabáno pěkné jmění, ale nesmíte zapomínat, že ani Vosa ani Býk těm věcem tuze nerozuměli, a krom toho že obchodovali se židem. S blahobytem rostla také chuť k lásce a tu měli aspoň oba zadarmo a užívali jí, jak se dalo, leckdy před samým nosem mlčenlivého a zamyšleného Knihožrouta, jenž — byl-li dříve kost a kůže, podobal se nyní oblečenému strašidlu.

Ano, právě tak jako na Martinovi a Vose přibývalo, ubývalo na ubohém důvěřivém bláznu. Chřadl více a více, a jistěže nejsem dalek pravdy, řeknu-li, že jeho chřadnutí ještě trochu napomáhaly různé medikamenty Býkovy tety. Konečně umřel, a stalo se to náhodou právě v onen den, když poslední kniha z jeho vyprázdněných polic se odstěhovala k vychytralému hebrejci. Jeho umírání možno nazvat vpravdě příkladným.

„Milí přátelé,“ loučil se se svými katy, ozářen nebeským úsměvem, „jak vidíte, chýlí se mé putování ke konci. Neželím toho však, naopak, mohu vás ujistit, že se cítím dokonale šťasten, neboť na sklonku života se mi dostalo té milosti, že jsem poznal dva nejkrásnější skvosty tohoto slzavého údolí: lásku ženy a věrnost přítele. Žehnám vám oběma a nemaje jiného odkazuji vám svou vděčnost. K dovršení mé blaženosti podařilo se mi uchovat svou knihovnu, nastřádanou utrhováním od úst, celou a nedotčenou až do posledního svého dne. Zajisté že souhlasíte s tím, moji nezištní přátelé, abych ji odkázal krásnému městu, v němž jsem žil, na věčnou památku své neškodné pošetilosti.“ A chvějícími se slovy nadiktoval Martinovi testament, plný zbožných výrazů a procítěných jemností.

Taškáři, kteří z toho všeho měli hroznou švandu, nemohli se ovšem ubránit, aby nepropukli v smích. Zmítali se, šklebili se na sebe, Býk psal prstem po Vosině zadnici místo po papíře a vůbec dělali všemožnou kočičinu, aby si tu nudnou chvíli zpříjemnili. Když testament byl zdánlivě dokončen, žil Knihožrout ještě asi hodinu. Skonal, zíraje nadšeně v místa, kde naň zívaly dokonale vyprázdněné regály.

Potom už Býk s Vosou nelenili, sebrali, co se ještě dalo, a hleděli, aby byli co nejdále od tohoto domu, kde nebylo radno nechat se někým zastihnout.

Příběh o Knihožroutovi se končí. Je na vás, milí bibliofilové, abyste posoudili, pokud se mi podařilo vložit do něho to, co jsem sliboval na počátku.

Na vás také je, abyste z něho vydobyli všechen jeho skrytý i zjevný smysl, neboť — nemylte se! — ač celá veselá smečka mých vět tíhne k tomu, tropit si šašky z bláznovství Knihožroutových, a zdánlivě straní bezcitným kumpánům, kteří ho umučili, konec povídky mluví zřetelně k chvále ctnosti. Ti, kdož připravili neškodného podivína o vše, způsobili vlastně, že jeho umírání bylo šťastné. Jejich vlastní osudy byly mnohem méně záviděníhodné: Býk zahynul zanedlouho potom, pobodán v hospodské rvačce, a Vosa skončila bídně na shnilotinu ohavné nemoci, pokryta boulemi a dusíc se vlastním zápachem. Velrybin skon je znám.

Nuže — čeho si přejete více? Byla-li ještě před chvílí jedna miska váhy trochu příliš nízko, zvedla se nyní jaksepatří. Nepochybujte již — chci být mravný a působit mravně. Po tom, co jsem nyní řekl, nenapadne ani nejzatvrzelejším popírat, že spatřili mezi všemi úskalími popsaných zde prostopášností a ďábelských triumfů vinout se bílou a klikatou cestičku spravedlnosti.

/1928/

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaná část vydání z roku 1964. Uvádíme zde ediční poznámku tištěného vydání, která obsahuje informaci i o těch povídkách, které jsou součástí cyklu Cesta loutek, Neopatrné panny a Duch soudce Pauknera, které též naleznete na webu jaroslavhavlicek.cz:

Šestý svazek Díla Jaroslava Havlíčka přináší dvacet devět krátkých povídek, které představují kritický výběr z prvních let Havlíčkovy prozaické tvorby. Jde v jádře o léta 1927 až 1932. Pokud do svazku byly zařazeny tři povídky z let pozdějších, činíme tak z důvodů kompozičních. Z týchž důvodů cyklické sounáležitosti najde čtenář několik dalších povídek z tohoto raného období naopak až v sedmém svazku Díla, který jinak v podstatě obsáhne Havlíčkovy krátké povídky z období spisovatelovy zralosti.

