HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě povídkový cyklus Cesta loutek, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

CESTA

LOUTEK

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Cesta loutek

Podle souboru Zázrak flamendrů z roku 1964

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Cesta loutek

/Sen/

Náš dům byl uprostřed zahrady. Kdysi, když jsme byli dětmi, a bylo nás mnoho dětí, byl tento dům a tato zahrada naším světem.

Za onoho času nebylo nám třeba znáti, kudy se k nám vchází a kudy se vychází. Nebylo nám třeba znáti, co je za zahradní zdí. Byla nesmírná, ta naše zahrada. Bylo v ní vše, co má být na všech zahradách pro děti. Bylo tam řídké stromoví nad trávníkem, kde bylo pokojno, ale veselo, kde svítívalo naše dětské prádlo o slunečných letních pondělcích, když v domě byla pradlena. Tam rostly pampelišky, žluté jako malá slunce, a stranou byl starý, rozbitý altán, místo našich her. Tamtudy tekl příčný kanál, kudy uplouvaly naše plachetničky a parníčky rovnou do širého moře. Kanál se tratil v houštině. Houština byla vlhká, stinná a sladká; rostly v ní maliny.

Za ní byla zelinářská zahrada, bohatá soudky na vodu a kropícími konvemi. Tam to páchlo kuchyní. Její hranice vroubil rybíz. A nyní počínaly nízké stromečky, nízké, ale husté. Jejich široké koruny tvořily intimní zákoutí. Tam se prodíralo slunéčko jenom penízky kmitavých paprsků. Tam bylo možno na podzim šelestit zvadlým listovím. Ale s výkřiky uhýbali jsme se tam ropuchám, zívajícím v mokrém stínu.

Opodál bylo vysázeno smrčí. Zde bylo půvabně, neboť stromy byly vzrostlé, pryskyřice voněla a ptáci zpívali. Bylo tam trochu borůvčí a rostly tam houby. Červené muchomůrky působily nám větší radost než hřiby, jež jsme hledali. Válívali jsme se uprostřed mechu a vraceli se domů obaleni jehličím. Zde naše hry byly hrdinské a naše úkoly odvážné. Neboť ten kus půdy byl lesem.

Les dělil dosti hluboký a na dně vlhký příkop od nové houštiny akátů, malinoví a zimostrázů a odtamtud i my, děti, mohli jsme přehlédnout šťastný a nový kus zahrady, kde ke kolům přivázány stály růže a blíže bílého zahradního domku se tulily husté keře jiřin. U příkopu bylo několik hromad kamení, kdysi z louky a lesa vysbíraného, a tam klenula se ostružina přes šedé mechy a lišejníky. Růstaly tam bílé houby na vysokých nohách, podobné slunečníkům. Leželo tam křemení, jež hloub v houští lesa křesalo jiskry. A v příkopě, kam slunce nejvíc hřálo, rostly pupavy a červené jahody probleskovaly jako rubíny. Byl to krásný svět.

Tento svět jmenuji světem svého dětství, neboť právě tak se mi to zdálo. A všemi těmito místy podnikali jsme své výpravy a přibírali k nim všechny své loutky. Zde, po tom mechu ujížděl malý dětský vozíček, naložený dovrchu drobnými cestovateli velikých udivených očí, a jeho kola tvořila kolejnice v louce, kvítí a mechu, kolejnice krátkého života, neboť tráva se rychle narovnávala a tak naše výlety nezanechávaly stop. Tak kráčívali jsme, my děti, pár a pár, se svými dětmi z hadrů, skrývajíce se na slunci slunečníky z listů devětsilu, vezli jsme své vozíky a dětské koníky, a štěně, přítel dětí, předbíhalo naše kroky s hlasitým štěkotem. Bili jsme se v lese s bílými prašinkami a hráli tiché hry za hradbami ostružiní a skal. Prchali jsme příkopem, hledajíce se, a nenalézajíce se. Ale ze všeho nejraději jsme vyhledávali cestu loutek.

Byla to ona cesta, vedoucí houštím malin a zimostrázů, morušových keřů s listy vespod bílými, cesta uzoučká, po níž jsme nemohli táhnout ani své vozy ani své koníky. A tu jsme vzali své loutky a svá sešívaná a slámou cpaná zvířátka do náručí a započali jsme ono dlouhé a nábožné procesí, prodírajíce se vpřed pružnými větvemi, po stopách cesty zřetelně kreslené, ale dávno zúžené kopřivami. A cesta byla dlouhá a vedla neznámými končinami a nebylo nic než zeleno okolo nás a žhavý blankyt nad námi, a to právě byla cesta loutek. Neboť tam byl vrchol naší hry. Zabrousivše tam, nebyli jsme k nalezení, neboť nikdo jiný než my děti neznal tuto cestu. A my vážně a důstojně zachovávali jsme svoje tajemství.

Cesta byla dlouhá a ke konci své dráhy stávala se trochu volnější. U ústí se měnila v nálevku, travnatou a pestrou kvítím, a tam ji usekával plot. Plot kamenný, sešlý, bílý, s uzoučkou, dřevěnou, poloshnilou brankou. Za touto brankou, mimo ni, široká, bílá, neznámá táhla se silnice. Na mýtince, kde jsme vždy odpočívali, se srdci bušícími, se slavnostní náladou, stály tři jeřáby, a koncem léta zarudly rudými plody. A tu navlékali jsme s podzimem spadlé jeřabiny na dlouhé dratve sítin a vraceli jsme se šťastní a hrdí s divošskými růženci, navěšenými na hrdlech.

Ubohá cesto loutek! Kteréhosi dne otevřela se veliká, široká vjezdová vrata naší zahrady a z kočáru, jenž nás unášel, viděli jsme poprvé jiný svět. Tu se ukázalo, že je cosi mimo naše zdi, cosi jiného, bez her, bez zákoutí, dlouhé, bílé, zaprášené, donedohledna: silnice.

A tak jsme opustili pomalu všichni my malí dětské skrýše a stali jsme se velkými. Poznali jsme silnici, poznali jsme kraje, kam vedla, a jednou, když vyhrčel z našich vrat těžký nákladní vůz, vyvážel leccos z našich malých věcí daleko po bílých cestách. Stali jsme se studenty a dobrý, starý náš domov uprostřed zahrady stál stranou světa a všechno se v něm zdrobňovalo.

Jak léta táhla, menšila se zahrada, jak nastávaly doby krátkých návratů, mizela zákoutí starých her. A jak jsme rostli, byli jsme výš a výše nad zeleným světem a zprostřed houštiny viděli jsme, co nám bylo kdysi neviditelné. Tajuplnost nás opouštěla uprostřed lesa a hromady kamenů staly se tak nízké, že nestály za skrývání, příkop tak úzký, že se dal překročit.

A cesta loutek byla zapomenuta.

Sen to nevěděl a nepověděl, jaké to byly události, které mi servaly svět tak, že byl holý a bídný jako podzimní stromy. Sen nepamatoval, kolik to uteklo let. Ale tak či tak buď, byl dnešek dnešní noci plné snů, byl dnešní sen, v němž vraceli jsme se, my děti, a sen nepověděl, co nás svedlo a proč jsme se vraceli. Ale vraceli jsme se v mlčícím houfu, dospělí, vytáhlí, bezbarví. Vraceli jsme se pěšky a už se zešeřívalo.

Šli jsme silnicí. Nyní jsme již věděli, že cesta k našemu domu se točí velikou oklikou. Naše nohy nás bolely skoro tolik jako naše duše. První hvězda večerní probleskovala na mléčném nebi. Vítr usnul, který ve dne vál. Stromy byly ztuhlé, větvoví vykreslené, a prach se nezvedal. Hustý jako sníh ležel uprostřed cesty a dělal šedé a hluboké brázdy. Silnice byla vlídná a z lesa, jenž vroubil příkop cesty, vanul chlad vlhký a vonný. Kroky naše nezněly, neboť prach je tlumil. Šli jsme tiše jako loupežníci.

„Jdeme tiše jako loupežníci,“ pravil jsem a mé vzpomínce, utěšené západem, zajiskřily oči. „Jdeme tiše, a jdeme domů, neboť hle, to zde je naše zahradní zeď.“ — „Ano, je to ona,“ volali všichni, a zdálo se nám, že poznáváme stromy, jež ji převyšovaly. Ovšem, v celé té hloubi a dálce nemohla být vidět střecha našeho domu.

A nyní nás napadlo: „Nezdá se vám, děti,“ — neboť jsme nyní byli dětmi jako druhdy, — „nezdá se vám, že tyto jeřabiny jsou jeřabiny našich stromů a tyto stromy že jsou ony na planince skryté cestičky? — Ano, ale jsou-li to ony, pak by tu musila být zahradní vrátka!“

A rozradostněni společnou myšlenkou sestoupili jsme dolů do příkopu, a skutečně: zarostlá popínavým vínem a zakrytá lískovým keřem, polorozpadlá, ztrouchnivělá, objevila se nám stará vrátka do ráje.

A tak jsme je viděli poprvé zvenčí. Že byl podzim, zřeli jsme tam ležet moře červených plodů, a tráva byla sešlá a zažloutlá sluncem, neboť letošní léto bylo suché a palčivé. A cestička, již nebylo vidět, zvala tak jásavě, tak věrně a upřímně, že jsme bez váhání a bez smlouvání přelezli zpuchřelé trámoví. Sotva udrželo tíhu našich těl! Ale nyní palouček ležel pod našima nohama a byl vlhký večerem a rosou.

Ulehli jsme si do kruhu do mokré trávy a viděli jsme opět jeřáby nad svými hlavami, silnici bílou za mřížemi vrátek a jeřabiny u svých nohou. A v této chvíli radosti z odpočinku utrhl jsem dlouhé stéblo trávy, zpuchřelé a žluté, a melancholicky jsem začal navlékat červené korále. Seděli jsme tiší a mlčeliví a navlékali jsme jeřabiny, každý z nás hochů pro jednu sestřičku, a ten nejmladší z nás a posud nejneposednější slídil hustým křovím a listí šustilo pod jeho provlékajícím se tělem, až vykřikl kdesi blízko nás, a přece neviditelný:

„Už ji mám!“ — „Koho?“ — „Nu, starou cestu loutek!“

Tu jsme se zvedli a s povzdechem, plným štěstí, počali jsme se prodírat starou, strašlivě zarostlou cestou, a ten nejmladší z nás, který ji našel, prodíral se napřed, plný divného vytržení. Drželi jsme se za ruce.

A tak jsme se vraceli, my děti, cestou loutek domů po mnoha létech, a byli jsme sami loutkami, neboť nyní jsme byli všichni vedeni, a všichni jsme byli šťastni.

Vše, co zlého nám učinil svět, nebylo tu již, ale bylo tu ono dávné blaho a bezstarostnost a smích, které jsme opět nalezli. —

Zde končí můj sen. —

Ten sen chtěl říci, že všechny cesty jsou mrtvé a všechny cesty holé, kterými chodíme po zemi. Ale ona stará cesta našeho štěstí, na niž pamatujeme ve svých vzpomínkách, ta že vždycky rozradostní, dáme-li se po ní kdykoli. A pak chtěl říci, že ocitneme-li se někdy příliš vzdáleni od starých, šťastných let, že nejlíp je jít ke staré zdi mládí a hledat tam vlídnou a zarostlou cestu, která vede do minulosti.

Tam na té cestě leží vše, co jsme tam kdysi zanechali. Neboť zahrada našeho dětství je vždy zavřený ráj, a své stopy tam můžeme kdykoliv hledat, překročíme-li zpuchřelé překážky.

A když už nevíme, v kterých místech zapadl včerejší cíl a nad kterým obzorem má se vynořit nový, kde zesnula naše láska a kde její vůně ještě spí, nuž, jděme tam a hledejme ji, snad se nám ukáže posetá rubíny a krášlená dekorací zvadlých radostí: Cesta loutek.

/1927/

Černá paní

Notně se již stmívalo, a Strnadka nebyla ještě hotova s podlahou. Měla dnes mimořádně bohatý program. Jako vždy začala mužem, který byl od rána do večera opilý, pak probrala hezky důkladně všechny domácnosti, v nichž posluhovala, a skončila žalozpěvy nad strastmi svého života a života vůbec.

„Člověk je tu jen chvíli, jen chvíli, ani se nenaděje, a už aby zas šel. A co takovej chudák na tom světě má, no řeknou? Jenom samý trápení, jenom samý trápení.“ (Opakování slov, právě tak jako patetický přednes a vyzpěvování, bylo Strnadčinou řečnickou formou.) „Marjápanno, dyž si pomyslím, jaké to bylo, než sem se vdala, zač mě to jen pánbůh potrestal! Ale všecko na světě má svůj konec, svůj konec. Jednou si přec jen pánbůh taky na ty druhý vzpomene, jako tahle strážmistrová, co se mě natrápila, a teď, podívaj se na to!“

Maminka, která čekala jen na tuto chvíli, kdy Strnadka musila nabrat dechu, podotkla mírně, že by potřebovala vodu. Nebýt té poznámky, byla by nyní následovala poutavá historie, vypravovaná každý pátek a každé druhé pondělí (v tyto dny u nás Strnadka myla a prala), o kostižeru, který se chytil nejstarší dcery četníka, jehož choť, rázná žena, loni, když tam Strnadka sloužila, jakýmsi neslýchaným způsobem ji utiskovala.

Takhle bylo kázání přerušeno a vypravěčka se ohlížela po konvích. Nádoby, sraženy k sobě energickou rukou, dutě zazvonily, žena už mohla jít, ale tu jí přišla opět do hlavy myšlenka, již by bylo neskonalá škoda nevyjádřit. Dost již toho, že jedna příhoda zůstala nedopověděna. Zůstala stát u dveří s rukou na klice zlatově se lesknoucí, oči vytřeštěny vzrušením, šátek sesmeklý s bronzového uzlu vlasů, v obličeji a na předloktí pihy jako pětikoruny, a vypočítávala nakvap všechny, kteří se v naší ulici rozstonali a kteří v poslední době zemřeli. Byl to stručný úvod k úvaze o tom, jak mnoho lidí teď umírá, umírá a jaké to všelijaké nemoci pánbůh na lidi seslal, seslal. Ke konci se ještě pokoušela odhadnout, kteří z nemocných se asi uzdraví a kteří zemřou. Zamyslila se nad některými spornými případy, ale toho zas využila maminka a připomněla jí, že tu vodu již opravdu nutně potřebuje. Odešla tedy s táhlým povzdechem, s hlavou obtíženou nerozřešeným problémem a zapomněla za sebou zavřít dveře, jimiž se k nám linula vůně smažené cibulky z protějšího bytu.

Tehdy ještě nemělo městečko vodovod, ba na dvoře domu, v němž jsme bydleli, nestála ještě ani ona pumpa, která později chrlila jen samou rezavou vodu k neutuchajícímu vzteku domácího. Studna, z níž jsme vodu odbírali, byla o čtyři domy dál, až na samém rohu ulice, a říkalo se jí Janďourkova pumpa podle jména jejího majitele. Trvalo tudíž chvíli, než se Strnadka vrátila, a po celou tu dobu bylo u nás ono nezvyklé, ponuré ticho, jako když se zastaví stroj, který hučel a lomozil po celý den, nebo jako když umlkne vítr, který cloumal okny a kvílel v komíně. Maminka hleděla rozmrzele na podlahu, zpola ještě nevydrhnutou, na opuštěný kartáč a hadr, tonoucí v černé špíně kbelíku. My dva kluci jsme seděli za kuchyňským stolem u svých úloh, které jsme vyráběli při světle plápolající svíce. (Tehdy ovšem nebylo ještě v městečku zavedeno elektrické osvětlení.)

Nebyli jsme ani tuze zabráni, předně proto, že historky pradleniny nás neskonale víc zajímaly než školní úlohy, a za druhé vlhká podlaha, průvan, který vanul dveřmi, poskoky plamene naší svíce nám působily tíseň, obvyklou páteční tíseň. Strnadka nikdy neopominula vyprávět různé strašidelné příběhy nebo aspoň příběhy o loupežích a vraždách, a tak býval pátek dnem rozčilení a utajovaného strachu. K naší pochmurné, náladě přispívala i malá srnčí hlava z pálené hlíny, ozdoba naší kuchyně, která visela nad kořenkou na komíně a vrhala rohaté, potměšilé stíny na sousední zeď. V pátek jsme viděli čerta i v židli, zapomenuté v temném koutě, ďáblovo oko v paprsku, prosvítajícím klíčovou dírkou, a celé peklo rohatých v olších, které u potoka šuměly a ohýbaly se větrem. Snažili jsme se tudíž nedívat se vpravo ani vlevo, nevšímat si stínů ani světel a předstírali jsme píli, jíž maminka, která dobře znala příčiny naší páteční plachosti, příliš nevěřila.

Do této dusné atmosféry, plné domnělých přeludů a šklebících se potvor, se vrátila Strnadka. Přišla nadobyčej brzy, schody vyběhla nějak tuze kvapně. Oči jí planuly rozčilením, rty se pohybovaly, aby jižjiž vychrlily nikoli pouhou povídku, ale celý román. Postavila konve, z nichž vyšplíchla voda dvěma lesklými jazyky, otřela si ruce o zástěru, založila je v bok a dala se do toho:

„Co jsem viděla, to mi věřit nebudou, ale je to pravda, svatá pravda, jako že tu stojím, jako že tu stojím. Matičko boží, já sotva dýchám, já z toho jsem celá pitomá, pánbůh mi hříchy odpusť. Tak jim jdu od Janďourkovejch a myslím si na ty nemocný lidi, a jak se před sebe dívám, tu jim zčistajasna za mnou zavyje pes. Eště sem si odplivla, kuš, obludo, povídám, to sem se lekla, ale vtom se najednou ze tmy vyloupne postava a jde tak nějakých pět kroků přede mnou. Ani sem si na nic zlýho nepomyslila, jen koukám, bože, copak je tohle za ženskou, a jak je smutečně vystrojená! Byla celá černá, místečka na ní světlýho nebylo, obličej v černým závoji, tak vám mi to přišlo divný, a vtom jako dyž hrom do mne uhodí, vzpomenu si, že ulice byla eště prve dočista prázdná a že ta ženská nemůže bejt živej člověk. Byla to smrt, to jim povídám, byla to smrt a šla od Hovorků, co jim ráno umřel ten malej hošíček, a šla si pro někoho jinýho. Ve mně by se byl krve nedořezal, ale co sem měla dělat, jdu teda dál a jen si myslím, panebože, jen aby se neohlídla! A pak sem byla taky zvědavá, do kterýho domu asi jde. A viděj, šla přede mnou až sem a najednou jako když zmizí tady v síni, už sem ji nespatřila. Do jejich domu vešla a tady je, já jim povídám, tady někdo umře, tady někdo umře!“

Po této vášnivé řeči přišla na Strnadku šlukačka. „Uk, uk,“ zajíkala se a znělo to jako rány do prázdného soudku — „uk, uk!“ Och, tohle my znali, věděli jsme, že to tak hned nepřestane! „Uk, uk — je to pravda, viděj, je to pravda — uk!“ vítězoslavně hlásila pradlena.

Nelze vylíčit hrůzu, která nás přepadla, když Strnadka své vyprávění skončila. Beze slova jsme se k sobě schoulili a hleděli jen na své prsty — to bylo jediné místo, kde se nám zcela bezpečně nemohlo nic děsného zjevit. Je tady! Je tady! Výstraha trčela v mém mozku jako rezavý hřebík. Jak se vyhnout tomu, abychom ji nepotkali na schodech, na pavlači, v síni? Vznícená fantazie nám kreslila na rub sklopených víček obraz černé dámy. Maminka se shovívavě usmívala.

Večer již pro nás neměl žádný půvab. Nezajímali jsme se o další Strnadčiny povídačky, neslyšeli jsme ryk kartáče, brázdícího podlahu, neviděli jsme maminčiny roztrpčené pohledy. Mučili jsme se jen svou hrůzou, svými obavami, svými starostmi. Dorozumívali jsme se jen šeptem. Toužebně jsme čekali na příchod tatínkův, který s sebou přinese trochu zdravého hluku. V pokoji bude rozžehnuta stahovací lampa a hned bude více světla a více jistoty.

Té noci mamince nezbylo než vzít si mne k sobě do postele, nechtěla-li poslouchat mé ustavičné nářky: „Mami — co to tamhle svítí? — Něco zašramotilo, já se bojím! — Zas už okolo mne letělo něco studeného!“

„Zatracená bába,“ zlobil se otec, který byl znovu a znovu probouzen ze spánku, „čím jen to zas ty děti vystrašila?“

Bratr sebou tloukl jako kapr na blátě a chvílemi zakvílel ze sna.

Druhého dne po této příhodě zemřel náhle v našem domě listonoš Hliňák. Postonával již dlouho, měl souchotiny, a přece skoro vůbec neležel. Snad jsme ho ještě včera viděli oknem, dlouhého, vychrtlého, s ostře ohraničenými ruměnečky na tvářích, jak chodí dům od domu s velikou kabelou a s deskami, plnými psaní. A právě před chvílí jsme si na dvorku hráli s jeho pětiletým Jeníčkem a s malou, buclatou, hloupou, ustavičně plačící Betynkou! Lžíce mi při této zprávě padla s třeskotem do talíře.

„Kdy?“ podivila se matka.

„Zrovna teď,“ vykládal otec, „jdu po schodech a tu potkám domácího a ten mi to povídá. Dostavilo se prudké chrlení krve, a než přišel doktor, byl konec.“

„Ach bože, ubohá paní,“ šeptala maminka.

Tak toho si tedy vybrala! Mžitky se mi dělaly před očima.

Ještě dlouho se o té věci hovořilo, ale kupodivu nikdo se ani slovem nezmínil o černé paní! „Jak jsou zapomnětliví,“ myslil jsem si. S bratrem jsme se dorozumívali výmluvnými pohledy: „My víme! Však my to víme!“

„Co myslíš, teď snad odejde?“ šeptal mi rozechvěně do horkého ucha.

Neurčitá naděje a hrozný, nepojmenovatelný strach mi rozbušily srdce.

Dům, v kterém jsme bydleli, měl se sousedním, patřícím témuž majiteli, společný dvůr. Byly tam různé tajemné, červeně obarvené kůlny, z nichž opadávala barva v lehoučkých, půvabných lupéncích, veliký laťkový altán s rezavou korouhvičkou na střeše, romantické můstky přes otevřený kanál, který jej úhlopříčnou protínal. Kolem dvora tekl páchnoucí bahnitý potok a mezi ploty sem vedla stinná, vlhká, křivolaká ulička. Tyto výhody k nám lákaly uličníky z široka daleka a tak tu kvetly rozmanité klukovské, dívčí i smíšené hry: honičky, schovávačky, otloukačky, na mlékařku, na prstýnky, na peklo a ráj. Hry se špačkem a o kuličky, představení indiánská i korzárská. Nebylo dne, abychom se večer nevraceli domů s brekem až po opětovaném, rozhněvaném maminčině volání.

Dnes však prchalo odpoledne nějak pomalu, mrtvě, hloupě. Nikomu nebylo do hry. Bez nálady, strnule jsme seděli na pískovišti pod Františčiným oknem a marně se pokoušeli o družnou zábavu. (Františka byla bolavá tetka s oteklýma nohama, hluchá jako pařez, která ještě tak nejspíš snesla výskot a řev našich obvyklých her. Nevyháněla nás prostě proto, že nás neslyšela.) Písek sváděl k melancholickým hrám, jako k stavění hřbitovů a pochovávání zabitých much, jenže tento druh zaměstnání nepřispíval tuze k zlepšení naší nálady.

„Jistěže je už pryč,“ dodával si odvahy bratr a hleděl nejistě k potoku, kde šuměly olše a počal se ukládat první večerní stín.

„Nu jen aby,“ odpověděl jsem s povzdechem a toužil jsem po někom výjimečně veselém a výbušném.

Kout pod Františčiným oknem jsme si vybrali také proto, že byl bytu Hliňákových nejvzdálenější. Přesto kdykoli se někdo z nás bezděčně rozhlédl po dvoře, musel zavadit zrakem o přízemní přístavek, v kterém listonoš bydlel. Okna zastřená záclonami připomněla neopatrnému, že za nimi leží mrtvola.

Když nás o chvíli později maminka volala k večeři, žadonili jsme tak dlouho, až sešla dolů a provedla nás, držíc nás za ruce, kolem Hliňákových dveří. Zdálo se mi, jako bych odtamtud slyšel vycházet tlumený pláč.

Malé sirotky jsem spatřil až příštího dne ráno. Nebyli si vědomi neštěstí, které je potkalo, byli bujní, veselí, zneužívali dosyta příležitosti, že byli bez dohledu. Proháněli se po výsluní a provětrávali své nové černé šaty.

„Jděte a hrejte si s nimi,“ pobízela nás matka, „a buďte k nim hodní! Nemají už tatínka!“

Šli jsme k nim neradi, ostych nám bránil. Ukázalo se však, že na sirotcích (nikdy předtím jsme žádného sirotka neviděli) nebylo nic zvláštního.

„Nám umřel tatínek,“ chlubilo se děvčátko, vyslovujíc chybně tvrdé souhlásky. Založilo ruce za záda a dívalo se na nás s hloupoučkou pýchou.

Jeník třeštil jako čertík puštěný ze řetězu. Vyplazoval jazyk, nadouval tváře, kroutil očima, skákal — choval se jako nepříčetný. Nejvíc nás zaráželo toto: dva dny se už třeseme hrůzou, a děti, které přišly odtamtud, se smějí a skotačí! Konečně jsme se také osmělili a přizpůsobili se jejich náladě.

„Pojďte se podívat na našeho tatínka,“ zvolal náhle chlapec uprostřed hry.

Měli jsme se vlastně uleknout a poklesnout na mysli, ale nyní jsme byli odvážní, poněvadž jsme si pořádně rozproudili krev a černou paní jsme neměli před očima. Dali jsme se vést, trochu váhavě, trochu nejistě, ale — není-liž pravda — utéci bylo vždycky ještě dost času.

„Jen pojďte,“ lákal nás Jeník, když zpozoroval, že náš krok není již tak rozhodný.

Tak jsme tedy šli. Nyní nám už ani nebylo jaksi možné couvnout. Podivná zvědavost nás přemohla. Vzduch jako by byl zřídl, slunce se zatmělo, ale my jsme šli. Pod Hliňákovými okny jsme se zastavili.

„Ten je vám bledý,“ ztišil Jeníček hlas. „Nikdy takový nebyl!“

Cítil jsem zřetelně, jak vlhké a ledové mám dlaně. Nehty se do nich křečovitě zatínaly.

„Nu tak, vystup první!“ Jeník pokládal za své právo řídit představení.

Zachytil jsem se okenního rámu a vylezl na obrubu zdi. Záclony po stranách nepřiléhaly, skuliny byly dostatečně široké. Zdálo se mi, že jimi vane mrtvolný chlad. Paprsek tiše hořící svíčky upoutal mé oko. Uzřel jsem před sebou v černé, matně se lesknoucí rakvi ležet listonoše Hliňáka, podobného voskové loutce. Ústa se přestala usmívat, byla nezvykle přísná, kníry navoskovány, ruce svázány klokočovým růžencem. Srdce se mi zastavilo, ale nyní jsem nemohl dolů! Sebral jsem všechnu svou odvahu, přemohl hrůzu a rozhlížel se po místnosti. Hledal jsem ji. Hledal jsem tichou, černou postavu, která přišla nevolána, vypila duši a nyní někde odpočívala. Pozorně jsem si prohlédl všechny kouty, přezkoumal všechny stíny, stále připraven vykřiknout a skácet se z podezdívky, kdybych se setkal s jejíma propastnýma očima. Místnost však byla prázdná.

„Jdi už dolů! Co tam pořád koukáš?“ dotíral Jeník.

Já však teď nemohl odtrhnout oči od mrtvého. Věděl jsem, že mi za to bude prožít nekonečné hodiny strachu, že se tohoto smutného obrazu nezbavím po celé týdny, ale já se díval. Zcela zřetelně jsem cítil zápach spáleného parafínu. Jak pečlivě mu učesali pěšinku v jeho světlých vlasech! Rozpomněl jsem se na slovo krev z tatínkova vyprávění. Napadlo mi, že podívám-li se bedlivě na podlahu, musím na ní spatřit velikou rudou skvrnu, poslední podpis mrtvého. Ne, ne, tu jsem si přece netroufal hledat! Váhavě, s pocitem prázdnoty v útrobách, jsem seskočil na zem. Všechno se ve mně svíralo, chtělo se mi dávit. S rukama v kapsách jsem se naklonil nad potokem, ale svět se mi točil před očima. „Vždyť už musí být pryč!“ namlouval jsem si, abych se vzpamatoval. „Chtěl jsem ji přece vidět! Kdyby tam ještě byla, ukázala by se mi!“

V poledne jsem skoro nic neobědval. Talíř s polévkou jsem odstrčil, sotva jsem začal jíst, a z jablečníku, který jsem vždycky tak rád, jsem snědl sotva jeden malý dílec.

„Copak je ti?“ zeptala se matka znepokojeně.

„Ale — nic!“

Provinile jsme se na sebe s bratrem podívali. Já se však neptal jeho a on mne, co jsme spatřili za zacloněnými okny.

Odpoledne jsme si opět hráli s Hliňákovými dětmi. Přišlo celé hejno uličníků a zábavě se lépe dařilo. Čím víc se blížil večer, tím jsem byl nepokojnější. Také jsem však byl rozpustilejší. Někdo cizí pohyboval mýma rukama, hovořil mými ústy. Černá paní? Hrůza mne zachvátila, ale tím více jsem se smál. „Budu se smát, odtáhne. Musím se hodně smát!“ Kdybych byl poodešel stranou a byl malou chvíli tiše, jistě by byla ke mně promluvila! Od rána ve mně uzrála nebezpečná myšlenka: „Jen proto jsi ji v pokoji neviděl, že jsi ji už měl v sobě!“ Skrývala se ve mně, věděl jsem to zcela bezpečně. Slyšel jsem, jak mi v mozku šelestí její černý tylový závoj. Měkká, chladná, mlčenlivá, sevřela do svých ledových dlaní mé živé tepny, postavila se mezi mým vnitřkem a vnějškem. Mluvil jsem nějakým jiným hlasem, to nějaký jiný chlapec, ne já, metal kozelce, překonával se v divočení. Pojednou mě prudce zabolelo u srdce. Tam začala pít!

Maminka seděla s několika sousedkami v altánku na lavičce. Šeptem rozmlouvaly s paní Hliňákovou o zítřejším pohřbu. Posadily ji mezi sebe, aby jí bylo veseleji. Měla oči zarudlé pláčem a s truchlivým výrazem se dívala na skotačící děti.

„Jen je nechte,“ pravila stříbrovlasá paní cestmistrová a hladila svého bílého pudla, „dokud nic nechápou, je jim dobře. Čím míň rozumu, tím míň hoře.“

Ostatní jí přizvukovaly.

„Ty budeš stonat!“ hrozila maminka, když viděla, jak bláznivě lítám z místa na místo, ječím, svíjím se smíchem. Znala příliš dobře odstíny mých nálad. Její hlas byl rozechvěný starostlivostí.

Setmělo se již a nad olšemi vyšel měsíc, podobný napjatému luku.

„Pojďme házet do měsíce!“ volal jsem a sbíral drobné kamínky.

Létaly vzhůru a ztrácely se, připadalo mi, jako by se nevracely na zem. Jejich lehké údery tlumila tráva. Potok šplounal melancholickými vlnami. Teď jsem se už nebál, že spatřím černou paní. Nemohl jsem ji spatřit, když se schovávala v mém nitru a svírala mé srdce do svých kostlivých dlaní.

Začalo to, sotva jsem ulehl. Nejprve jsem prudce usnul, ale již po chvíli jsem cítil, že neležím v posteli, nýbrž na hřbetě nějakého pádícího netvora. Unášel mě, ale kam? Úzkost mě probudila, otevřel jsem oči. Okna se pomalu počala úžit, mé prsty růst, peřiny byly náhle neslýchaně těžké. Ještě jsem však nevolal o pomoc, byl jsem trochu zvědav, co přijde dál. V mé hlavě se ozvalo žabí kvákání. Kvá-kvá-kvá — stále rychleji, až se mi zatemnily smysly. Ale pořád ještě jsem nevolal! Kamkoli jsem pohlédl, spatřil jsem nyní rakev. Začínalo to být strašně nepříjemné, zastíral jsem si oči, ale rakev pokojně plula dál i po vlhké kůži mé horké dlaně. Okna byla už tak úzká, že vypadala jako svíce, a bylo jich osm místo dvou. Ležel jsem uprostřed nich. S úžasem jsem zpozoroval, že jsem zcela osaměl v tomto příšerném kruhu, a teprve pak jsem zavolal na maminku. Volal jsem, ale mé rty byly tak vyprahlé, že nevydávaly hlasu, neslyšela mě. A já myslil, že jsem byl již položen do hrobky a že už nikdo nepřijde. Rozplakal jsem se. Slyšel jsem své vlastní sténání.

Nic to nebylo platné, že maminka rozsvítila velkou stahovací lampu, že namočila obklad do vody, zakalené octem, a položila mi jej na čelo. Nepomohlo, že usedla na okraj mé postýlky a zpívala mi staré ukolébavky. Svíral jsem jí ruku svou rozpálenou dlaní a kolem mne defilovalo strašidlo za strašidlem: Strnadka koulela očima a chňapala po obrovských hroudách sněhu, stará paní cestmistrová ustavičně kývala hlavou, hluchá Františka četla cosi nahlas bez oddechu z otevřené knihy a vysoko nade všemi poskakoval v pitvorném tanci Jeník Hliňáků, černý ďáblík, bil podpatky o zem a vyplazoval dlouhý vlnitý jazyk. Jeho sestřička, Betynka, tu byla také, chvíli se na mne dívala s prstem v ústech, pak si šla sednout na má prsa. Jaký tlak! Jaká tíha! Oh! Oh! Dusivě jsem odkašlal.

„Vidíš, dítě, vidíš,“ vyčítala mi smutně maminka, „neříkala jsem ti to?“ A stírala mi kapesníkem z čela pot a z očí slzy.

Druhého dne mi bylo o něco líp. Tatínek mi poslal ze školy po kterémsi žáku papírového panáka, který hýbal rukama i nohama, když se zatahalo vzadu za nitku. Museli mi jej dát z očí, nemohl jsem jej ani vidět, připomínal mi černého tanečníka z noční horečky. Večer se opět teplota vrátila, avšak v daleko mírnějším rozsahu. Pak ještě třetího dne.

„Co je mu vlastně?“ ptala se maminka lékaře, který mě proklepával.

Starý, tlustý doktor pokrčil rameny. „Uvidíme zítra!“

Zítra jsem však už seděl u stolu, bledě se usmívaje.

„Jen pomalu, pomalu,“ hrozil mi žertem doktor.

Bratra jsem viděl nyní jen zřídkakdy, neboť dny byly nesmírně krásné. Byl pořád jen venku, a přišel-li někdy k mé postýlce, usmíval se na mne jako na cizince nebo jako na světce. Velmi jsem si na své slávě pacienta zakládal.

Po lékařově odchodu se ke mně zahanbeně přišoural. Hned jsem mu poznal na nose, že mi chce něco důležitého říci. Konečně se maminka na okamžik vzdálila, příležitost se naskytla.

„Poslyš,“ vyhrklo z něho, „ona už odešla! Prve jsem ji viděl.“

Věděl jsem, že lže, že mi jen chce něco namluvit, abych se snáze uzdravil, a přece se mi ulehčilo. Abych ho zbytečně neusvědčil, raději jsem se ho na nic nevyptával. Byl tak hodný, vymyslel si to jen proto, aby mne od ní odvrátil! Tiskl jsem mu ruku a blaženě se usmíval.

Večer mi přinesli malé bílé koťátko. Zatáhl jsem za motouz, papír zachrastil po podlaze, kotě se vymrštilo ke skoku. Sedl jsem si na stoličku u kamen, koťátko se mi vyšplhalo na klín a předlo. Když ráno vysvitlo slunce, vylezlo si na okno, protahovalo se tam a otvíralo růžovou hubičku.

Zamiloval jsem si je, choval je, hýčkal, vymýšlel pro ně všemožné hry. Zapomněl jsem při něm nadobro na černou paní.

/1927/

Matylda

Nebyla ani tetou ani sestřenicí, nebyla žádnou z těch bytostí, které jsme dobře znali a jejichž obraz se nám vybavil v mysli při pouhém vyslovení jména. Vystupovala v našem dětství spíš jako přelud. Nikdy jsme ji nespatřili. Mají-li však děti v něčí jsoucnost uvěřit, musí si o něm dřív utvořit nějakou představu.

Matyldin obraz byl v našich myslích spředen z tisícerých nití: z narážek v rozhovorech, z vyprávění, z tahů písma, ze starých fotografií, z nichž však žádná nebyla její.

Dostala se do našeho života pohledovými lístky.

Tenkrát si lidé psávali jen k jmeninám, k vánocům a k velikonocům. Narozeniny byly šmahem opomíjeny, poněvadž neměly své označené místo v kalendáři. Pamatuji na ohromnou spoustu navštívenek o tatínkově svátku. Navštívenky byly vesměs z městečka. Od tet a strýců z dáli docházely tlusté dopisy. Pohlednice psali vděční žáci, známí, kteří byli kdysi z městečka přeloženi nebo se odstěhovali, synovci, neteře, sestřenice. Nejvíce jsme ovšem milovali pohlednice bohatě pozlacené, pestré, vypouklé svaté Josefy s liliemi a s děťátky, potom teprve květiny, vázy plné květin, košíky s květinami, ze všeho nejméně krajiny.

Matylda posílala jen pohlednice, které sama malovala. Hnědé rákosí, zelený rybník, modrá obloha. Nebo červená stříška bílého domku uprostřed skoro černých lesů. Kulatý, žlutý měsíc v šedi mračen nad hrbolatou siluetou obzoru. Vždy jen několik opatrných, čistých tahů štětcem. Žádná kresba, žádné stíny.

Kdo byla Matylda?

Maminčina přítelkyně z dětství — z kraje — z ciziny. Nikdy nás nenavštívila a my ji nikdy nejeli navštívit. Znali jsme jen ty její zvláštní pohlednice.

Písmo na nich bylo vysoké, moudré, ostře stínované. Představovali jsme si ji také vysokou, upjatou v přiléhavý živůtek, s malým kloboučkem, ozdobeným péry, posazeným na vršku hlavy, jaký měly téměř všechny starodávné ženské podobizny v našem rodinném albu. Ty kloboučky něčím připomínaly její maličké háčky nad měkkými hláskami. Představovali jsme si ji moudrou a přísnou jako její „l“, s hustými brvami a obočím, s černými vlasy, právě tak stínovanou jako její písmena.

„Maminko, jaká byla Matylda?“

„Hochu — Matylda — co jsme si spolu nahrály! — —

Její otec byl na zámku důchodním.“ (Maminčin otec byl lesníkem.) „Je o dobrých deset let starší než já.“

Přítelkyně, a starší o deset let?

„Vyprávěj nám něco o sobě — maminko!“

„Tak když jsem byla malá, bydleli jsme v myslivně v hlubokých lesích. Říkalo se tam ,Na bílé hlíně‘. Jedné noci pytlák ze msty myslivnu zapálil. Hořela stodola, chlévy i obytné stavení. Hořelo ze čtyř stran. Všichni sourozenci byli již bezmála dospělí. Vynášeli nábytek, odvazovali krávy, zachraňovali, co se dalo. Já jsem utekla.“

„Kam?“

„Utekla jsem, tak jak jsem vyskočila z postýlky, běžela jsem lesem daleko, daleko do zámku k Matyldě. Tam jsem plakala.“

Nad naším kuchyňským stolem visíval obrázek, který vyšila kdysi dávno teta Lenka z droboučkých skleněných perel pro mou babičku. Představoval děvčátko, oblečené jen v košilce, s ručkama sepjatýma k modlitbě. Pod ním bylo vyšito: JULIE. Julie byla má maminka. Scéna požáru myslivny byla pro mne nerozlučně spojena s touto naivní výšivkou. Plačící bosonohé děvčátko utíkalo lesem a Matylda mu vycházela vstříc z osvětleného zázračného zámku, podobná dobrotivému, okřídlenému andělu strážci.

„Povídej ještě, ještě!“

„Když mi bylo čtrnáct let, dali mě na vychování do klášterního penzionátu. Tam jsme se musely několikrát denně modlit na holé dlažbě kaple. Prostydla jsem a tuze jsem se roznemohla. Měla jsem vysoké horečky, jazyk v ústech a prsty na rukou mi rostly do obrovských rozměrů, peřina mě dusila. Jednoho rána mi bylo lépe. Podivila jsem se — u mého lůžka seděla Matylda.“

Tuto Matyldu jsem neznal tak příliš dobře jako tu předešlou. Seděla u lůžka, obrácena k pacientce, a já jí neviděl do tváře. Z jejích paží a ze všech kontur jejího těla však zářilo jakési světlo, jeho paprsky hřály nemocnou maminku. Bylo to uzdravování.

„Váš dědeček, děti, umřel, když jsem byla ještě svobodné děvče. Byl to už starý tatínek, měl více než sedmdesát let. Stonal dlouho, ale nikdy si na nic nepostěžoval, byl neustále veselý, ležel a kouřil až do poslední chvíle. Jednoho večera mu dýmka přestala chutnat. Odložil ji a ráno byl mrtev. Zůstala mi jen maminka, vaše babička. Byla malá, čilá, přísná. Hospodařily jsme spolu samy sotva dva roky. Zemřela mi zcela náhle na prudký zápal plic. Seděla jsem u jejího lůžka plna zoufalství až do té chvíle, kdy přijely sestry, bratr — a Matylda.“

Tato skličující scéna byla černá a nepředstavitelná. Ne, ne, naprosto nic jsme nechtěli vědět o tom, že rodiče nakonec vždycky umírají.