Cyklus pěti povídek „Neopatrné panny“ vydal autor knižně roku 1941 v nakladatelství Václav Petr v edici Setba.

Povídky „Čert na zdi“, „Ubohý čert“, „Jasnovidka“ a „Hodinky pana Balabána“ připravil autor k tisku do svazku próz „Zánik městečka Olšiny“, který vyšel posmrtně roku 1944 v nakladatelství Václav Petr.

Povídky „O smrti otcově“, „Černá paní“, „Soupeři“, „Matylda“ a „Domov“ otiskl z rukopisné pozůstalosti Adolf Branald ve výboru z Havlíčkových povídek „Vzdoropohádky“, který vydalo roku 1954 nakladatelství Československý spisovatel.

Povídka „Knihožrout vyšla roku 1929 bibliofilsky v 33 výtiscích jako soukromý tisk Jaroslava Picky (s kolorovanými dřevoryty Karla Němce).

Povídka „Duch soudce Pauknera“ byla otištěna pouze časopisecky (v Cestě r. 1928), podobně pouze časopisecky byly otištěny povídky „Zázrak flamendrů“ (Národní listy 1930) a „Píseň čety“ (Národní listy 1931).

Povídky „Cesta loutek“, „Vavřínek“, „Trest smrti“, „Pomsta“, „Bratr“, „Rukavička“, „Almužna“, „Posedlý Kristián“, „Přichá-

zející z pekel“, „Na křtiny“ a „Odložená smrt“ nebyly dosud vůbec publikovány.

Při kompozici tohoto svazku jsem se opíral o několik rukopisných autorových plánů na uspořádání povídkových knih. Jak vyplývá z autorových poznámek, Havlíček na vydání povídek „z kufru“ velmi vážně pomýšlel, avšak za jeho krátkého života se mu podařilo vydat pouze „Neopatrné panny“ a připravit k vydání několik dalších povídek, které přiřadil k romanetu „Zánik městečka Olšiny“, rovněž pro Petrovo nakladatelství. Šlo v podstatě o novou redakci povídkového cyklu „Knížka s čerty“, kterou již někdy kolem roku 1931 nabídl — tenkrát bez úspěchu — témuž nakladatelství. Havlíček se zde přizpůsobil požadavkům nakladatelství, ač chtěl vydat své „čertovské“ povídky odděleně od zmíněného romaneta. Ve svých návrzích uvažuje o tomto cyklu několikrát jako o „Čertu na zdi“, jednou — zřejmě aby zřetelněji postihl celou námětovou šíři — jako o „Zázraku flamendrů“. Odtud také volíme název pro náš celý výbor — „Zázrak flamendrů“ a název pro stěžejní cyklus — „Čert na zdi“.

Pokud jde o úvodní oddíl „Cesta loutek“, realizujeme v podstatě Havlíčkův plán na uspořádání retrospektivního cyklu o domově včetně názvu. Tento cyklus zůstal torzem a navíc několik původně sem zařazených čísel překomponoval autor do připravovaného cyklu „Vzdoropohádek“. V naší edici jsme jej rozšířili o několik povídek s náměty válečnými.

V druhém oddílu — cyklu „Neopatrné panny“ měníme pořadí tak, že povídku „Máša z krámu“ tiskneme jako poslední v cyklu, aby organicky převedla čtenáře ke kriminálnímu cyklu, pro který jsme zvolili název podle nejzávažnější Havlíčkovy povídky tohoto žánru — „Duch soudce Pauknera“.

Rozdělením do čtyř oddílů neřešíme otázku cykličnosti Havlíčkových povídek beze zbytku; zejména některé povídky z oddílu třetího a čtvrtého si vzájemně korespondují natolik, že by po právu mohly být umístěny jinde a jinak zařazeny. To je však, žel, potíž patrně každého výboru; ostatně nevyhnul se tomu ani autor, který sám si byl možnosti různého řazení dobře vědom a sám tuto možnost v několika alternativních návrzích na uspořádání povídkových cyklů naznačil.

Naše vydání vychází textově z rukopisů. U povídek, které vyšly knižně za autorova života, přihlížíme také ke knižní verzi. V textu prací, které nebyly připraveny pro tisk, bylo třeba provést drobné, ale četné stylistické úpravy. Snažili jsme se postupovat tak, jak postupoval sám autor v posledních letech života při přípravě starších rukopisů pro tisk i při úpravě tištěných prací pro nová vydání.

V textu jsme odstranili různá nedopatření a provedli nutné pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

TItulní strana

Tiráž

Almužna

Rukavička

Jasnovidka

Soupeři

Na křtiny

Zázrak flamendrů

Čert na zdi

Ubohý čert

Posedlý Kristián

Hodinky pana Balabána

Knihožrout

Ediční poznámka