„Co jsi dělala potom, maminko?“

„Hospodařila jsem bratrovi. Dokud byl svobodným myslivcem, bydlela jsem u něho. Když se oženil, přestěhovala jsem se k provdané sestře. Tam jsem se seznámila s tatínkem.“

„Byla Matylda na vaší svatbě?“

„Byla, ano, ovšemže byla!“

„Maminko — a čím je vlastně Matylda?“

„Industriální učitelkou, hochu.“

Léta dětství plynula, plynula, plynula. Matylda přestala posílat lístky, malované vlastní rukou, posílala už jen docela obyčejné pohlednice. Stárla.

Matyldino jméno žilo v našich myšlenkách a nestárlo. Bylo to jméno vlídné, dobré, laskavé, přísné, jméno, k němuž patřila nezřetelná a proměnlivá tvář. Nepřilnuli jsme k němu láskou, bylo nám však drahé jako předmět z dětství, vyzařoval z něho sladký pocit bezpečí. Jak by ne! Zrodilo se z matčina teplého dechu, otec je vyslovoval jen s přízvukem upřímné úcty.

Dětství, to byl dvůr starého domu, ozářený neustálým a nemizejícím létem, čtverec slunce, navždy ustrnulý na kuchyňské podlaze. Papírové domečky v mechu za dvojitými okny, mrazivé květy na skle, plápol svíčky na kraji prádelníku a míhající se, strašidelný stín srnčí hlavy. Cesty do školy blátem i závějemi, křik pávů v zámecké zahradě, vůně inkoustu v lavicích první třídy. Vesnický dědeček s bílými vlasy a vousy, s doutníkem v ústech, s uzlem a zahnutou holí v ruce a malá, usměvavá babička v žlutém vlňáku, s duběnkou ječného zrna na slzícím víčku. Panoráma hor v mlhách i v slunci, olše, schýlené nad bahnitým potokem, vlak, chvátající za pekařskou střechou. Odpískával tekoucí čas. Štědré večery s koledníčky na prahu dveří, betlém s baráky, pastevci, králi i jesličkami, osvětlený rudou jiskrou olejové lampičky, burácení lavin, padajících ze střech, rolničky v sněhu. Josefské sváteční dorty, alej jeřábů s plechovým, rezivějícím křížem na konci, úvozy plné hvozdíků a pupav, háje plné borůvek, rej motýlů na pasekách. Teta Lenka, kuchařka nad kuchařkami, teta Hermína, droboučká a ustaraná, štědrá a tichá teta Rézi, strýc Josef s bohatýrským plnovousem a s puškou na rameni, pak ještě jeden hlučný strýc s nesmyslnými kornouty cukroví, s nezadatelným právem hovořit bez obalu a nakonec Matylda. V pozadí Matylda bez barvy, bez hlasu, podobná obrazu v zamženém zrcadle nebo spíše snu.

Dětství se proměnilo onoho dne, kdy starý domov osiřel, daleko, daleko na konci trati, která se navíjela na kola vlaku, a stal se útulkem — pohádkovým ostrovem — prázdninových radostí.

Plynula léta, léta.

Umřel dědeček s bílými vlasy a s bílým vousem, umřela teta Hermína, strýc Josef s puškou, usměvavá babička s ječným zrnem, umřela polovina světa, nový svět, který se rodil a dorůstal, nebyl už ani krásný ani zajímavý.

Jednou se mi dostal do ruky lístek, vyplněný písmem, jehož tahy nebyly přísné, jehož stínování nebylo pevné, jehož řádky nebyly zcela rovné:

„Milá Julinko! Vzpomínám na Vás, jak se asi máte, Bůh Vám dej zdraví a štěstí v životě, ať se dočkáte radostí na svých dětech. Co stále děláte? Mně už teď nějak zdraví neslouží. Pozdravení panu manželi! Vaše Matylda.“

Tehdy právě skončila válka. Nosil jsem ještě stejnokroj a myslil víc na život, jaký bude, než na život, jaký byl.

Potom až telegram k mé svatbě: „Blahopřeje Matylda B.“ Telegramy neřeknou nic víc než holá slova, jejich písmena vyťukal stroj, cesta po měděných drátech je stála duši.

První rok ve vlastní domácnosti. Přijela k nám maminka, která se už dávno nepodobala mamince z dob betlémů a slunečného čtverce na kuchyňské podlaze. Druhý či třetí den:

„Ráda bych,“ povídala nesměle, „hrozně ráda bych navštívila Matyldu. Neviděly jsme se už dobrých třicet let! Od těch dob, co jsem u ní naposledy byla, se sice několikrát stěhovala, mám však adresu, snad bych to našla. Nebo bys snad šel některý den se mnou? Pomohl bys mi ji vyhledat?“

Matylda! Spatřit ji mi připadalo svatokrádežné. Znamenalo to uvést v pochybnost ustálenou představu. Popřít legendu. Opravdu, když jsem ji uviděl, nepoznal jsem svou Matyldu.

Dvakrát jsme vystoupili po tmavém schodišti žižkovského činžáku a klepali na zavřené dveře — nebyla doma. Čekali jsme tedy netrpělivě dole v průjezdě. Pak vrzla vrata, škvírou světla zavanul průvan, proti nám se vlekl kdosi malý, shrbený, tělnatý, šupějící. Stařena se opírala o hůl. Matka na ni pátravě hleděla. Hleděly na sebe chvíli, než se poznaly.

„Ach — to jste vy, Julinko? A to je syn?“ Teprve potom se objaly.

Do schodů to šlo pomalu, krok za krokem, zdálo se mi, že nikdy nedojdeme. Matyldina astmatická hruď pracovala jako zpuchřelé varhanové měchy. Trhaná slova:

„Těž-těž-těž-ko, ach, těž-ko se mi jde na-nahoru!“

Pokojík zastíněný záclonami. Na stole váza s papírovými květinami. Světélkující skříně. Na zdi v červeně lakovaném rámu kolorovaná fotografie pána, ozdobeného řády — patrně pan důchodní. Nakyslá vůně vadnoucího ovoce. Konečně!

„Mu-musím nejdřív, ach, ach, ok-no, okno otevřít! — Tak.“ A seděla drahnou chvíli bez dechu a beze slova, s velikou tučnou rukou na rozbouřených prsou.

Hleděl jsem na ni, zajíkaje se zklamáním, nedůvěřoval jsem svým očím, odprošoval jsem minulost. Na bradě a na horním rtu jí rostly řídké, tvrdé vousy, hlas měla hrubý, mužský, prudké pohyby. Matylda!

Hovořily spolu, vzpomínaly jen na samé mrtvé. Podobizny z našeho rodinného alba přicházely jedna za druhou a účastnily se besedy. Všechny židle kolem stolu byly jimi obsazeny. Byl jsem sám, zapomenut, uprostřed vší té práchniviny. Jako bych se byl propadl do podsvětí, mezi stíny. Tak vida, tohle je ta Matylda, která patřila k dávné dětské báji! Chodívala do myslivny k mému nebožtíku dědečkovi, kterého jsem nikdy nepoznal, k mému dědečkovi v lesnickém stejnokroji, s chuchvalci vaty na propadlých tvářích! Nebylo to k uvěření. Křestní jména byla pronášena s takovou lehkostí, jako by to nebyla jména mrtvých starců a stařen, ale jména ještě mladá a živá. Díval jsem se z pohovky na tuto novou Matyldu, která neměla nic společného s Matyldou, již jsem tak důvěrně znal, na tu nepravou Matyldu, pro niž jsem měl jen trochu soucitu. Hle, osamělá žena, zestárlá slečna, která se v ničem nepodobala andělu dobroty z osvětleného zámku! Tyto odulé ruce — jsou to tytéž ruce, které kdysi malovaly pohlednice? Ne, nemohla mít nikdy havraní vlasy a štíhlou postavu písmene „l“, nikdy nenosila koketní kloboučky s ptačími křidélky, sen byl krásnější, sen byl zrazen. Matylda mého dětství byla mrtva.

Loučily se spolu, jako by se už nikdy neměly spatřit, jako se loučí dva staří lidé, jako se loučí starý s chorým. Matylda si dávala dostaveníčko na věčnosti:

„Až sem příště přijedete, zastihnete mne ještě naživu? Sotva. Jsem tak, tak nemocná!“ Mluvila hrubým mužským hlasem, její úvahy byly mužné. S pochmurnou jistotou věřila v Boha. „U Boha na shledanou!“ A neplakala. Plakala jen má maminka, když jsme sami sestupovali po tmavých schodech.

Příští rok dostala maminka od Matyldy k svátku jen stručný lístek. Rok nato lístek nepřišel.

„Chudák,“ vzdychala maminka, „buďto stůně, nebo už zemřela. Byla tak sama, sama jako pes, nebude-li psát k vánocům, pak...“

To druhé bylo pravda. Nepsala již nikdy. Matka se nikdy nedověděla, kdy zemřela a kde ji pochovali. Ani po tom nepátrala. Staří lidé se smrtí počítají, smrt je neodstrašuje. Odcházejí jeden za druhým, lítost nad zemřelým by byla lítostí nad sebou. Mezi tolika mrtvými nový mrtvý, sbor čekajících jen vzroste, převaha na druhém břehu, pravda na druhé straně. Jejich vzpomínky odcházejí s nimi, nám tu dědictvím zůstane sotva ozvěna, která pomalu tichne, až utichne docela.

/1932/

O smrti otcově

Ne světnice, ale přízrak světnice. Ne lidé, ale stíny. Děj se odehrává mezi nebem a zemí.

Povalový strop je jen chabě osvětlen. Pomalu, vážně tikají staré hodiny. Rolety v oknech jsou spuštěny. Jako přítel, jako člověk visí v koutě na kříži Kristus. Na stěnách obrazy, zborcené teplem a vlhkostí, zčernalé kouřem. Petrolejka hoří žlutým plamínkem a váhavě se kývá pod začouzeným trámem. V prázdné hospodě spí mlha pološera.

Dědečkova hlava je bílá jako vousy, které ji vroubí. Tvář zří ustrnule do ticha. Babička klímá — či bdí? Vrásčitou rukou si podpírá čelo. Dědeček kouří, dýmka oddychuje. V intervalech let z ní vystupují modré obláčky.

„Již?“ ptá se dědeček.

„Ne. Žije. Na klíně chová vnuky. Je šťasten.“

Venku pod milióny hvězd šumí lípa. Přelud vesnické ulice, zahalen do tmy, ztrácí se v prázdnu.

„Co dělá nyní?“

„Churaví. Jeho krok je nejistý, oči jsou tesklivé.“

Babičce poklesá hlava, ruce se spínají, jako by se modlily. Šátek se jí sesmekl do týla. Pěšinka mezi téměř černými vlasy je rovná jako čára.

Z komory páchnou soudky s pálenkou, vane odtamtud ledový, ztuchlý vzduch. Dědeček vypouští nový chuchvalec kouře.

„Ach,“ praví babička a ruka sahá tam, kde tlouklo kdysi srdce. „Čelo se mu perlí potem, jeho myšlenky se matou, nerozeznávají, souží se mukou bez bolesti, leží tiše, po lžičkách pije beznaději.“

Ještě chvíli se mlčí. Nový obláček dýmu. Babička je čím dál pozornější. Soustřeďuje se v očekávání.

Teď! Cosi jako jediný úder zvonu. Puklá struna. Zní to nocí krátce a jemně, tiše a sladce.

„Teď!“ Babička vstává, vytahuje roletu, která zastírá okno.

„Už jde?“ ptá se dědeček.

„Dívám se. Jen aby dobře našel cestu.“

Ještě vteřina neznámého času. A ještě jedna. Blízko již, tichounce se ozývají známé kroky. Jako když někdo přichází po rozmoklé cestě. Teď již ty kroky klapou po kamenech chodníčku. Na okénko, jehož záře padá do tmy průzračným kuželem, je lehce zaklepáno. Babička běží do síně s klíčem, těžkým a dlouhým jako klíč od brány nebeské.

„Pojď, pojď, Josefe, čekáme tě už dlouho, tatínek i já.“

Do světnice vchází můj otec.

V černém oděvu jako zestárlý maturant, hubený, bledý, sešlý, usedá na své staré místo, na židli již odsunutou. Dědeček pokašlává. Dýmka mu vyhasla.

„Kde jsem?“ ptá se otec. Nevidí dobře. Jeho brýle zůstaly dole na zemi.

„Jsi doma.“

Plyne dlouhá vteřina, vteřina dlouhého mlčení. Tak pospolu sedí otec, matka a syn. Zkoumají se navzájem očima po dlouhém rozloučení.

„Kolik let?“

„Pět,“ povídá babička.

„Deset,“ šeptá dědeček.

„A teď?“

„Ano, teď,“ babička skládá obě ruce do klína na pruhovanou zástěru, „teď vypravuj!“

Všichni staří známí, všichni mrtví známí ho přišli přivítat.

Vápenkář Lukeš sedí spokojeně v síni mezi ostatními vápenkáři. Pozvedá kalíšek proti světlu a obrací jej do hrdla. Labužnicky se usmívá, jako by to opravdu byla pálenka, domnívá se, že spláchl s jazyka kamenný prach, jako by pec již dávno nebyla pukla a opuštěné hromady škváry jako by nezarůstaly kopřivami. Je věčná noc. Je věčná neděle. Václav Hrubý, s kulatými zády a s pokroucenými prsty u bosých nohou, ukrajuje chléb a přikusuje uzenici. Vancl pokašlává, jeho pihovatá, tuberkulózní tvář svítí bělostí. Zvoneček u kvelbu cinká přes tu chvíli.

S vápenkáři popíjejí dělníci z bělidla. Mají modré zástěry a ruce zamazané od šmolky. Zapomněli, že již dávno zrezivěly koleje na panském trávníku, že se stará sušárna nachýlila a spadla, že prádlo již nevlaje po větru, že v náhonu není vody, že prší skrz prohnilé šindele do vykuchané strojovny.

Šenkovna je plně obsazena. Kolem stolů sedí sousedé, sklenice zvoní o tácky, vzduch je modrý kouřem. Pod samým křížem klímá nehybný a nemluvný sedlák Janata. Vedle něho vášnivě gestikuluje a vykládá sedlák Dorník. Prošedivělé vlasy má rozčesány v nedbalou pěšinku. Nosatý švec Koptík z městečka vypráví historky z vojny pumpaři Skálovi. Jirouš, zedník-dobrodruh, se chvástá příběhy z vandru. Otec předsedá, naslouchá, mlčí.

„Statek se nevyplácí,“ žehrá Janata, „děti chtějí své podíly, dluhy rostou. Žena churaví, léto bylo studené a mokré. Lidem v městech se žije lépe.“

„S ševcovinou to je ještě horší,“ namítá Koptík. „Nešijeme už boty, jenom je spravujeme. Časy jsou zlé. Jak jinak bývalo za našeho mládí!“

„Naše mládí!“ horlí zedník. „Jel jsem na kole z Drážďan až do Hamburku, plavil jsem se do Francie, křížem krážem jsem prošel Švýcary, devět let jsem žil v Terstu, procestoval jsem Halič, v Karpatech jsem zažil zimní bouři, blesky se koulely po zemi, byl bych je mohl chytat vlastníma rukama!“

„A přece jsi mrtev, mrtev, mrtev,“ melancholicky ho potírá Skála, „přesto, že jsi tolik žil!“

„Žít!“ touží vášnivě Dorník. „Dělat politiku, přít se, jednat, potírat protivníka, hájit se, uplatňovat svůj názor, zápasit!“

Dědeček roznáší půllitry, květovanou hostinskou čepičku na hlavě. Babička chodí do síně obsluhovat dělníky z bělidla a z vápenky. Otec hledí z jednoho na druhého svýma krátkozrakýma očima, občas si nervózním pohybem prohrábne vlasy.

U dveří, mezi samými cizími tvářemi, mezi agenty a příležitostnými hosty, sedí slepý Brádler, na stole před ním chrchlavá trouba jeho gramofonu. Brádler nasazuje novou jehlu, otáčí klikou.

„Teď něco uslyšíme,“ povídá švec.

„Zelení hájové, bývali jste vy moje, bývali jste srdce mého potěšení,“ zpívá tenounce gramofon.

Lesník Hofman, který sedí sám u protějšího stolu, si hladí kaštanový vous. Jeho pes se pod lavicí protahuje a skučí. Píseň žaluje. Čas neprchá.

Hosté se dávno rozešli. Mlhavý den. Oblaka táhnou po obloze jako černí ptáci. Déšť bubnuje do oken.

„Bude mi dlouhá chvíle,“ posteskne si otec.

Babička neodpovídá. Povzdech? Či zaševelení větru v koruně lípy? Dědeček vstává, jde do kouta, kde visí dýmky. Vybírá.

„Josefe, je to ta tvoje?“

Čistí ji, palcem pečlivě pěchuje tabák do porcelánové hlavičky. Je to divný tabák.

„Vezmi si!“

Sirka suše zapraská, modrý plamínek se chvíli třepetá, až vzplane. Je to velmi stará sirka. V téže chvíli z daleka, z nesmírné dáli jako skřivánci píseň zazní tlumená hudba.

„Kde hrají?“

„Hrají na tvém pohřbu.“

Ticho.

„Táhne ti dobře?“

„Dobře.“

Náhle jako když protrhneš plachtu, z mraků vysvitlo slunce.

„Nyní pláčí, protože si myslí, že je už nevidíš.“ Babiččiny vrásky se krabí, podobá se to úsměvu. Je to však velmi smutný úsměv.

„Jen kuř!“ vybízí ho dědeček.

Puk! — — V čistě vybílené světničce za šenkovnou zavoněla káva, zazněl dětský pláč — křik — kočka proletěla podle stolu se zdviženým ocasem. Na půdě haraší kroky. V koši jabloně — ne, není podťata stará jabloň — hospodaří strýcovo bidlo. Buch-buch-buch! Zralá jablka padají do keře srdíček, mezi sléz, karafiáty a macešky. Koulí se po cestičkách, vroubených oblásky. „Áááá!“ jásají děti. Kolem okna prošla známá tvář v šátku, na rtech vlídný úsměv.

Ke stropu se pomalu vznáší chuchvalec dýmu. Jeden rok.

„Co jsi viděl, Josefe?“

„Viděl jsem děti, jež si hrály, ženu, která se usmála.“

„Kuř, jen kuř!“

Puk! — — Na dvoře kvokají slepice, koruny sliv se níží. Na louce výskot, shrabuje se otava. Děti dělají v kupkách kozelce. U zdi domku ve vlhkém blátě je opuštěná zahrádka z oškrtaných sirek a z polouvadlých sedmikrás. Ze sklepního okénka vylézají korýšovitá zvířátka. Jedno z nich usedlo na vytřeštěné oko pohozené loutky.

„Všechno je, jako bývalo,“ praví otec. „Chci-li, mám je všechny tady, blízko sebe. Již se mi tolik nestýská.“

„Ták, tak,“ přikyvuje babička a opět se malounko usmívá.

Puk! — — Malí odříkávají přání. Na prostřeném stole stojí talíře s modrými okraji, z polévky se kouří. Slzící oči. Veselé oči.

Léto zpívá. Stůl vynesli pod kvetoucí lípu. Bzučí v ní včely, jako by někdo hrál tiše na varhany. Po zaprášené silnici se belhá a heká Paputice.

Bachratý pes s jedním okem hnědým a druhým modrým, šedivý, líný, prašivý, se vyhrabal zpod stolu. „Azore! Azore!“

Listí prší. Žlutá, šustící cesta. Známí přicházejí, známí odcházejí.

Bílý, bílý sníh.

Otec kouří a mlčí. Babička má zavřené oči, ale nespí, očekává jitro, které nepřichází. Mouchy lezou po skle nahoru a dolů, zabzučí, vzlétnou, spadnou, znovu začínají lézt. Květ slézu tluče do okna — vytrvalý, něžný bubeník.

Neznámý den neznámého světla, neznámého žalu.

„Stále čekáme,“ praví otec, „na koho vlastně čekáme?“

„Nevím,“ odpovídá babička.

„Ale když já jsem měl přijít, to jste věděla!“

„Nejsem snad tvoje matka?“

„Josefe,“ praví dědeček, „pamatuješ se na ono ráno, když jsi poprvé odjížděl z domova? Má pec již byla rozpálená a buclaté, bílé housky ležely před domem na prknech. Jan Kytler, tvůj strýc, nahlížel pečlivě do síně, koně frkali a přešlapovali. Pak jsi vyšel ze dveří a za tebou matka se zástěrou u očí. Tvá maličká sestra plakala v opuštěné světnici. Ukládal jsem tvůj černý studentský kufřík pod plachtu žebřiňáku a znělo to právě tak, jako když se zasouvá rakev do pohřebního vozu. Proti koňům zamával křídly kohout a zakokrhal. Strýc řekl: ,Tak spánembohem, pojedeme!‘ A práskl bičem.

A na ten den se pamatuješ, když jsi bydlel v Jičíně u ševce Floumara, a já za tebou nenadále přijel Vimrovou fůrou? Než jsi přišel ze školy, vyslýchal jsem ševce a dověděl jsem se, že mé housky a můj chléb vyměňuješ za lístky do divadel a že celé noci probdíš nad romány!

Co vody od té doby uteklo, a přec je to tak nedávno, když jsme tě maličkého v prádelním koši odnášeli na Chmelnici! Bylo to v šestašedesátém, od hor k nám táhli Prušáci. A dlouho-li tomu, co přišel z vandru můj bratr krejčí a seděl u těchto kamen? Sušily se u nich jeho rozmáčené boty. Matka se tenkrát ani neukázala. Za dva dny nato se narodila tvá sestra.

Musíme být trpěliví, musíme být pokojní, my, které několik letících vteřin uzavřelo mezi minulost a přítomnost, jako se ukládají vejce mezi dvě vrstvy pilin. Čekáme svého hospodáře, který nepřichází.“

„Čekáme,“ souhlasí otec, myslí však na něco jiného. „Jen několik málo minut tenkrát vichřice,“ pokračuje dědeček ve vzpomínkách, „střechy odnášela, lidi zabíjela v domech i na cestách, byla tma jako v nejčernější noci, jen blesky se míhaly — ano — a onoho roku jsem nechal pekařství a zařídil si hospodu. Toho samého roku, bylo to na podzim, měla svatbu tvá sestra. Než se odešlo do kostela, měl jsi k oběma krásnou řeč, matka byla tenkrát samý pláč, kdežto v den tvé vlastní svatby se smála.“

Vtom náhle z ticha, z dáli se ozvaly kroky.

Tajemné, bloudící.

Jdou blíž a blíž. Klapou již po kamenech chodníčku.

„Kdo to?“

Babička stojí vzpřímena, mlčí. Dědeček odkládá vyhaslou dýmku.

Ještě trochu bloudění sem a tam, jako když někdo poznává, a přece si ještě není jist, poznává, a přece váhá, jako když někdo touží, a přece se bojí, těší se na shledání, ale nyní musí posečkat, jímán svou touhou až k závrati.

Pak kroky oživnou a utichnou na samém prahu.

„Jdu,“ praví babička a kráčí do síně s velikým domovním klíčem.

Očekávání.

/1927/

Bratr

/Z cizího deníku/

Jmenuji se Richard Spár. Nepřemýšlejte o významu příjmení, nepousmívejte se nevhodně nad drastickým smyslem slova, buďte prosím jisti, nepřiléhalo mému otci, jako nepřiléhá mně. Ale povšimli jste si, jak hudba tohoto jména honosivě zní? Hle — Richard Spár, Richard Spár — je to silné a rovné jako vůle, avšak to dlouhé „á“ je písmenem tak uklidňujícím! To, co bylo vpředu tvrdě řečeno, v dodatku skrývá vznešenou shovívavost. Je to vysoce vypnuté jméno, jeho veliké „S“ točí se k nebesům půvabnou křivkou, má v sobě cosi chrabrého a zároveň poctivého. Což teprve kdybyste je viděli na černé, mramorové hrobce na hřbitově našeho města, napsáno velikými gotickými písmeny, pochopili byste celý ten vnějšek slávy, posud se vznášející nad tím, co skrývá památku mého otce. Zde, vystláno zlatem, obklopeno tlumeným leskem kamene, mluví ještě vznešeněji, ještě honosivěji, nutíc šedivé kolemjdoucí sklánět hlavu úctou a vyslovovat šeptem pokorné věty údivu.

A právě tak honosivé jako mé jméno bývalo i mé dětství. Ve stínu těchto pyšných písmen, vyjádřených mohutným bílým domem, obehnaným zahradní zdí, prožil jsem svých prvých jedenáct let, opatrován pozornými chůvami, zkolíbáván zeleným šeptem stromů a rozesmáván zlatými snopy slunce v prostorných pokojích.

Měli jsme pokoj modrý, kde bylo vše tiché a tlumené, pokoj růžový, kde bylo mnoho místa a mnoho jasu, pokoj matčin, kde bylo zajímavé dlít pro spoustu polštářů, skel a tretek, a pokoj otcův, v němž vonělo kouřem, kde převládala hněď, kůže a papír. Nemluvím ani o svém vlastním pokoji, který se měnil se mnou a jehož popis, inspirovaný drahou vzpomínkou, byl by příliš obšírný. V přízemí, vyhrazeném kuchyni a služebným, dlel jsem málo, poslušen příkazů matčiných i vlastního vnitřního hlasu, který mne zřetelně odlišoval od těch spodních, nenucených a neukázněných místností a spojil mne s našimi vysokými, upravenými pokoji.

Byla to spíš moje matka, která byla domem a jménem, než můj otec. Ona byla štíhlá, nádherná, vážná anebo vlídná, ale nikdy zamračená nebo hlučná. Zato můj otec byl člověk prostý, dobrosrdečný, a zdálo se, jako by jeho líce byla široká pro více úsměvů, než jich tam bylo. Dlíval nejraději ve svém pokoji, mezi svými papíry a jednoduchým nábytkem. Vešel-li do salónů, vzal na sebe opatrný, starostlivý výraz. Bylo to, jako by se mu v té přemíře vzduchu a přemíře krásy špatně dýchalo a špatně chodilo. Přestože to byl muž tak nenáročný a přístupný, býval jsem s ním málo. Myslím, že toto zařízení bylo výsledkem jakési tajné dohody, která měla za účel zvelebit mne pod nápisem, který byl nade mnou: Richard Spár. Ano, bylo to jistě tak: Můj otec nosil své pyšné jméno tichounce uschováno v kapse černého svrchníku. Na mně bylo, abych ho rozestřel nad sebou jako prapor a nesl ho s majestátním gestem. Má matka, která si asi umínila povznést toto jméno a získat mu hodného dědice, pečovala přísně o to, abych rostl podle jejích plánů.

Nesmírně jsem obdivoval matku, vždy tak důstojnou a vždy tak krásnou. Ale podivným, sdílným a toužebným citem jsem miloval svého otce, který mně byl tak vzdálen jako honěnka kluků na trávníku, klouzačka na rybníce nebo jahody v lese. Již tehdy jsem tušil v tomto velikém, neohrabaném člověku nějaký skrytý zármutek, zatajenou lásku, zlou, pronásledující ho příšeru. Měl jsem pravdu: Můj otec trpěl více než jedním žalem.

Syn vesnického učitele stal se advokátem, později slavným, ženitbou s mou matkou dokonce velmi bohatým člověkem. Avšak manželství bylo kouzelnou zahradou pro jeho jméno, nikoliv pro jeho štěstí. Moje matka s oblibou psala svůj podpis Dorotea Spárová, jako by ten právě byl její pýchou, splněným snem, hýčkaným cílem, ale nerada a letmo líbala mého otce na drsné, široké líce. Mám ve svém kabinetě podobizny obou a tak tu visí jejich obrazy před mýma očima, jak sedávali kdysi v jídelně u společného stolu. Otec se obezřetně dívá do matčiných očí, jako by se ptal, zda výraz, který právě má jeho tvář, je dobrým výrazem, a moje matka mu přikyvuje vážně, že právě tak tomu má být před tesklivým pohledem synovým. — Ach, když vejdu dnes do tichého, vdovského pokoje matčina, jehož vkus se od několika týdnů změnil v temný a pokorně očekávající smrt, nepoznávám již v této stařence bílých vlasů a kostnatého čela onu hrdou, krásnou dámu svého dětství a jinošství. Je pravda, její černé oči zří ještě jasně a důstojně, ale její shrbená záda nejsou již pyšná a její tenoučké ruce, zkreslené zauzlinami kostí a žil, píší třeslavě bývalé krásné a zbožňované jméno.

Do školy mne dali, teprv když mi bylo devět let — do té doby jsem měl domácího učitele. Jistěže to bylo jen proto, abych, ukázán poprvé světu, mohl již překvapovat a budit obdiv. Mou matku to stálo mnoho slz, že jsem měl usednout mezi ostatními, ale bylo to opět jen proto, aby jméno bylo konečně již napsáno na své pravé místo, totiž nad všechna ostatní jména. Ve školní lavici jsem se objevil jako páv mezi vesnickými slepicemi. Oblečen v samet a bílý krajkový límeček, podobal jsem se princi mezi tou bosou a otřepanou havětí dětí úředníků, kupců a chuďasů. Nikdy se neodvážili se mnou se přátelit a činili dobře, neboť by byli sklidili můj chladný, udivený pohled a zaobalené, odmítající slovo. Věděl jsem desetkrát více než oni všichni dohromady a neměl jsem vlastně jinou potřebu mezi nimi sedět, než abych se pyšnil a abych jim byl vzorem. Jak nádherně to znělo, když mezi těmi všemi jmény, znějícími jako údery chlebového těsta, zarachotilo jako výstřel jméno moje! Již tehdy jsem se dovedl postavit za svůj neviditelný erb a moje matka byla se mnou spokojena. U školy čekávala na mne stará Mariana, snědá, neměnící se, hubená služka bez úsměvu. Té byla svěřena čestná služba doprovázet mne domů. Nešla však přede mnou, ale za mnou, podobna stínu na zdi, a nesla jako blysknavý klenot ve svých oznobených prstech mou školní brašnu. Doma byla má první cesta do matčina pokoje, kde mi bylo zodpovídat se vstoje podrobně ze všech dnešních událostí ve škole, začež jsem byl odměněn poloúsměvem, podobným zákmitu vzdálené hvězdy, a polibkem na čelo, vonným a chladným jako vánek.

Ve třídě jsem budil mezi spolužáky pocit přirozené úcty. Byli však mezi otrhánky a bosáky i takoví, kteří mne dravě a bolestně nenáviděli jak pro můj zevnějšek, tak pro mé úspěchy. Ojediněle činili na mne dokonce bezmocné útoky, byl jsem však silný a dovedl jsem nejen odrazit jejich deroucí se ušpiněné ruce, ale zjednat si i spravedlivé zadostučinění hned příští vyučovací hodinu. Pokoření, potrestaní, stihali mne tedy urážkami, které se mne nedotýkaly, a vyhledávali příležitost, jak by se mi pomstili.

Dík těmto malým ničemům poznal jsem poprvé tiché, smutné oči svého ubohého bratra Pavla. Kteréhosi dne stály jsme všechny třídy shromážděny k jakési malé slavnosti, všechny děti v šatech co nejlepších. Ovšem, skvěl jsem se mezi všemi se svou blankytnou šerpou v pase a nádhernými knoflíčkovými botami z dvojí kůže, když tu pokušitelský šepot za mnou pravil: „Richarde, vidíš? Ten, co se teď na tebe tak upřeně dívá, je tvůj nevlastní bratr Pavel!“ — Podlehl jsem svodu, ač to bylo absurdní, poslechnout radu otrhánkovu, ale vzhlédl jsem a spatřil mezi hochy vyšší třídy velikého chlapce dlouhých, těžkých rukou, jehož oči upoutala moje šerpa. Rázem mne zaujala tato hlava stejně hrubá, stejně snědá jako hlava mého dobrého otce, a tytéž světlé, veliké, nemžikající oči. „Kdo to je?“ vyklouzlo mi. Pět — deset hlásků se nabízelo: „Je to Pavel Kaplan, sirotek.“ — „A proč říkáte, že je mým bratrem?“ — „Proto, že je dítětem tvého otce.“ — Nemohl jsem pochopit, jak by mohl být ještě kdosi jiný dítětem mého otce než já sám a jak by mohl nosit jiné jméno než nádherné jméno Spár.

Něco mi bránilo, abych se na záhadu zeptal matky. Vyčkal jsem však vhodné příležitosti a obrátil se na svého otce. Plaše se rozhlédl, pohladil mne po vlasech a požádal mne, abych nepátral po věcech, jimž nemohu ještě rozumět. Potom stiskl rozpačitě mou ruku a řekl tlumeně, abych o tom nepovídal matce. Slíbil jsem bez váhání a nikdy jsem se svému slibu nezpronevěřil, byl jsem dokonce jaksi šťasten, že mám se silným, dobrým otcem jakési společné tajemství.

Během času se mi vše vyjasnilo a později, když jsem dospěl, pochopil jsem ostatní. Můj otec, dříve než se oženil s mou matkou, měl důvěrný poměr s dívkou jménem Terezka Kaplanová. Byla to dcera obuvníka, prý velmi milá a dobrá. Vlivem mé babičky však zanechal otec této známosti a požádal o ruku mé matky. Žel, novomanželé nebyli ani tři čtvrtě roku spolu, když se narodilo opuštěné Tereze dítě, plod bolestného loučení lásky. Dívka zemřela v šestinedělí a tak zůstal malý Pavel v chaloupce ševcově jako smutná památka dceřina, drobný, titěrný křikloun, jenž byl považován za někoho, jenž se vetřel bez dovolení a od něhož bylo očekáváno, že zemře. Nezemřel však, nýbrž žil k zármutku těchto chudých, přísných a prostých lidí, od nichž dostal právě takové chudé, přísné a prosté jméno.

Deníček otcův z tohoto období skrývá mnoho slz a mnoho sebeobviňování. Jen z těchto kusých řádků jsem se dozvěděl, co bylo otci pro neblahý poklesek zakoušet. Matka opovrhovala mrtvou, s níž byla uvedena v poměr, podobný příbuzenství, a nenáviděla vetřelce, který přišel poskvrnit jméno. Neodpustila otci, že povolal do života nuzáka stejným heslem, jakým povolá jednou vlastní děti. Od nynějška existoval Kdosi, jenž mohl jednou drze přitisknout ke sklu okna svou ukradenou podobu. Bohatství bylo uraženo, že obchod s jménem se nepodařil, a nazývalo podvodem cit, který vběhl jako potulný, zablácený psík do krasopisných výpočtů.

Otec projevil přání vzít chlapce do svého domu. Matka chladně odmítla a prohlásila hrdě, že odepře si štěstí mít děti, bude-li tato záležitost rozřešena tak, aby ševcův vnuk si dělal jednou právo válet se v jejich pokojích a jíst u jejich stolu. Ať jen si zůstane ve své plesnivé kolébce, tento zmetek, vzniklý náhodou, zrozený bídou a křtěný kletbami. Jméno je chráněno před tímto dobyvatelem chabých ruček, nechť je od něho ochráněn i dům.

Matka si vymínila, že levobočka nikdy nespatří. Jaká hrůza, kdyby jeho zablácené botky pošlapaly čistý papír, na nějž ona chtěla psát! Přála si, aby otec zapomněl, že se dítě narodilo. Nevěřila, že by otec mohl být kdy tak neopatrný a pošetilý, že by chtěl vídat toho, jenž se snad jednou s hulákáním postaví v cestu jeho oprávněným dědicům... Časem spory utichly. Otec zmlkl a já jsem se narodil.

Na dítě Terezčino byl splácen jakýsi, prý dosti slušný obnos, ale rodina starého Kaplana přijímala tyto peníze co mzdu a odbytné za svůj hněv a za své hoře. Malý Pavel z nich nic neměl. Žil život chudých, odstrkovaných dětí. Chodil v létě bos a v zimě v těžkých holínkách, které mu vyrobil jeho děd. Jelikož nedostával nikdy nic na pomůcky, byl ve škole řaděn mezi ty, kteří neměli právo na pyšné jedničky bohatých. Jeho oděv páchl vlhkostí lůžka, na němž spal, a byl tedy usazen mezi druhy stejně páchnoucími, aby citlivost ostatních nebyla urážena. Jsa příliš veliký, seděl v poslední lavici, která neměla nejlepší pověst. Vždy viditelný a vždy nápadný, býval trestán za ostatní, když pravý viník nebyl nalezen, a učitelovy oči ulpívaly na něm, když byla peskována celá třída. Když se objevila mezi žáky nečistota, když byly nalezeny vši, zaveden špatný mrav, byli to vždy chudí, kteří byli příčinou nešvaru, a Pavel mezi nimi. Se svými ubohými šaty a se svými ubohými jmény byli tito otrhánci vždy až po krk v uniformě bídy a ve škole terčem výsměchů svých spolužáků. Los mého bratra byl těžší než ostatních: byl osamocen mezi osamocenými. I tito vyloučení potřebovali někoho, kým by opovrhovali, i oni museli mít někoho, jemuž by se vysmívali, a Pavel byl horší než oni, neboť neměl otce, jehož jméno by nesl...

Poznání, že mám bratra mezi nuzáky, otevřelo mi nový pohled do světa: Hřiště, rybník, jahody, bosé děti, hlučný smích octly se jaksi blíže mne a já byl jimi zaujat více, než jsem kdy předpokládal. Náš dům dostal trhlinu a tou se dívalo dovnitř prosté, blankytné nebe a plesnivou maltou sutin draly se tam ušpiněné chlapecké ruce s černými nehty. Jméno mého otce a jeho jas staly se mi nyní pochybnými v našich rozsáhlých pokojích. Začal jsem uvažovat, zda by v šedém šatě a chaloupce, do níž bys musel vcházet sehnut, nevyjímalo se lépe, zda by se tam nenalezlo více místa pro jeho štěstí a více světla pro jeho smích. Počal jsem se bát, že ten vytáhlík v kabátě s roztrženými lokty, tento Pavel, vnuk příštipkářův, je více otcovým synem než já ve svém sametě a krajkoví.

Kdykoliv jsem svého bratra potkal, kráčejícího osaměle ze školy, s hubenou brašnou a sehnutou hlavou, lákalo mne to opět a opět spatřit jeho oči. Bývaly však zakryty těžkými víčky, bezvýrazně sledujíce vlastní klátivý krok, anebo zalepeny slzami. Dětem chuďasů je vždy možné pro něco plakat! Chtělo se mi někdy položit svou ruku na jeho rameno a zeptat se: „Proč pláčeš?“ Ale ostýchal jsem se před ním i před ostatními a pak — za mnou šla Mariana. Co by tomu bývala řekla matka, kdyby zvěděla, že jsem mluvil se svým bratrem? Tak jsme vedle sebe žili svá dětství, neznajíce se než podle vidění, odloučeni hradbou, smutnější než dálka. Jak asi on smýšlel o mně? Zdali věděl? Věděl-li, byl pokorný a nedával znát ani touhu, ani zlobu.

Tenkráte jsem pochopil poprvé, jak prázdné je být jedináčkem. Spatřil-li jsem na ulici sourozence v družné hře, pomyslil jsem si: Hle, jak krásné je mít přítele ve svém domě, někoho, s nímž je možná se dělit o dárky, vymýšlet smích a utěšovat společné hoře. Pojala mne touha skrýt se do prvého výklenku domu jeho ulice a sečkat, až půjde kolem se svým skloněným smutkem, pak rázem vystoupit, vzít ho za studenou ruku a vroucně ho požádat, aby šel se mnou. Štěstí tohoto neuskutečnitelného bratrství prožíval jsem v nesčíslných snech. Měli jsme tytéž šaty a tentýž pokoj, šeptali jsme si na ložích dlouho před usnutím, a rozcházejíce se ráno každý do své třídy, loučili jsme se láskyplným úsměvem. Má touha se stala silnější všeho, co bylo kolem mne, netěšil jsem se již z blahobytu a péče, které mne obklopovaly. Nyní jsem zapomněl, proč jsem byl dříve lepší než jiní, proč jsem měl jednat jinak než ostatní a jakého druhu měla být cena mého ctnostného pyšnění. Stal jsem se zasmušilý, dívával jsem se oknem u vytržení a často, a zdánlivě bez příčiny, jsem slzel.

„Co je ti?“ ptávala se matka. A já věděl, že nesmím to, co smějí jiné děti: vášnivě se rozvzlykat a říci pravdu. Věděl jsem přesně, co by následovalo. Zblednutí, odklonění stranou a chladná důtka s vyzváním, abych se šel vyplakat jinam a stal se mužnějším. Pak snad zaobalený výklad o světě dětí a světě dospělých a zopakování tématu o společenských rozdílech. Beztak to matka musela očekávat, že jednoho dne se dozvím... Anebo věřila v delikátnost mého mlčení?

Jednoho dne před vánocemi vyšel jsem v průvodu matčině k obhlídce výkladních skříní. Bylo již šero, mokrý sníh se sypal a na zemi tál v bláto. Stáli jsme právě před krámem hračkářovým, když tu mne cosi přimělo, abych se obrátil. Z uličky bídných chalup, kde bydleli Kaplanovi, vycházel můj otec, přeskakuje kalužiny. Radost, že on s Pavlem mluvívá, a strach, že matkou bude nyní zpozorován, zaplavily mne protichůdnými pocity. Chvějícím se hlasem začal jsem matku upozorňovat na jakousi hračku ve výloze a mluvil jsem tak dlouho a nutil jsem ji tak dlouho hledět na předmět, až otec zpozoroval nebezpečí a uhnul stranou. Viděl jsem koutečkem oka, jak stanul jakoby omráčen a pak sehnuv hlavu zrychlil krok. S těmato očima, skloněnýma k zemi, s tímto klátivým krokem a polekaným výrazem podobal se tak mému bratru, že se mi zachtělo vykřiknout, zalkat, všechno říci a na kolenou v blátě ulice poprosit matku, aby se ustrnula nade mnou a nad mým otcem a dovolila nám vzít domů našeho Pavla.

Ještě jednou potom, nevím již za jaké příležitosti, spatřil jsem otce vycházet z uličky chudých. Tentokrát jsem se však sám schoval za roh, abych nebyl spatřen; tak hrozně se mi nechtělo uzřít otcovy rozpaky.

Okolnost, že my dva bratří máme každý jinou matku, působila mi chvíle častých přemýšlení. Snažil jsem se nějak si představit tu druhou, a usmysliv si nějaký přízrak, žíznivě jsem porovnával: Ubohá a pyšná. Moudrá a prostá. Pokorná a silná. Po zbytek mého dětství ustálil se pak tento obraz: Biblická Maria v proudu nebeského světla, s rukama zkříženýma na prsou. „Aj, já děvka Páně...“ Vůbec mi vězelo v hlavě nesmyslné přirovnání dítěte, narozeného v chlévě, s bratrem, bydlícím v chaloupce. Při všech těchto únavných hrách fantazie našel jsem si vždy nějakou příležitost být nešťasten. Nejvíce hoře mi působila představa otce, váhajícího na rajském oblaku mezi těmito dvěma ženami. Někam přece musí jít? Na obou stranách stály nesmiřitelné matky, každá se svým chlapcem po boku. Měl jsem bolestné tušení, že otec by zvolil druhého hocha a cizí ženu. Ach, proč nesměli jsme mít, jako jiné děti, jen jedinou matku a být rodinou pod vlídným otcovým úsměvem!

Od chvíle, kdy jsem poznal svého bratra, byl jsem změněn. Moje matka netušila, jak její stavba se řítí a jak jen s námahou udržuji před jejíma očima vzhled ušlechtilého chlapce. V hloubi duše trpce a s nechutí dával jsem se vést. Mé příbuzenství po otci promluvilo, a naleznuvši posilu v sourozenci, bránilo se kázni Jména. Vzpíral jsem se v duchu proti všem svým výhodám a nebyl jsem daleko od toho odhodit masku, zout boty a rozesmát se nepříčetně jako mí spolužáci před samou školou. Mé svědomí dítěte se bouřilo, že mám být něčím jiným než můj bratr, a má krev bušila tragickou touhou sestoupit z oltáře, zamhouřit oči a nikdy nebýt osobností. Chtěl jsem svého bratra a sám jsem toužil stát se bratrem.

Taková byla má prvá dvě žákovská léta. Tichý, nenáročný bratr v nich žil přesto, že rozsudek, vynesený nad ním při narození, byl rozsudkem smrti a zapomenutí. Přes matčiny plány a úzkostlivé teorie bydlel tu s námi pod zakázanou střechou. Já i otec zpronevěřili jsme se zákonu Jména: cítili jsme s vyhoštěncem. Má výchova byla rozštěpena: Povrchem dítě našeho domu, bratřil jsem se uvnitř s chuďasy celého světa, veden jako kmitavým plamínkem v temnu prostýma, smutnýma očima Pavlovýma.

Když jsem dokončoval pátou třídu, opouštěl již Pavel Kaplan školu. V tento den, který byl současně nejlepším dnem roku, neboť prázdniny se jím počínaly, stalo se, že jsem na něho poprvé promluvil. Jelikož se mi přihodilo pouze dvakrát, že jsem s ním rozmlouval, stal se mi tento den památným a před mýma očima jsou všechny události té chvíle, jako by se byly odbývaly včera. Snědá, pokorná tvář dívá se na mne týmž nedůvěřivým pohledem a oči zalhávají tytéž slzy, jimiž tehdy byl blízek zavlažit svůj neradostný vstup do života.

Stál vytáhlý a zapomenutý uprostřed klubka spolužáků, z nichž každý mával v ruce svým plánem. Ne, můj bratr Pavel neměl svůj sen. Nevstoupí na studie, aby se zabýval zajímavými a krásnými věcmi, nepůjde do vonného krámu lahůdkářova nebo do vlídné dílny krejčího, aby se stal později zámožným, samostatným člověkem, ale sejde z obzoru svých druhů se stejně ubohými, jako je sám, uchopí svou přítelkyni lopatu a napne svaly k práci bezradostné a neustávající. — Stál zvlášť a netěšil se s ostatními. Dokonce bylo mu asi příliš mnoho hluku pro jeho tíseň, i rozhlédl se a zamířil houpavým krokem do kouta školního dvorku, kde stála hasičská bouda. Za ní byla ulička, zarostlá kopřivami a vlhká stínem. Tam kráčel můj bratr, aby poprvé vyhledal svou samotu muže. Já, jehož srdce bušilo touhou užít této poslední příležitosti, šel jsem za ním. Pudily mne všechny mé žaly minulých let. Nebyli jsme pozorováni.

Rázem se otočil a tázavě se na mne zadíval. Zčervenal jsem a pochopil pozdě, že nemám vlastně, co bych mu řekl. Vykoktal jsem jen, jak jsem rád, že mu mohu také dát své sbohem na odchodnou ze školy. Zachmuřil se lehce a pak řekl slušně, že ho to velice těší. Jaký hlas! Chtělo se mi naposlouchat se toho hlasu. Byl to hlas mého cizího bratra. Nepřemýšleje, ptal jsem se ho nahodile na jeho konečné vysvědčení. Něco škublo koutky jeho rtů. „Tumáš!“ a vytrhl z kapsy špinavý, zmačkaný papír. Jaké to bídné známky! Bylo mi stydno. Zatoužil jsem zvolat „Bratře!“ a padnout mu s pláčem okolo krku. Ale má výchova obstála a já jen vlídně řekl, že to není ještě to nejhorší vysvědčení. Nevyzval mne, abych mu ukázal svoje, a já jsem se cítil trochu roztrpčen. (Přece jenom byla ve mně ještě moje pýcha!) Byl jsem však dosti jemný, abych mu ho nevnucoval. Řekl jsem: „Třeba jsem s tebou ještě nikdy nemluvil, vím, že jsi Pavel!“ Toto vyznání dotklo se choré struny v jeho srdci, neboť odpověděl skrz zuby: „Mně říkají všichni jen panchart!“ Tehdy znal jsem jen zpola celou drsnost tohoto slova. Přesto jsem se cítil uražen za něho: „Být tebou, nenechal bych si tak ošklivě říkat.“ A na otazník úst: „Jistě máš sílu, natluč jim!“ Smutně se usmál: „Oh, bylo by jich na mě mnoho!“

Měl pravdu, ubohý Pavel, bylo jich na něho vždycky příliš mnoho, neboť on byl vždycky sám. Celý život byl na něj, hlad celé země z něho jedl, všechna havěť pevniny pila z něho své rozkoše. Pode všemi, jako ukamenovaný ušák, přitisknutý k blátu jako rozšlápnutý střevlík, neschopný vší obrany, přemožen, dřív než mohl pozvednout ruku, trpěl na sobě tíhu celého světa můj bratr dělník!

Když jsme se potom rozpačitě rozešli, nemajíce, co bychom ještě dále mluvili, a zamířili každý v jinou stranu dvora, bylo tím naznačeno všechno to, co potom nadešlo. Právě tak jako tam, rozešli jsme se v životě každý do jiného úhlu světa, on k práci, a já k pohodlí, on k bolestem, a já ke štěstí. Vždy stejně dalecí jako v onu chvíli školního rozchodu, vždy stejně rozpačití, váhavě jsme se druh od druha vzdalovali, jako bychom byli uchopeni za rámě každý svou matkou a vedeni každý ke svému cíli.

Z tohoto setkání zůstalo mi jen trochu hoře a nespokojenosti. Trápilo mne, že rozhovor, od něhož jsem si tolik sliboval, minul, aniž nás sblížil. Nalézal jsem nyní spousty vřelých a případných slov a nenáviděl jsem se proto, že jsem se jich nedovedl zmocnit v pravou chvíli. Opakuje si to, co bylo promluveno, shledal jsem, že jsem protivný a vychloubačný, a trpěl jsem představou, že on mne prohlédl a že mnou opovrhuje. Nezvěděl jsem, ani co o mně soudí, ani jak se dívá na naše příbuzenství. Nestěžoval si a já neměl příležitost ho potěšit. Nežádal nic a já mu nic nenabídl. Kouzelné slovo „otec“, které bylo jediným pojítkem mezi námi, nebylo proneseno. Byl jsem sklíčen po celý prvý týden prázdnin. Teprve později, znaven sebevýčitkami, jsem se uklidnil a utěšil.

Nyní, když již nebyl školákem, stal se mi bratr Pavel opět vzdálenějším. Nevídal jsem ho již denně, a spatřil-li jsem ho přece, nalezl jsem ho ve společnosti, jež nebyla blízká dětem. Mezi dělníky, s obličejem, z něhož byl smazán i smutek, znaven a nevšímavý, byl jiným Pavlem než tím, kterého jsem znával. A pak tu bylo ještě cosi jiného: já byl ještě chlapec a on již téměř jinoch! Odlišné zájmy se mezi námi vztyčily, a já, který jsem toužíval po druhovi, nevěděl jsem nyní, co bych si počal s nádeníkem. Mé představy o tom, jak přivádím bratra do svého dětského pokoje, staly se směšnými, jakmile šlo o výrostka, postříkaného maltou. Chtěl-li jsem nyní snít, musel jsem opět počítat jen sám se sebou, a to mne navracelo staré pýše. Osamocoval jsem se a počal jsem se opět těšit z výlučnosti. Jméno, zbaveno své přítěže, vzneslo se vysoko do nadějí. — Dítě zapomíná rychle a já opravdu již počal zapomínat, že jsem byl kdy smutný. Přesto však minulé období vtisklo mi provždy nový rys: ochotu cítit a rozumět. A abych nadobro nezapomněl na toho, jenž mne vzrušoval jako odraný školák, byl tu můj otec. Nejenže jeho tvář mi připomínala osudnou podobu, ale nebylo lze nepozorovat, že je rok od roku smutnější a zamlklejší. Řídké úsměvy, které bývaly vídat na jeho tváři při společných obědech, vymizely nyní docela a jeho těžká postava se počala klonit, jako by na ní leželo neviditelné břímě. Dnes vím, že tímto břemenem bylo plačící svědomí. Otec se trápil. Zvlášť od léta, kdy bratr Pavel vychodil školu a stal se ničím, podělkářem, příležitostným dělníkem, ztrpkl a vyhasl. Miloval svého druhého syna, ale neodvážil se již nové bitvy pro jeho štěstí. Rok od roku očekával tuto ránu, a když dopadla, jen se shrbil. Nemohl ovšem ani nic jiného čekat. Čím jiným měl se stát chuďas bez otce a bez přátel? Poznal, že vlastně teprv nyní se počíná pravá synova oběť. Nesnažil se již vztáhnout ruku ku pomoci tomuto tonoucímu. Matka byla ostatně na stráži, vždy obezřelá, vždy na svém místě, octl-li jsem se v nebezpečí já, můj příští blahobyt a moje hrdé jméno.

Odešel jsem z města na studie, můj život se stal plnější, mé hvězdy se zase o krok přiblížily. Nyní jsem vídával svého bratra jen náhodou v době svých prázdnin. Vzpomínám-li dnes na letmá setkání těchto roků, mám představu pozdvižených a opět se sklopivších očí. Tu vyhlédly z bláta regulace, ondy z příkopu silnice, někdy zasvítily shora z lešení stavby, někdy z hloubi klenuté síně, kde se bouralo. Vždycky však je provázelo stejné gesto: pohyb ruky k zpocenému nebo znavenému čelu. — Smutné, pokorné oči mého bratra Pavla! Probleskovaly jste jako plaménky mlčenlivého zármutku podél cest, jimiž jsem chodil, byly jste nepovšimnutými pochodněmi, bezplatnými služebnými ohni, svítícími mému běhu za štěstím. Můj nevinný otec stvořil jednoho z bratrů k tomu, aby byl člověkem, a druhého jen k úloze divákově. Jakou zášť chtěl roznítit v těchto tonoucích očích osud, který svoloval k tomu, abychom se vídali? Avšak moudré oči jako by byly poučeny světlými mocnostmi, že jejich los je nezměnitelný a jejich ctností že bude bez reptání dojít svého konce: Nikdy neletělo za mým vítězným pochodem uštěpačné slovo, nikdy nepadl k mým nohám kus bláta, vyhozený z jámy. Téměř se neznajíce, jednali jsme přece bratrsky. Já bral a on nezáviděl. Já se skvěl a on skláněl hlavu. Bylo to, jako bychom si byli rozdělili celý svět mezi sebe. Já vzal onu půli, kde bylo zlato, smích a pýcha; on tu druhou, kde byla šeď a zármutek. Byli jsme králi a každý jsme kralovali ve své říši.

Někdy se mi dokonce zdálo, že na těch ústech, která se objevila nad zemí, jen aby odpočala, kmitl se úsměv. Nevím, co ten úsměv znamenal, ale dnes mi připadá, že to byl úsměv povzbuzení. Byl jsem miláčkem štěstěny, bylo radostné dívat se na mé úspěchy, nepatřila-liž právě bratrovi role největšího obdivovatele? Mohu dnes ovšem cokoliv činit se svými vzpomínkami, nikdo již nepřijde, aby mne usvědčil z bludu, avšak přece, jsa si vědom bezpředmětnosti podobných dohadů, troufám si tvrdit, že v oněch úsměvech nebylo ironie. Což nebyl on synem mého otce? Nebyly to vlastně otcovy oči a otcovy ruce tam dole v díře? A mohl-liž by ten, jenž byl jeho pravým dítětem, nenávidět toho, koho on miloval?

Hle, jaký byl náš různý osud: já studoval, a on kopal v jílu, brouzdal se v blátě, ohříval promrzlé ruce v kapsách děravých kalhot. Vstoupil jsem na universitu, a on dále kopal, vyměnil sotva jednu kazajku a sotva se odvážil dát si spravit boty, do nichž mu teklo. Šel jsem od zkoušky ke zkoušce, od úspěchu k úspěchu, a on míjel jednu práci, aby hledal novou, a octl-li se bez zaměstnání, chřadl a hladověl. Jeho slavností bylo pít řídké pivo, na stole politém kletbami, jeho mezníkem byla sobota, den výplaty, a vrcholem blaha laciný bál. Byl jsem promován, a on o tom sotva doslechl ve své bídě, hostil jsem, a on, bratr, nedostal ani drobtu z bohaté tabule. Chléb, který byl jemu každodenní stravou, jedl jsem výjimečně, abych odpočal od lahůdek. Pohyboval jsem se v nejlepší společnosti a jsa elegantní sklízel jsem potlesk. Pavel trávil své neděle zívaje na rozích ulic, sytil své srdce, pohlížeje za běhnami, a spánek, jemuž jsem se vyhýbal, lituje ztraceného času radostí, byl jemu jediným osvěžením.

Řidčeji a řidčeji dostavovala se u mne hnutí, kdy cosi poraněného ve mně umlčelo mou hrdost a hnalo mě dolů ze schodů mého rozbouřeného srdce rovnou do příkopu, kde blesklo dvé tichých očí bratrových. A stalo-li se tak přece, vždy se přede mnou vztyčila ušlechtilá postava matčina a já hned vycítil, jaký je rozdíl mezi tvrdou, černou rukou tam dole a onou, která kladla své prsteny na mé rozpálené čelo. Deset ohnivých písmen mého jména vzplanulo proti mému blouznivému hladu po syrové zemi, která byla mým bratrem, a já shledal, že jsem povinen více tomu, co je přede mnou, než tomu, co je za mnou.

Potom náhle přišla válka a my byli odvedeni téměř při téže domobranecké přehlídce. Myslím, že to bylo jeho tělo, které jsem viděl mihnout se směrem k šatně, právě když jsem se stavěl pod míru poddůstojníkovu, a já na okamžik uviděl tyto svaly, podobné vytahaným provazům, a šíji, sehnutou prací. Tenkrát mne to však neudeřilo blízko srdce, měl jsem vnitřnosti sevřeny obavami a myšlenky upřeny za sebe, na své krutě postižené rodiče.

Má skvělá budoucnost byla ohrožena nesmyslným světovým masakrem, mé jméno, jež bylo vypjatým tykadlem ctižádosti matčiny, bylo uvedeno v nebezpečí, že bude vymazáno z tabule světa, a ona, propouštějíc mne do války, vydávala na smrt kromě své bezmezné lásky i svou bezmeznou pýchu. — Otec, ubohý otec, ztrácel jedním rázem obě své děti.

Byla to velice pohnutá doba a ještě dnes mé srdce tone v slzách, vzpomenu-li bolestných loučení před odjezdem. Mýlili byste se však, kdybyste se domnívali, že matka plakala, padala do mdlob, obmykala mě pažemi! Pravý opak! Seděla ve své židli a snažila se usmívat. A to právě bylo srdcervoucí, že tato silná žena musela napnout všechnu svou odvahu, aby se neproměnila v prostou nešťastnou matku. Tragické bylo nejen to, že se věnovala tomuto neslýchanému boji, ale i to, že se jí to dařilo a že se ještě snažila dávat mi příklad hrdinnými slovy.

Otec nebyl tak statečný, ani tak nadlidsky vznešený. Přišlo-li na něho hoře, zavřel se ve svém pokoji a vycházel odtamtud zlomen, s očima rudýma. Nevěděl jsem však, koho z nás nejvíce lituje, zda mne či Pavla či matku, či všechny dohromady. Nepověděl to, zachovav si svou mlčenlivost i ve chvílích nejvíce se nabízejících zpovědím. Domnívám se však, že největší díl jeho bolesti patřil bratrovi. Otcovo šlechetné srdce těžko snášelo asi tuto novou ránu, zasazenou, opuštěnému. Nezáviděl jsem. Bohatý a šťastný má zajisté větší právo na bolest a hoře než ten, jehož život byl od kolébky skropen slzami, a většímu ubožáku patří větší díl soustrasti. Hle, tak jsme byli opět rozděleni o dary života: já donedávna sklízel obdiv, a nyní zase soucit spravedlivých patřil jemu.

Pavel rukoval na vojnu o měsíc dříve než já. Odjížděl mezi ostatními ve vagóně, politém pálenkou, páchnoucím výpary a lomozícím cynickým zpěvem rekrutů. Byl jsem na nádraží, zasazen uprostřed vzlykajícího a reptajícího množství, a měl jsem dost příležitosti dívat se na tuto snědou hlavu, na tuto chudobnou postavu, nemající ani dostatečný oděv a odjíždějící do dálek bez výbavy matčiny. Hle, řekl jsem si, ten, jehož odjezd není skropen slzami! Jede do boje právě tak, jako by šel do práce; ať vstoupí do té či oné země, vždy bude na něm žádáno vše, a nebude mu vráceno nic. Ubohý bratr! Ruka na něho napřažená se nikdy nezastaví z obavy, že někdo, jenž za ním stojí, mohl by se pohněvat, slovo, vmetené mu v tvář, přilne na ni bez protestu, neboť nadávka vždy dobře sedí na jméně chuďasově. —

Zachtělo se mi přistoupit k vozu a podat ruku tomu, jenž byl pomíjen všemi. Vtom se však vlak hnul, hulákání zesílilo naposledy a uslzené šátky z perónu zatetelily se na rozloučenou odjíždějícím. Jak se dav rozkýval, mezi hlavami shrbenými k pláči uzřel jsem vážnou, napjatě hledící, bolestně staženou tvář otcovu. — Vyprovázel syna. —

Přes všechny smutky, které způsobil můj odjezd, byla moje vojna jiná než vojna bratrova. Prodělal jsem dvouměsíční výcvik jednoročních dobrovolníků a vstoupil do důstojnické školy. Nepoznal jsem ještě příliš mnoho hrubostí a naprosto žádné strádání, zatímco život mého bratra byl jimi protkán. Bohaté kapesné mi zabezpečovalo slušný, ba mohu říci, i veselý život. Můj bratr s hubeným žoldem vojínovým v kapse, zasypán urážkami, odsouzen ke všem pracím, byl nepoměrně níže mne, než kdy předtím. Jeho stejnokroj na něm visel právě tak jako kdysi jeho blůza dělníkova, v botách byl vsazen jako v olověném podstavci a na nepěkně ostříhané hlavě měl promaštěnou čapku. Já měl ovšem vlastní uniformu a činilo mi zvláštní potěšení, kdykoli se prosťáčci zmýlili a zdravili mne jako důstojníka. Sloužili jsme s Pavlem u jednoho pluku a já ho často vídal, procházeje se po korze města, upjatě se stavějícího k pozdravům nebo kráčejícího podlomeným krokem na cvičiště s puškou na rameni. Byl týmž chuďasem, jeho oči byly tytéž bludné oči, a když jsem ho jednoho dne spatřil, jak kráčí s lopatou na zádech, shledal jsem, že se na jeho životě mnoho nezměnilo. Stal se jen trochu přepadlejším nedostatkem a snad i hořem, neboť tento hoch, jenž neměl kdysi již nic jiného než svou svobodu, ztratil nyní i tento poslední svůj statek.

Když jsem se vrátil jako desátník z důstojnické školy, měl bratr za sebou již jedno polní tažení. Vrátil se s omrzlýma nohama a já ho nyní vídal šourat se s mrzáky jemu podobnými, bídného, hubeného, zmačkaného v jeho odvšivených šatech a obtíženého novým poznáním: vzpomínkou života v sousedství smrti. Tehdy jsme se my zajíci dívali na muže, kteří přišli z fronty, s jistou úctou. To snad bylo příčinou, že jsem svého bratra vyhledal mezi chorými a získal ho k rozmluvě ještě jednou a naposledy.

Nebyl to hovor příliš vřelý, snad dokonce ještě nepovedenější než prvý, neboť jsme si oba vykali. Nyní mi nešlo ovšem o to, abych obnovoval staré, sentimentální problémy (nebyl bych ani vojákem, kdyby moje city nebyly trochu otupeny), nýbrž o přátelské slovo, které by mne ospravedlnilo před vyčítajícím hlasem krve. Neboť jsme byli přece jenom na vojně, a není-liž pravda, vše se mohlo stát, bylo nutné pro jistotu spořádat všechny své účty. —

Právě tak jako jsem si zapamatoval do detailu setkání prvé, zapomněl jsem téměř docela na setkání druhé. Vím jen, že jsem nedbale a usměvavě hovořil, zatímco on přešlapoval rozpačitě, nevěda, jak se chovat k mé hodnosti. Opět jsme tedy stáli každý na svém místě, to jest já nahoře a on dole, a jelikož jsme se oslovovali příjmeními, odbývala se tu přestřelka našich jmen. Jméno Spár znělo pokorně a něžně z úst chuďasových, zatímco měkké Kaplan vybuchovalo z mých téměř odvážně. — Byli jsme přece krajani a tak rodné město bylo naším tématem. Já byl nedávno doma a on se odvažoval vyptávat na své známé. Objevilo se, že z těchto jeho lidí jsem znal sotva každého pátého. Dojímavé bylo, že se neptal na svého otce, ač se ptal po zdraví mé matky. (Jak to bylo taktní!) Z toho jsem seznal, že vše dokonale ví. (A jak by také nevěděl!) — Nebyl jsem mu však příliš vděčen za jeho ostýchavé míjení ožehavého předmětu. Měl jsem přece jakési naděje, že hovor tam bude zaveden a že moje záležitost bude vyslovena a projednána. Měl jsem — pamatuji se dobře — docela přesné plány v té věci, chtěl jsem mu nabídnout jistý druh přátelství a i svou — ovšem, zcela skrytou — pomoc po dosažení hospodářské samostatnosti. Nenalezl jsem však, právě tak jako při setkání prvém, vhodná slova, a tak jsme se rozešli, druh druhu čtouce na očích nezodpověděnou otázku.

Po návratu domů jsem se rozhodl zcela vážně, že návštěvu u bratra zopakuji a půjdu nyní bez úvodu, rovnou k cíli. Takto se upokojiv, usnul jsem. Avšak již příští den přinesl změnu, která mé plány, plné dobré vůle, náhle zkřížila: byl jsem přeložen k praporu štýrských myslivců. Měl jsem sotva tolik času, abych si opatřil nejnutnější, a odjel jsem následujícího dne.

Pak nadešla velmi pestrá doba, plná horečných nadějí a horečných strachů. Prodělal jsem své prvé polní tažení a vrátil se lehce raněn do vnitrozemí. Mé útrapy se zajisté nerovnaly bratrovým, neboť jsem byl v prvých třech měsících služby v zákopech povýšen na důstojníka. I moje bolesti byly příjemnější než jeho — nebelhal jsem se jako přišlápnutý šváb, nýbrž procházel se pyšně se svou levicí volně zavěšenou v černém šátku. Hle, i k své ráně jsem přišel bez zvláštních utrpení a nosit ji bylo dokonce příjemné a krásné. Nebudu se však zde rozepisovat o těchto lehkomyslných dobách. Stačí jen říci, že jsem se cítil nyní, prodělav svůj křest ohněm, dokonalým člověkem a dvořil se s úspěchem dámám.

Trvalo to přece víc než rok, než jsem se po své polní výpravě a po putování nemocnicemi dostal na dovolenou .„na shledání“. Jak jsem se zhrozil, když jsem nalezl svého otce zhrouceného, téměř bělovlasého, a matku zasmušilou a plnou obav! Jednou z prvních zpráv, které mně vyšly vstříc cestou z nádraží, bylo, že můj bratr Pavel asi před měsícem padl, zasažen na pochodu pluku, ve chvíli oddechu, zbloudilou kulí.

Zbloudilé kule! Pro jaké lidi jste ulity? Snad pro ty, kteří opouštějíce jednu lásku, spěchají do náručí druhé? Nebo pro ty, jichž se štěstí po léta drželo jako klíště, dávajíc jim probouzet se do nečekaných dědictví, vyhrávat hazardní sázky, vítězit náhodou okamžiku? Zajisté, že nešťastně zemřít bylo jen těm, kteří nešťastně žili.

Ubozí, záplatovaní, zavšivení nuzáci zpocených a páchnoucích nohou, vidím vás nabízet svůj bezmocný los zlomyslné náhodě, vidím, jak stojíte bolestnou zeď před námi, šťastnými, kteří jen za kalužinami vaší krve dovedli jsme se pokojně smát! Ubozí bezejmenní, kteří jste neznali své otce a nelíbali své matky, vám bylo dojiti až na konec cestou, která byla upravena jen pro vás, a zanechat svá napolo prokletá srdce dole v blátě jako své prošlapané boty a kulkou provrtaný plášť, abychom my šťastní se svými zvučnými jmény mohli se chlubit svým dětem vašimi hroby a zdědili potom zrosené dílo, které jste nám zanechali. Tisíce vás zemřelo a nové tisíce vystoupily ze země, aby uchopily rukověť nástroje, na níž sotva zchladly doteky vašich rukou. Jen vám jest odcházeti a střídat se ve věčné a beznadějné službě, zatímco my, kteří nepřikládáme ruku k dílu, nezaléváme krví místo, na němž jsme stáli v hodinu svého neplodného života, hledíme bezmyšlenkovitě v líc nového muže, neznamenajíce smrt toho, jenž byl vystřídán.

Napadá mě, že potměšilý osud nemohl ani vymyslet nic lepšího než smrt bratrovu, když se celá léta pozorně staral, aby vzdálenost našich údělů nebyla zmenšena. Byl jsem raněn, dostihl jsem jej bolestí, nezbývalo mu tedy než zemřít, aby jeho náskok v neštěstí nebyl ztracen.

Když jsem přistoupil k otci po dlouhém rozloučení, abych se s ním přivítal, setkal jsem se s očima zalitýma slzami a já četl v jeho tváři výčitku, že jsem raději sám nezůstal na bojišti, místo co jsem nechal zemřít tam toho chuďasa. Nepocítil jsem hořkost. Nač? Což jsem to dávno nevěděl, že otec miluje víc svého ukřivděného? Ba, byla to víc než láska, ten cit, plný výčitek, tato žízeň po mrtvé mladosti, která přicházela, jen aby vypíjela důlky svých očí poslední klid jeho samoty! — A tu se ve mně všechna dosavadní rovnováha zvrtla a já všechnu pravdu, všechnu lásku přiznal svému otci a má matka se octla mimo moji bolest, prázdná, trpně se usmívající, se svou pestrobarevnou bublinou vznešeného jména.

Na mé levici zůstal dosti značný defekt (i zde stálo při mně moje štěstí), a já byl před komisí uznán nezpůsobilým k polní službě. Tak uplynula zbývající léta války pro mé rodiče téměř bez starostí o můj život. Nebyl tedy pražádným překvapením můj šťastný návrat po posledních událostech světového vraždění. Pamatuji se dobře na svůj vstup do společného pokoje: matka se vztyčila, pohladila mne po vlasech a významně se ohlédla na otce, který cosi četl a své oči od knihy nepozvedl. Nebyla to zapomnětlivost a nebyl to hněv. V té chvíli se radil se svým mrtvým dítětem, je-li ještě vhodné se pro něco radovat. Pak vstal, chvilku ještě se probíraje stránkami, jako by váhal, přistoupil bez úsměvu a nechal se obejmout.

Marně jsme doufali, že se otec ze svého zármutku vzpamatuje. Nezdálo se, že ho těší, že matka ožila novými nadějemi a že čas žádá novou lopotu a nové plány. Kdo ho znával, nebyl by ho poznal. Lhostejný místo pracovitého, stále ospalý místo činného, tak sedával ve svém pokoji, zabořen v křesle, s perem zapomenutým v ruce. — Jak ho miloval! Jak byl nešťasten! — Bílým domem bloudil jako přízrak, nemající nikde stání, a jeho jméno na něm viselo zplihle a uboze jako rozbitý prapor, jako posměch, jako bolest...

Všichni jsme věděli o jeho hoři a nikdo jsme o něm nemluvil. A snad proto, že nenalézal příležitost dát průchod svým slzám, že nevyhledal nikoho, s kým by požaloval na osud trpkými slovy, jeho smutku neubývalo. Naopak, jeho skleslost se horšila! Bylo zřejmé, že neoplakává pouze syna, ale dvojnásob lituje právě tohoto syna, kterému nikdy nemohl a nesměl otevřít zřídla své něžnosti a kterému nikdy nemohl sdělit všechnu svou lásku. Kdo ví, jaké sny pučely v otcově hlavě pro tohoto vyhoštěného sirotka! Snad celý život se chystal povstat z okovů svého jména a promluvit? Setřást lež úcty a slávy a pokorně padnout v prach před svým hříchem? Odmítnout konečně půvabný zákon matčin a sejít na trpkou a nehezkou cestu, posetou šlépějemi opuštěného dítěte? Hle, nyní zemřelo vše, co chtěl, a vše, co bylo dříve lítostí, stalo se teď výčitkami. Zapomněl! Váhal! K srdci nepřivinul! Mlhavý, v dálce skrytý obraz umírání, dohaslý paprsek ztichlého boje, dotíral na jeho bezbranné srdce nesčíslnými obměnami.

Stal jsem se advokátem, měl jsem jisté úspěchy, jisté naděje. To vše neprobouzelo mého otce. Kteréhosi dne mně předal svou kancelář, podepisuje své jméno pod moje a necítě radosti. Bělovlasý, shrbený, sešlý, bez lítosti opouštěl život své práce, ba s jakýmsi chvatem, jako by neměl čas se zdržovat, jako by spěchal vrátit se k nekonečné myšlence, plné hoře a plné tíhy.

Věděli jsme, že nebudeme mít otce dlouho, ale nečekali jsme, že ho ztratíme tak brzy. Jednoho večera jsme uslyšeli temné buchnutí v jeho pokoji, a vběhnuvše tam vyděšeni, nalezli jsme ho na zemi s bezvládnýma rukama a zkřivenými prsty. Pozdravil se, ale nikdy již nepohnul zmrtvělými údy a nepromluvil souvislého slova. V lenošce, nehybný, trávil své poslední dny, dívaje se někam daleko od nás, kde čekaly oči podobné jeho v stejné mlčelivosti a v stejné nehybnosti na hodinu shledání.

Nesčíslněkrát jsem seděl u otcova křesla, nesčíslněkrát jsem dusil slzy lítosti, když pokus vyjádřit se opět mu selhal a on upadl do dřívější beznadějné tuposti. Zprvu jsme mluvívali k oněmlému, ale když přestal dávat najevo, že vnímá, seděli jsme mlčky, zpestřujíce si tuto ponurou službu bolestným přemýšlením. Byl bych chtěl zvědět z výrazu ztuhlých očí, ze stažení zkřivených úst, čím asi nemocný trpí a jaké chová ubohé naděje. Občas se vytrhával ze své nehybnosti a namáhavě se ke mně obracel, trhaje koutky úst a svrašťuje bezmocně čelo. Trpěl zřejmě nemožností vyjádřit své přání. Připadalo mi, jako by to, co žádalo být vyjádřeno jeho vězněnou duší, byla jedna určitá myšlenka, a to myšlenka, týkající se Pavla. Poznal jsem to podle toho, že pokusy o slovo nedály se v přítomnosti matčině. Ubohý otec! Právě tak jako kdysi nedovedl vykonat čin, k němuž si po léta dodával odvahy, nepromluvil nyní své přání, které měl pro mne připraveno v odlehlém koutku srdce. Bylo určeno, aby tento slavný a uctívaný muž, který vynikal počestností a prací pro jiné, umřel uvnitř své duše nevykoupeným hříchem a nevykonal ani jeden z úmyslů, které ho tížily. Tento řečník, vynikající advokát, nesměl na konec svého života pronést svou vlastní obhajobu a diktovat poslední vůli, která mu snad mohla ulehčit umírání.

Někdy, sleduje jeho pohled, ztracený v prázdnu, jsem pochopil, že dlí tam. Podle modravého lesku jeho zřítelnic jsem cítil, že myslí na ony pláně, kde samoten v poušti polí, opuštěn druhy, leží můj bratr Pavel. Uvažoval asi jako ten, jenž se chystá na dalekou cestu, kterým směrem se musí dát a kterými vlaky jet. Tížila ho starost, zda pozná místa, kde nikdy nebyl, a zda pouhým otcovským citem najde mrtvého bez nápisu. Šedou čapku pěšákovu, již mu tam na hrob položili, jistě už sebraly děti z nově oživených vsí, mohylu, polopropadlou, neokrášlily asi ničí zarmoucené ruce a hrubý, narychlo zhotovený kříž se jistě již dávno zvrátil v brázdu pole. Jak dlouho bude bloudit podoben podzimnímu větru, jak dlouho bude volat, míse svůj nářek s křikem havranů?

Bylo mi otce nevýslovně líto, byl jsem tak rozbolestněn jeho bolestí, že jsem skutečně pocítil cosi jako úlevu, když dotrpěl. Zemřel právě tak, jako žil poslední týdny: vsedě, s očima zabodnutýma v dálku. Překvapen smrtí uprostřed svých úvah, pohnul znatelně rty, jako by se ještě jednou pokoušel o neuskutečnitelné. Jeho očima přeběhl paprsek, podobný plápolu dohasínající svíce, a bylo to, jako by v jeho nitru uvolněná duše zamávala křídly a vzlétla. A když tělo ztratilo poslední jiskru života a zhroutilo se v tichou hromádku chvění, bylo to, jako když se černý pták polí, unaven cestou, snese na hůlku osamělého kříže, svěsí křídla a ustrne v nehybnosti.

Pochovali jsme otce jednoho listopadového dne do hrobky vedle dítěte, které nám zemřelo, sotva se bylo narodilo, a vedle stařeny, již jsem ani nepoznal. Po jeho levici si vyhradila místo má matka. Pohřeb byl slavný a dojemný. Bohaté věnce a kytice zakryly mramor a nízké nechráněné mohyly v okolí byly pošlapány nesčetnýma nohama zúčastněných. Když jsme odešli ze hřbitova a dav se rozešel, zůstaly tam jen květiny, které rychle vadly chladem, stuhy věnců poletující větrem a nešťastný otec uvnitř nezakrytého temna. Byli jsme nyní s matkou sami dva a moje pyšné jméno patřilo od nynějška již pouze mně.

Sotva jsem usnul prvé noci po pohřbu, znaven smutkem a slzami, navštívil mne sen: otec přišel, přisunul svou prázdnou lenošku k mému loži a mlčel, výmluvně se na mne dívaje. A tak jsme trávili tuto noc opět jako mnohé dny a noci předtím, ponořeni každý do svého stesku. Není divu, že se mi zdálo to, co po několik měsíců bylo jediným zájmem mé duše, není divu, že se otec přede mnou objevil takový, jak jsem ho znával v jeho posledních dobách. Ale znepokojující bylo, že tento sen přicházel každé noci. Rozbouřené nervy! říkal jsem zprvu. Později jsem si myslil vzrušeně: on si něco přeje! A nakonec jsem pochopil: chybějí mu drahé kosti bratrovy.

Jakmile mně probleskla hlavou tato myšlenka, neváhal jsem již ani chvíli. Hle, živý i mrtvý měli jen tuto jedinou touhu! Tajemství otcových pokusů o slovo v době nemoci bylo pro mne rozřešeno. Matku jsem odstěhoval k vzdálené tetě pod záminkou, že je nutné, aby přišla na nové myšlenky po ráně, která ji stihla. A pak jsem vyšel hledat do ulic muže, který byl s Pavlem v poslední chvíli jeho života.

Byl to stejný nuzák jako bratr, jedinou snad jeho výhodou oproti nebožtíku bylo, že nosil jméno svého otce a že se vrátil. Vyprosil jsem si ho na lešení, kde pracoval, a slíbil mu vynahradit ztracený čas. Přesto se díval nevraživě a vypravoval nerad. Zajisté že věděl, co všichni věděli, a choval nenávist za toho, který ji nikdy neměl. Všechna hořkost chudých vanula z jeho slov a z jeho očí zírala ušlápnutá závist. — Seděli jsme v hospodě u politého stolu a mně připadlo, že jsem mrtvým bratrem v jeho hodině odpočinku. V té chvíli jsem pochopil více z jeho smutků a jeho radostí nežli kdy předtím. Vypravování bylo hrubé a dojemné. Zápasí-li o něžnost pijan, rváč, halama, je to pro vnímavé srdce drásavější chvíle než při nejpatetičtějším přednesu básníkově. Občas vyšel zpod zakaboněného čela fialový blesk a já si s úsměvem řekl: Hle, jak by všichni chtěli, abych to já ležel v opuštěném hrobě místo mrtvého! Zedník popisoval cesty dávných pochodů, jmenoval vsi a městečka, jež jsem potom těžko zjišťoval podle těchto zkreslených slov, a naznačoval místo oddechu, kde bratr byl zabit. Podle jeho vyprávění to bylo právě ve chvíli, kdy odepínal jídelní misku, aby si šel pro svůj oběd. Tak zemřel utrmácený, hladový, právě tak, jak se narodil a žil. Střelen do hlavy, byl mrtev v té chvíli. Pochovali ho na místě, kde padl, uprostřed nekonečných polí, plných písku, jimiž se vyznačují krajiny Stochodu.

Získal jsem si pak ještě některé nutné informace od známých důstojníků, kteří prodělali totéž tažení, opatřil všechna povolení a pas, načež, neztráceje ani hodinu, odejel jsem do ciziny.

Nebudu zde vyprávět o svízelích, jež jsem měl s hledáním hrobu, obstaráváním rakve a sháněním povolení polských úřadů. Bylo by to zbytečné a celkem na těch věcech nezáleží. Stačí jen říci, že plán se zdařil a já se vracel do vlasti s malou, nehoblovanou rakví, v níž byly složeny kosti bratrovy. Vložil jsem tam vše, co se zdálo být šatem, dal jsem tam i trochu okolní prsti, jež mohla být smíšena s prachem vojákovým. Mohu říci, že jsem neměl nejistoty co do totožnosti, když mělký hrob byl otevřen. Ta lebka, prostřelená právě uprostřed čela, nemohla patřit jinému člověku. V obloucích očí jsem poznal rysy společné otci i bratrovi a tentýž nahoře široký a dole řídký chrup v čelistech. Pramínky vlasů, přilepené k lebce a podobné hrubé přízi, byly bezpečně zbytky oněch kučer, které vroubily kdysi jeho smutný obličej.

Včera jsme konali na hřbitově tajemné dílo. Tichounce, v noci, aby věc nebyla uvedena ve známost, pochovávali jsme Pavla Kaplana do naší nádherné hrobky. Nevím, jak bude nebožtíku vhod, že přišel po smrti tam, kam v životě nebyl zván, do pyšné rodiny Spárů, ale doufám, že otcova spokojenost bude i mým odpuštěním u něho. Nyní tam tedy spí, otec vedle syna, neboť jsem vsunul bratrovy pozůstatky mezi něj a děcko a mají si zajisté co vyprávět. Možná, že se Pavel ještě trochu zdráhá, a možná, že otec mu bude ještě muset mnoho domlouvat, ale nakonec si jistě porozumějí a to, co je v životě dělilo, zmizí a oni si spočinou v náručí.

Vše jsem zařídil tak, aby se to matka nedozvěděla. Ne, ona nesmí mít tušení, že bude jednou spát v téže hrobce jako vnuk příštipkářův! Ona by tam ani neulehla, kdyby věděla, že nablízku bude mít otcův jediný hřích. Jak by mohla snést tuto děsnou poskvrnu jména? Jak by mohla odpustit vetřelci pod zlatým nápisem? Ale ona to neví a nemůže to zvědět. Těm, kdož mně pomáhali, jsem dobře zaplatil, a kdyby jí to i chtěl někdo z nich říci, ona se nesníží ve své bláhové pýše, aby mu naslouchala. A až jednou vejde mezi své mrtvé a ulehne na své místo vedle otce, nebude mít ani zdání, co se skrývá za těžkou rakví. Spočine tiše, přísná a korektní, a neuvidí, jak si vedle ní otec se synem tisknou potají ruce!...

Hle, dnes poprvé po dlouhé době jsem se pokojně vyspal a on nepřišel. Neusedl a nežadonil pohledem do mlhavé dálky. Netrhal křečovitě rty, jako by chtěl mluvit a nemohl. Spí tiše a spokojeně, maje konečně to, co mu bylo po celý život odpíráno: své dítě vedle svého rozpadávajícího se srdce. Jak jsem šťasten, že jsem mu porozuměl!

Zbývá už jen zavolat nazpět matku a věnovat se práci, která musela tak dlouho čekat na svého muže. Budu ovšem hledět, abych byl poslušen její ctižádosti. Nechť se jen oblaží tímto jménem, které tolik milovala, ať vidí splněny své sny. Nyní chci také pro ni něco učinit; příliš dlouho, nevědouc o tom, zaujímala jen velmi malé místo v mých myšlenkách.

Mrtví jsou pochováni, je nutné ponechat je jejich snům a obrátit se k živým, kteří nám zbývají. Ano, musíme jednat vždy tak, abychom nevzlykali jednou v marném zoufalství, neboť ti, kdož příliš dlouho čekali u bran našeho srdce, často předčasně odcházejí, když se nemohli dotlouci. Ti nejdražší, obdobou s krásnými, jemnými předměty, jsou vždy tak křehcí, a my, kteří je milujeme, nikdy nemůžeme vědět, jak dlouho je budeme ještě mít!

/1927/

Píseň čety

Dva dny jsme pochodovali bezedným blátem haličské silnice. Třetího dne, když nám byl konečně povolen malý oddech, přinesl denní rozkaz zprávu, že kadet aspirant Schmidt, desátník Kovář a jednoroční dobrovolníci Melichar a já se přidělují k polnímu praporu. Dlouho jsem nemohl usnout v koutě rozlehlé stodoly. Polní prapor! Vzdálené se náhle stalo hrozivě blízkým, bylo mi jako zvířeti, lapenému do pasti. Za svítání jsme se vydali na cestu pod vedením aspiranta Schmidta.

Kráčeli jsme bystře a mlčky svěžím, chladným ránem. V řídkém mlází nad vesnicí nás pozdravily jehnědy rozpukávajícího se jara. Daleko nad obzorem visel pytel upoutaného balónu. Připadalo mi, že dunění kanonády se stává stále zřetelnější. K polednímu jsme se zastavili u potůčku, nabrali vody, rozdělali oheň a ohřáli své konzervy. Po krátkém odpočinku jsme se vydali znovu na cestu. Schmidt s mapou v celuloidovém pouzdru šel o několik kroků vpředu. Kovář si přehodil řemen pušky přes prsa a kolébal se s rukama v kapsách. Melichar našel několik chudobek v zabláceném úvoze a ozdobil si jimi jablíčko čapky. Hovořili jsme málo. Byli jsme zabráni každý do svých vlastních trudných myšlenek.

Než se zešeřilo, byli jsme na místě. Domnívali jsme se, že přijdeme rovnou do zákopů, a zatím nás přivítala vesnice. Polní prapor ležel v záloze. Několik chudobných chalup na stráni, pod nimi světélkoval rozlehlý rybník. Jako zvonění budíka, postaveného na nakřáplém talíři, z něho ustavičně znělo vytrvalé žabí kvákání. Důkladně se nám odlehčilo, náhle jsme byli plni sdílnosti. Cizí lhostejní vojáci okolo nás nosili šálky s černou kávou. Ze střech, které měly jen čtvercové otvory místo komínů, se kouřilo. Aspirant Schmidt vešel do chalupy, na které byla tabulka velitelství setniny. Opřeli jsme pušky a tornistry o březový plot a prohlíželi si se zájmem elipsovitý záhon, na němž bylo neuměle vysázeno drobnými kamínky: Gott strafe England! Melichar vyklepával z čepice uvadlé chudobky.

Za chvíli se aspirant vrátil: „Melichar půjde se mnou k třetí četě, desátník Kovář je přidělen ke čtvrté, a ty,“ obrátil se ke mně, „k druhé. Počkej několik minut, svobodník z kanceláře tě tam dovede.“

Zvedl jsem ruku k čapce. Pak jsem osiřel. O čtvrt hodiny později se po mém boku objevil drobný, bledý vojáček. Mlčky jsme spolu sestupovali po šeřící se stráni. Má polní láhev bila o bajonet a zvonila mi do kroku.

Převzal mě starý četař s červenou šíjí a bílými kníry, podobný vesnickému policajtu. Jmenoval se Gross, byl Němec a nezdál se mi právě vlídný. Svobodník Beitler, muž s dlouhýma opičíma rukama a dolíčkovatou tváří, mi v baráku ukázal mé místo na pryčně. První se ke mně hlásil jednoročák Kvěch, nebyl bych ho však poznal, za ty dva měsíce, co jsme se neviděli, zarostla mu brada světlým plnovousem. Několik vojáků do pasu obnažených, s košilemi v klíně, zabíjelo při světle svíčky vši. Vše se mi zdálo ukrutně chladné a nehostinné. S těžkým srdcem jsem se ukládal do slámy mezi své nejbližší sousedy, krejčího Pána, černého chlapíka, kterému nepříjemně páchlo z úst, a pihovatého chlapce Skálu. Ten, dříve než ulehl, dlouho objímal rukama kolena a hleděl do tmy truchlivýma, široce rozevřenýma očima.

Prapor byl ve vsi ubytován již skoro čtrnáct dní. Ráno hned po kávě odcházely oddíly na dřevařské práce do nedalekého lesa, vyzbrojeny jen nástroji. Do zásoby se vyráběly kůly k ztužení zákopových stěn a osekávaly se větve na zákopové pletivo. Mladý les zvučel ranami seker a bzučením pil a den ode dne řídl. Důstojníci setniny leželi na stráni na pasece, kouřili a slunili se. Po dvou hodinách práce, na niž se tak přísně nehledělo, ozval se ze stráně hvizd píšťalky, který oznamoval desetiminutový odpočinek. Uléhali jsme do hloučků, četa se družila k četě. S rukama pod hlavou jsme se dívali k obloze, kde létaly aeroplány jako stříbrné mouchy, pronásledovány obláčky vybuchnuvších šrapnelů.

Někdy se zvedl holohlavý hejtman Švarc, a opíraje se o sukovici, chodil od skupiny k skupině a poroučel, aby se zpívalo. V takovém případě se odpočinek protáhl nejméně na půl hodiny. Na cestě do práce se zpívaly společné písně pochodové, ale za těchto lesních produkcí se každá četa představila svou vlastní písní, povětšině sentimentální. Programovou písní naší druhé čety byla unylá:

Sbohem ti dávám, Mařenko zlatá,

sbohem ti dávám, sbohem zde buď...

Stalo se zvykem, že melodii zpívalo jen několik jednotlivců, dobrých zpěváků, kdežto ostatní jen přizvukovali, tvoříce tak jakýsi hudební doprovod. Zpěváci čet se ovšem předstihovali v přednesu, neboť šlo o to ukázat se co nejlépe.

Nikdy nebudu moci nikomu vysvětlit, jak se to stalo, že mě tato naivní píseň hned od počátku tak mocně zaujala. Snad tím byla vinna zádumčivost haličské rybničnaté roviny s ustavičným žabím vřeskotem a vzdáleným duněním kanonády nebo snad líbeznost jara, s takovou dojemnou důvěřivostí se probouzejícího? Ze všeho nejspíše tesklivost a smutek vlastního mládí, které chřadlo nejistou budoucností.

Hned druhý den po příchodu k polní setnině jsem se doslechl, že na propustku z kanceláře je možno vyjít si do obydlené části vsi na druhé straně rybníka a koupit tam různé drobnosti, případně i chléb, máslo a trochu vajec. Ještě téhož odpoledne jsem s vojákem Skálou putoval po blátivé hrázi s dvěma chlebníky, zavěšenými na ramenou. Nákupy byly opatřovány vždycky hromadně, a skoro každý z čety měl nějaké přání. Nežli jsme po vsi a v obou židovských krámcích sehnali všechny ty potraviny, tužky, papíry, bonbóny, setmělo se a na krajinu lehla neproniknutelná, dusivá mlha. Vraceli jsme se opatrně po hrázi, avšak hráz se rozvětvovala, některé stezky byly slepé. Přišel okamžik, kdy jsme ztratili směr a nevěděli kudy kam. Žabí skřehotání jen ohlušovalo a mučilo podrážděné nervy, stáli jsme bezradní uprostřed ponurých vod. Tu k nám znenadání dolehl vzdálený zpěv:

Dříve než vyjdou hvězdiček roje,

budu já v cizině pro tebe lkát...

„Píseň naší čety,“ řekl vesele Skála a pak jsme se dali po zvuku a našli šťastně svůj ztracený břeh.

Tenkrát se mi poprvé zdál náš barák útulný a poprvé jsem pocítil opravdovou příchylnost k svým novým druhům. Němeček, usměvavý sedlák, stál na prahu a kýval nám v ústrety:

„Však už nám to bylo divné, kde jste se tak zpozdili!“ Učitel Hák seděl na pryčně, klátil nohama a kouřil z lulky. Když jsme vstoupili, vyklepal popel a dal se do rozšněrovávání svých těžkých vojenských bot:

„Už jsem si myslil, že budu muset jít k rybníku a volat do tmy. Na hrázi se snadno zabloudí!“

Chtěl jsem mu vyprávět, jak nás píseň vyvedla z rozpaků, ale hlupáček Bucek už chtěl jíst své sladové certle a medvěd Zima měl hroznou chuť na žitný chléb a slaninu. Rozdílel jsem nákupy jako Ježíšek dětem o Štědrém večeru. Hoši přikládali na ohniště roštím, které si přinesli z lesa. Bylo to příjemné, neboť jsme cestou notně prokřehli. Časné jaro znamenalo v tomto vnitrozemském podnebí velmi teplé dny a studené noci.

O několik dnů později jsem po návratu z lesa seděl s ostatními u rozkvetlé střemchy nad barákem. Výsluní bylo měkké a vonné, kraj tonul v čisté, neposkvrněné zeleni, na střeše našeho příbytku přešlapoval rozvážný čáp v hnízdě, podobném obrovské čepici. Moji přátelé přišli na to, že mám obstojný hlas, a tak jsem se stal ze sborového zpěváka zpěvákem sólovým. Dosud jich bylo deset, nyní nás bylo jedenáct: Němeček, Hák a Kvěch, pak Janďourek — holič, Kocanda — zedník (s nosem ostrým jako nebozez) a maličký Dulke. Ostatní čtyři byli od druhé půlčety, bydlící v sousedním baráku: Kaiser — kolář, Malý, Mácha a Polák — vesměs dělníci. Nejraději jsem měl Němečka, který byl ztělesněná rozvaha, pak učitele Háka, rebela a vlastence, děťátko Ďulkeho a moudrého Kaisera, který nepronesl slovo, aby o něm byl dříve pečlivě nepřemýšlel.

Z nejhořejších partií lesa, kam jsme chodili na práci, byl nádherný výhled po celé širé krajině. Učitel Hák se nám odtamtud snažil ukázat význačná místa fronty, již obsazoval náš pluk. Dva vrchy, vystupující z mlh, byly památná Ostrá a Lysá hora. Pod nimi jsme jednoho obzvlášť jasného dne spatřili zlatě se třpytící střechu počajevského kláštera.

„Odtamtud jsme přišli,“ vysvětloval učitel, „a tam se zase vrátíme.“

Mýlil se. Nevrátili jsme se tam. Kteréhosi večera kanonáda citelně zesílila. Těžkopádné výbuchy min otřásaly zemí častěji než jindy, světelné rakety vystupovaly vysoko nad obzor a zkrápěly frontu ohnivým deštěm. Předtuchy zlých věcí se vkrádaly do našeho spánku, naše písně zmlkaly. Sám velitel čety, kadet Kosterčič, Charvát, rozumný a dobrosrdečný důstojník, zneklidněl a zasmušile větříval do dálky. Údery seker v lese nedopadaly již tak bezstarostně. I jaro se nám odcizilo, nastaly pošmourné dny. Něco se mělo stát, a stalo se to zcela neočekávaně. Po týdnu napětí večer po kávě poplach. Za dvě hodiny jsme měli už daleko za sebou rybník a barák, kde jsme strávili řadu pokojných dní. Už ani památka po vsi, tratící se v zeleni. Pod tíhou pušky, tornistry a napěchovaných nábojnic — zapomněli jsme se i naposled ohlédnout.

Nad našimi hlavami se rozpoutala bouřka a zuřila až do svítání. V paprscích časného ranního slunce, malátní a promočení nočním lijákem, jsme spatřili Ostrou a Lysou horu blízko před sebou. Uložili jsme se k spánku pod širým nebem, ale nový poplach nás probudil a pochodovali jsme znovu, nepřetržitě celý den. Obě hory zůstaly za námi. Nikomu již nebylo tajné, že ustupujeme. Se samou nocí jsme vstoupili do úplně pustého městečka a před slunce východem jsme je opět opouštěli. Pak jsme došli k železniční stanici a celý den nás vlak vezl k severu.

Vystoupili jsme a pochodovali bez vody a bez jídla, bez odpočinku a beze spánku od vsi ke vsi, honěni bez plánu a bez rozumu sem tam. Ujišťovali nás, že za hodinu nám bude povolen toužený odpočinek, ale místo odpočinku přiklusal posel na zpěněném koni. Obrat, nový pochod a nekonečná únava. Zapadali jsme až po kotníky do bláta nezoraných polí, zatímco po cestách, jakžtakž vyztužených dřívím, ujíždělo vozatajstvo a kanonýři. Zvěděli jsme, že jsme se octli ve stochodské oblasti a že generál Brusilov prorazil rakouskou frontu.

Potkávali jsme rozptýlené německé pěší dragouny, kteří se dotazovali po svém pluku, míjeli jsme opuštěné baterie a znervóznělé tábory balónových oddílů. Kopali jsme záložní zákopy, tvořili ochranu střílejících polních děl a ustupovali, ustupovali, ustupovali. Ani bubnová palba ani vši ani ledová rosa, vystupující ze země, nedovedly rušit naše kradmé spánky, pokud nám vůbec byly dopřány. Nechávali jsme se bít holemi sanitního mužstva, ale přece jsme vypili všechnu zelenou vodu z kaluží, plnou řas. Tyfus nikdo nedostal, nejvýš snad úplavici. Po čtrnácti dnech jsme byli špinaví, sešlí, zbídačelí, že jsme ani jeden druhého nepoznávali.

Pamatuji se na jeden jasný den z oněch dvaceti, v nichž jsme utíkali. Za jakousi ukrajinskou vsí, náhodou najedeni a napojeni, jsme se rozložili uprostřed kvetoucí louky. Poručili nám lehnout a spát v dlouhé linii a pyramidy pušek zamaskovat zelení, abychom se pozorovateli z nepřátelského aeroplánu zdáli spíš alejí štěpů než odpočívající armádou. Z blízkého lesa jsme si přinesli i koruny stromů a větve mladých bříz. Pak jsme si ustlali lůžka z trávy a květin. Nebyli jsme tak blízko fronty, abychom nesměli kouřit — tiché modravé obláčky stoupaly k obloze.

„A teď,“ řekl Němeček, „bychom si mohli pianissimo zazpívat.“ Píseň čety, tichá a vroucnější než jindy, zaznívala do šera jako pláč, jako rozloučení. Již nikdy, již nikdy jsme ji společně nezpívali.

Procházeli jsme polorozbořeným městečkem, když granát dopadl do čtyřstupu naší čety a zabil šest mužů a dva jiné zmrzačil. Po celou noc jsme byli bombardováni, ale spali jsme tvrdě ve stodolách. Jediný plný dopad mohl zničit celou setninu. Přesto — neměli jsme téměř žádné ztráty! Ráno jsem se probudil tupý a odevzdaný a jako všichni ostatní jsem očekával svůj osud, na němž se už nic nedalo změnit. Celý den jsme stáli připraveni k odchodu, ale teprv o půlnoci jsme vyrazili. Obloha byla plná hvězd. Široký pruh rozvodněné řeky nás zastavil. Přešli jsme ji po pontonovém mostě. Na druhém břehu nás rozvinuli k protiútoku. Nechtělo se mi ani věřit, že z té pusté, písčité pláně před námi na nás míří ústí ruských pušek a děl.

S rozbřeskem dne nás pokropily šrapnely. Na dvě hodiny jsme se zahrabali a našli nouzový úkryt v mělkých písečných děrách. V hrozivé blízkosti začaly dopadat granáty, vyrývaly písek, bláto a kamení, a metaly je k obloze v černých gejzírech. Hrůzou hnětená srdce chtěla spát, nebýt, zapomenout, ale zázrak se nedostavoval, nikde nebylo východiska. Pak nás křiklavé povely vyhnaly z děr a nezbylo než hnát se proti ironicky hvízdající metelici střel.

S očima přimhouřenýma jako proti lijavci a větru vpřed — vpřed — avšak nohy klouzaly v bahně. Podle mne běžel Kocanda. V téže chvíli, kdy jsem na něho úzkostlivě pohlédl, bez hlesu padl na obličej. Kus dále jiná osiřelá hromádka — kdo? Vlající pláště jdou a kolísají — plechové výbuchy šrapnelů — svist — chrapot putujících střel. Tam vpředu se kryjí vojáci za zvýšenou mezí za vesnicí — ještě dva tři skoky a snad budu zachráněn! Janďourek leží po mém boku a zběsile střílí. Strojní pušky skandují rytmicky — ta-ta-ta-ta — obloha je jasná, slunce svítí.

Nějakou změnu! Nějakou úlevu! Avšak nebylo změny ani úlevy. Dlouho, dlouho totéž. Krátký, velmi krátký obzor. Kdo je nejblíž? Pán, Janďourek, svobodník Beitler. Střílel jsem jako ostatní, člověk musí něco dělat, aby se nedal do pláče. Celá věčnost tam na té mezi, a přec hodinky na zápěstí ukazují teprve půl deváté. A kde je vlastně nepřítel? Nikoho není vidět, před námi jen nízké, vlající žito a vzadu les. V devět hodin kolem mne nesli jednoročáka Kvěcha, granát mu přerazil obě nohy. Bílá tvář, semknutá víčka, zakrvácený vous. Ubohý hoch! Chtělo se mi něco říci, ale bezmezné sobectví stálo na stráži: „Jen když ty jsi zdráv. Jen když ty jsi ještě celý. Ještě je naděje.“

Svobodník Beitler se zhroutil v křeči, cosi chraptivě zakřičel, pak ztichl a strnul s široce otevřenýma očima. Smrt zaujala místo po mé pravici a mokvala čtyřmi nepatrnými rudými skvrnami na vypjatém břiše nehybného.

„Je mrtev?“

„Je.“

Poselství letělo po střelecké linii od úst k ústům.

„Kdo je mrtev?“

„Beitler je mrtev.“

A za chvíli se vracelo, přinášejíc jiná smuteční jména: „Malý je mrtev. Pták je mrtev. Svoboda je mrtev.“

„A Kocanda je mrtev,“ doplnil jsem putující novinu. Střílel jsem, až se mi rozžhavil závěr pušky, nebylo možné jím pohnout. V téže chvíli vyskočil Janďourek, vyrazil táhlý pokřik, pustil pušku a utíkal zpět, před ústy dlaň plnou krve. Současně usedl drobný ptáček na stromek s ostřílenými listy za našimi zády a pokoušel se přezpívat hvizd nábojů, protkávajících ovzduší.

K polednímu začaly hustěji dopadat granáty. Sesul se domek, v němž byli uloženi ranění, kdesi umlkla strojní puška.

„Útočí! Útočí!“ ozvalo se zprava.

Praskot střelby se zdvojnásobil. Pozvedl jsem hlavu a spatřil líné, nažloutlé postavy vstávat a lehat.

„Kdyby nás tak sebrali!“ ozval se hlas u mého ucha. Byl to hlupáček Bucek, bůhví, kde se tu vzal.

Poručili nám couvnout. Couvali jsme až k posledním domkům dobyté vesnice, naše levé křídlo však z jakýchsi neznámých příčin zůstalo ležet na místě.

„Zpátky! Zpátky!“ volal na ně kadet Kosterčić trubkou dlaní. Vstal, kýval na ně, vydával se v nebezpečí, že bude zastřelen.

Tu se čtyři muži — už jen čtyři zbyli! — pomalu zvedli, odhodili pušky a se vzpaženýma rukama přeběhli k nepříteli. Jeden z nich se ohlédl. Poznal jsem ho bezpečně, byl to učitel Hák.

Povel zněl: „Zahrabat se!“ Sotva jsem několikrát chvatně zabral lopatkou, ovál mě žhavý a neslýchaně mocný vichr, vrhl mě tváří k zemi a probil mé tělo nesčetnými hřeby. Pozbyl jsem vědomí.

Uběhl drahný čas, než jsem opět přišel k sobě. Shledal jsem, že ležím v sesypaných kamnech polozbořeného baráku jako v nějakém křesle. Projektily ťukaly do rákosových stěn, omítnutých blátem. Střelba a výbuchy granátů mi rvaly mozek. Horečka mnou lomcovala. Oči mě tak silně bolely, že chtěj nechtěj jsem musel mít víčka zavřená.

„Tak co, jak se ti vede?“ ozvalo se jakoby z veliké dálky.

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se pomalu, neotvíraje oči.

„Bucek.“

„Co se mi stalo?“

„Zasypal tě granát.“

„Děkuji,“ zašeptal jsem z posledních sil, nevěda proč, a ihned mě zachvátily mdloby. (Později jsem se dověděl, že právě Bucek to byl, jenž mě vyprostil.) I v těchto mdlobách jsem však cítil, jak nesnesitelně mě bolí levá noha. Tentýž vichr, který mě před chvílí srazil k zemi, uchvátil mě nyní na své peruti a nesl mě úžasnou rychlostí. Krajina pode mnou prchala, lesy, čtverce polí, rybníky, stále a stále jen samé lesy a rybníky. Potom náhle bez jakéhokoli přechodu domov. Obraz byl však rychle zahlazen novými — nekonečná směsice — nakonec kvetoucí střemcha, jedenáct nás sedí v kruhu, zpíváme píseň čety.

Otevřel jsem oči. Už mne tak nebolely. Otvorem vyražených dveří jsem spatřil šeřící se kraj a u vedlejšího domu dva sedící vojáky. Opírali se zády o zeď, docela bílé oči měli upřeny kamsi vzhůru, ústa široce otevřená — jako by zpívali! Bože, jako by zpívali, a já právě slyšel jejich zpěv! Podíval jsem se na ně lépe — všechna strnulost ze mne spadla — avšak ti dva se nehýbou, otevřená ústa mlčí. Jsou snad mrtvi? A pak poznání bezpečné a jasné jako blesk: vždyť jsou to Kaiser a Mácha! Rychle jsem zas zavřel oči, ale obraz se mi vtiskl hluboko, až na dno duše, a již tam zůstal ve své hrůzné strnulosti.

Střelba pomalu umlkala, a když se setmělo docela, umlkla i kanonáda. Zbylí se sešli kolem zastíněné lucerny četaře Grosse, který rozděloval právě došlou poštu. Byla vyvolávána jména, většina jich však byla nezvěstných. Hromada dopisů a balíčků pro raněné a nebožtíky rostla a rostla. Díval jsem se na toto truchlivé podílení ze svého tvrdého křesla a nemohl odvrátit oči od bludičky četařovy lucerny, neboť sotva jsem je zas zavřel, vykreslila mi fantazie na rubu víček dvě k sobě skloněné hlavy a černá, široce otevřená ústa, řvoucí do prostoru svou píseň beze slov.

Medvěd Zima, který neměl nikoho, od koho by mohl očekávat psaní, se procházel po bojišti a přes tu chvíli se vracel, aby hloučku přinesl nové zprávy. Jeho zvrhlá zvědavost mě urážela a dráždila, vítězoslavný pokřik, který vyrazil, když našel novou mrtvolu, zněl příšerně. A opět se objevil, z jedné strany světlý, z druhé strany černý, v záři Grossovy svítilny.

„Haló! Právě jsem viděl Němečka. Leží až docela dole pod vsí, má uraženou dobrou polovinu hlavy.“

Představil jsem si tohoto veselého, zdravím kypícího sedláka, a srdce se mi sevřelo.

„A Dulke,“ pokračoval neúprosně Zima, „Dulke se ztratil, není k nalezení.“

Osud chtěl, abych spatřil Dulkeho na vlastní oči příštího jitra, když mě sanitní mužstvo odnášelo na obvaziště. (Rusové bůhvíproč ustoupili, na celé frontě nepadla ani jediná rána.) Muži položili má nosítka u vesnické studny, aby si na chvíli odpočali. V jejím stínu ležela mrtvola hocha, nehybná, něžná, zírající do slunce v dětském údivu. Dulke!

Jiný ze zpěváků, Polák, jak jsem se později dozvěděl, byl lehce raněn do ruky. Šest z jedenácti bylo však mrtvo.

Velký plachtový vůz s červeným křížem mě odvážel. Ve voze horečka. Dva dny v polní nemocnici — otřes mozku, dvakrát zlomená noha — kolem mne samé krvavé, páchnoucí maso raněných. Křik, křik, srdce rozdírající a strašný, křik, který by byl měl roztrhnout nebesa. Volyňská selka, Češka, kolonistka, majitelka dvorce, ruce spínala, jako vlastní máma plakala. Potom vlak. Jeho oddechování — supějící granáty. Rány nárazníků na nádražích při posunování — praskající šrapnely. Konečně bílá nemocnice a opět horečka.

Denně přicházeli, aby mi zpívali. Zpočátku tichounce, jako když moucha bzučí na okně, pak silněji a silněji. Jejich postavy seděly nehybně v kruhu kolem Grossovy lucerny, černé otvory úst, bělma očí, obrácená k zachmuřené obloze. Mamě jsem prosil, sténal, píseň hřměla jako bouře, jako varhany, slavnostně a neústupně se slévala v jakýsi nestvůrný chorál. Otevřel-li jsem oči, zbavil jsem se na chvíli jen obrazu, avšak píseň burácela dál, dokud ji neudusili v ledových obkladech. Vzpomínám: ošetřovatelka, stará, bělovlasá paní, hladívala mé vlasy, svírala mé skráně dlaněmi a dívala se pozorně do mých zřítelnic, jako by v nich chtěla vyčíst zdroj mé šílené hrůzy. Později jsem jí vše vyprávěl, pochybuji však, že mi porozuměla. Ostatně — i v jasných chvílích jsem si připadal jako zběh, který zradil ty mrtvé. (Nevím proč, ale tehdy jsem je měl všechny za nebožtíky.) Taková byla síla naší družnosti.

Poměrně brzy jsem se uzdravil, avšak nohu mi špatně srovnali, kulhám dodnes. Život, nové dojmy zahladily staré — nu ovšem, patnáct let! Je přece známo, jak vyprchává ostrost dávných dějů a jak časem chudnou. Když jsem toto psal — ujišťuji vás — opravdu — slyšel jsem ji opět, píseň naší čety. Snad si pomyslíte, že každý, zachce-li se mu, může foukat do svého ohníčku, aby pak s tváří černou od sazí vítězoslavně vstal a pyšnil se jeho plápolem. Ne, ne, věřte mi, tentokrát ne! Co je krví zaplaceno, nemusí se vylhávat. Někdy je člověk patetický také proti své vůli, to však jen tenkrát, byly-li události samy dostatečně patetické.

Mohl bych říci ještě všelicos. Dojít ještě k mnohým závěrům. Například Kvěch, mrzák, nohy uříznuté až ke kolenům, zemřel brzy po válce. (Chřipka, pak zánět mozkových blan.) Vím mnoho o jeho umírání, jak bojoval až do konce, jak se zuřivě bránil a pak s vytřeštěnýma očima naslouchal. Vsadil bych se, že slyšel. Avšak nechrne toho, je to příliš nedokazatelné a zní to hrozně absurdně.

/1931/

Odložená smrt

Doktor byl malý, otylý, měl ospalé oči, unavenou, bělovlasou hlavu, svěšený, tučný spodní pysk, nebudil mnoho důvěry. Nazvedl pacientovu košili, pečlivě ji urovnal na holých, kostnatých ramenou, potom však, jako by si to byl rozmyslil, máchl rukou ve výmluvném gestu — košile musela dolů. Pacient, bledooký, světlovlasý, neurčitého stáří, líně ji svlékal. Ten proces mu již byl příliš dobře znám, než aby ho mohl ještě vzrušovat. Celý nemocniční sál byl v onom navyklém pozoru, který způsobí vždycky vizita a prohlídka nového pacienta.

„Kašlete?“ — zeptal se unuděně lékař, hledaje marně tuk na nepěkně bílých, nepatrně zachmýřených prsou.

„Málo, prosím.“

„Bolí vás něco?“

„Ani ne.“ Pokrčil rameny, dívaje se kamsi stranou.

„Dýchejte zhluboka,“ — velel lékař, přikládaje ucho k hrudníku. „Ne tak prudce. Pomaleji. Dobře.“

Sestra, která přišla s doktorem, měla malou dětskou tvář, jen čelo bylo jaksi příliš vysoké a jakoby namydlené — nehezky se lesklo. Svůj celuloidový podnos si opřela o železnou hlavu postele.

„Teploty?“ — zeptal se doktor s ústy na prsou nemocného.

„Ranní třicet osm, odpolední třicet sedm šest. Včera třicet osm, ale to bylo po převozu.“ Dívala se na tabulku nad hlavou nemocného pohledem ze strany, skoro nevraživě.

„Sehněte hlavu!“ A když ji nesklonil hned tak, jak si lékař přál, postrčil mu týl buclatou rukou. „Ruce křížem přes prsa — tak. Copak to tu, člověče, máte?“ Přejel mu ledabyle prstem přes pravou lopatku.

Nemocný zvedl hlavu, tak pracně přizpůsobenou, a podíval se na lékaře oživlým pohledem. „To je, prosím, jizva z války. Pořádná — že? Tam vězelo půl kila litiny. Střepina granátu.“

„Kde se vám to stalo?“ — zeptal se doktor bez valného zájmu.

„U Gorlice — v roce patnáct. Kdyby vás to nemrzelo, pověděl bych vám o tom něco hrozně zajímavého.“

„Všichni vojáci vědí samé hrozně zajímavé věci o válce,“ — řekl doktor s posměškem — „jenomže to nebývá zajímavé pro posluchače.“

„Já vím,“ — řekl chvatně nemocný, již docela se narovnav — „ale můj případ je opravdu docela zvláštní. Tak zvláštní, že mu dosud nikdo doopravdy nevěřil. Každý, komu jsem jej vyprávěl, si myslil, že jsem si to vybásnil. Kdybyste měl jen malou chvíli strpení — je to opravdu zajímavé.“

„Nu, mnoho času zrovna nemám,“ — vymlouval se lékař. „Víte co? Podejte mi ruku, zkusím vám puls. Dokážete-li vypovědět svou věc za tu chvilku, co budu počítat, nemám konečně nic proti tomu.“ Vytáhl hodinky a usedl na kraj postele.

„Sedmý den v ohni — vlastně šest nocí a sedm dní,“ — chrlil spěšně pacient — „ale žádné zákopy, naprosto žádné. Takové věci se nedělají na ústupu. Stalo se to v pravé poledne. Myslím aspoň, že bylo asi poledne. Nebudu vás zdržovat popisováním, ač bych mohl. Přímo to svádí, abych tak řekl. Tak jsem ležel — pamatuji se — vedle sešlého vesnického plotu. Kousek dál za mnou byl nízký haličský barák — víc jsem neviděl. Do toho baráčku dělaly kuličky ťuk — ťuk — ťuk — a přejel-li právě mašinkvér, zabubnovalo to jako kroupy na tamburíně. Kapalo ze střech, na polích ležely zbytky sněhu. Předčasné jaro — víte? Na druhé straně cesty v příkopě stejně jako já ležel a střílel jeden můj kamarád. Lelek se jmenoval. Občas nám praskl nad hlavami šrapnel, jako když někdo bouchne prázdným pytlíkem po třešních, a v pravidelných intervalech padaly do naší linie těžké granáty. To jsem se vždycky přikrčil, scvrkl se na nejmenší možný prostor. Zatřásla se země a vyvalil se rozsochatý, pekelný černý kouř. Pamatuji se, že mi znělo v uších, jako by v dálce pískaly továrny. To bylo únavou a rozčilením. Mimochodem řečeno, pane doktore, víte, že mi od té doby ten zvuk nikdy nepřestal v uších zvonit? Pořád mi ještě cvrčí, tenounce, ale přece!“

„Tak vidíte, člověče, já už jsem hotov, a vy jste teprve na začátku“ — řekl doktor celkem mírně, pokládaje hubenou, žilnatou ruku na peřinu, jako by byla ze skla.

„Och ne — už jsme u toho — prosím vás, sečkejte okamžik, jen maličko mějte strpení“ — uprošoval ho pacient. „Najednou mi, pane doktore, přišlo ohlédnout se. Jen jsem otočil hlavu, přejel mi mráz po zádech. Leknutí — a radost — a hrůza — opravdu! Po rozblácené cestě mezi vesnickými domky si pomalu kráčel můj tatínek. Já vím, bylo to úplně bláznivé vidění — kde by se tam byl můj otec doopravdy vzal? Má chalupu ve vsi u Hořic, políčko, krávu, kozu — jak by se byl dostal do Haliče přes etapu a přes frontu v rozkladu jen tak ve vestě a s fajfkou v ruce, v holínkách a bez čepice? Přesto jsem ho před sebou viděl a nemohl jsem pochybovat o tom, že je to opravdu on. ,Tatínku!‘ — volám, nejdřív tence, hrdlo se mi zúžilo tak, že žádný zvuk téměř nevycházel — potom hlasitěji, křičel jsem na celé kolo: ,Tatínku, copak tu prokristapána děláte?‘ Ne, prosím, nezdálo se mi to, viděl jsem, jak se Lelek po mé levé straně na mě udiveně podíval — ale pak mířil a střílel dál. ,Tatínku!‘ A už jsem se sbíral, už jsem klečel v příkopě. ,Sem se, proboha, nesmí, tady se střílí, tady by se vám mohlo něco stát!‘ Ale milý tatínek mě v tom rachotu a rámusu snad neslyšel. Ani mě vlastně ještě nezhlédl. Jenom mě hledal. Zastavoval se a pátral očima, rozhlížel se, jako kdysi před léty, když jsem se jako student zdržel příliš dlouho v neděli před obědem venku a polévka již stydla na stole. Právě tak mi chodíval naproti naší ulicí ve vsi mezi ploty s dýmkou v ruce, bílé vlasy rozevláty po větru. Vyskočil jsem. Běžel jsem nejdřív při zemi, pak, ze samé úzkosti o tatínka, v plné figuře, s flintou v ruce. A vidíte, v té chvíli, kdy jsem se octl u něho, když jsem už otvíral ústa — nebo snad náruč — nevím už přesně — buch — rána — a pak jsem ztratil vědomí. To byl, pane doktore, ten granát, ta střepina, která se mi zarazila do lopatky. A věřte mi nebo nevěřte, když jsem přišel k sobě, když mě už saniťáci kladli na nosítka, viděl jsem o několik kroků dál trychtýř — trychtýř od granátu právě na tom místě, na kterém jsem předtím ležel. Toť se ví, že to nebyl žádný živý tatínek, který mě přišel zachránit ke Gorlici život, také ne jeho duch, ale jakási jeho vtělená starost, jeho láska, oblečená do přeludu. Víte-li snad, pane doktore, lepší vysvětlení než já, rád ho uslyším. Jenom mi, prosím vás, neříkejte, že to není pravda, že jsem si to vymyslil nebo že se mi to jen zdálo. Ten trychtýř byl právě na tom mém místě na levé straně cesty a na druhé straně v příkopě ležel Lelek s roztrženým břichem. Už se nehýbal. Kdybych se byl nezvedl, abych vyvedl tatínka z deště kulí, tatínka tak bezstarostně špacírujícího po bojišti, byl bych určitě na maděru, na kaši, rozházen do prostoru v drobných kousíčkách, byl bych jen prškou masa, krve a rozdrcených kostí." —

„Tak, tak" — brumlal si o chvíli později pro sebe doktor, dlouho a pečlivě si umývaje ruce, znovu a znovu je ponořuje do vody plné mydlin. „To jsou takové vojenské báchorky.“

Sestra s lesklým čelem držela poslušně ručník a dívala se, jak s lékařových tučných prstů odkapává pěna a jak tvoří v umývadle kalná, modrošedá jezírka.

„Dejme tomu tedy, vzal to nešť. Třebas má pravdu. Prodloužilo mu to život o nějakých dvacet let. Možná, že to stálo za to, možná však, že taky ne.“

„Phtisis?“ — zeptala se mračně sestra.

„Ale toť se ví — a jaká! Hádám tak tři čtyři měsíce nanejvýš. Od té smrti tenkrát ho zachránil jeho otec. Měl by přijít teď a vyvést ho z té postele tady, která je pro něho mnohem nebezpečnějším místem než ono u Gorlice. — — — Ano, zázraky se dějí jen zřídkakdy. Ne, nemyslete si, že ho podezřívám ze lži. Toť se ví, popletl si trochu čas. Ze svého místa vyskočil asi za docela jiným účelem. Otce spatřil až v oné mdlobě po ráně. Nechme však zbytečných dohadů. Řekl jsem — čtyři měsíce? Ba ne. To jsem byl příliš štědrý!“

/1936/

Domov

V září 1916 měl na volyňskou frontu přijet vysoký vojenský hodnostář a náš prapor dostal rozkaz hlídat delší úsek trati. Náhodou mi byla přidělena strážní služba zrovna na nádraží. Byla noc, psí počasí, vnitrozemský podzim se vytasil se všemi svými rekvizitami, vítr burácel, bodal obličej tisícerými jehlami drobného deště. Voda mi stékala za krk, zuby drkotaly chladem. Chodil jsem — ruce v kapsách vojenského pláště, bradu zabořenu v ohrnutém límci — třicet úporných kroků do tmy a zas zpátky k železnému sloupu s petrolejovou lucernou. Tam u té lucerny stálo na slepé koleji několik vagónů, jeden z nich měl zamřížované okénko a schránku s namalovanou trubkou — byl to poštovní vůz. Nevím, kolikrát jsem se před vozem na podpatku obrátil, než mě napadlo povšimnout si ho blíže. Považte, při matném světle petrolejky jsem pod trubkou přečetl nápis: Stará Paka—Martinice. Nedovedete si představit, co to pro mne bylo za ohromný objev. Již jsem na té ztracené vartě nebyl sám, měl jsem tam přítele. Tenhle vagón byl možná kdysi zapřažen do téže soupravy, která mne odvážela na studie do Jičína, do Chrudimě nebo do Prahy! Snad jsme společně vykonali mnoho takových cest, veselých i smutných! Těch třicet kroků zpátky, vstříc mlčenlivému vagónu s trubkou a zamřížovaným okénkem, bylo od té chvíle vždy plných chvatu a nedočkavosti. Připadalo mi, jako by si tam vítr počínal o něco zdvořileji, déšť jako by byl na okamžik ustal — bylo tam teplo a útulno.

To, co se mi zjevilo tenkrát, ve světové válce, na onom cizím nádraží, byl — přelud domova. Nezjevil se mi ovšem ani poprvé, ani naposledy. Čím delší bylo vzdálení, čím drsnější a lhostejnější bylo okolí, tím hlasitěji a důtklivěji se připomínal domov. Kolikrát mi při pouhém pohledu na poštovní známku, opatřenou známým razítkem, vytanul na mysli nakloněný čtverec náměstí s kašnou uprostřed a se dvěma sousošími pozlacených světců, kolikrát jsem zatajil dech, když mi v nějaké výkladní skříni padla náhodou do oka figurka Rýbrcoula z šišek a z kůry! Sladké jihnutí srdce při večerním vyzvánění, z něhož se ozval tón radničních opakovaček, podivný stesk u železniční trati mířící k nám, vzrušení při vysloveném jménu — co je to jiného než muka nevyléčitelné lásky?

Domov je to, po čem nejsilněji toužíme, domov je nejbezpečnější útulek, je to východisko i návrat.

Poznávání domova si představuji jako ony soustředné kruhy, které způsobí kámen vržený do vody. První, nejmenší kruh — postýlka se sítí, z níž jsme spatřili první odlesk života, místnost, v níž jsme učinili první nemotorné kroky — druhý, sotva o mnoho větší — dům, v kterém jsme se narodili, zahrada a ulice, po níž jsme se batolili — třetí — domovská obec se všemi nezapomenutelnými podrobnostmi a drobnými ději — čtvrtý — krajina, v níž rodiště spočívalo jako hrstka hrachu uprostřed talíře, za hrbolatou hradbou obzoru — širý svět.

Mám ovšem na mysli hlavně ony případy, kdy všechny tyto zážitky vycházely stále ze stejného, nehybného ohniska, když člověk ve vzrůstu a dospívání neopustil ani dům, ani místo, ani krajinu. Lidé většinou střídají bydliště a pak je věru obtížné některý kout světa označit jménem domova. Patrně to bude ten, který nám poskytl nejkrásnější nebo nejvzrušenější chvíle v období poznávání věcí, v kterém jsme žili úsek nejšťastnější nebo nejzádumčivější mladosti.

Nemohu si věru stěžovat, osud mi byl přízniv, můj pojem domova nebyl nikdy vyšinut z rovnováhy. Rodiče bydleli v domě pana Hampla v bývalé Dolení ulici až do tatínkovy smrti, celých pětatřicet let.

Ach, ten starý Hamplův dům! Změny, které přes něj přešly, nezasáhly vnitřní, nedotčený obraz. Stačí jen zavřít oči a uvědomit si: domov! Do tůně času padá kámen z rozechvělé ruky, první kruh se váhavě šíří. Byt o třech velikých místnostech v prvním poschodí, vchází se tam z tmavé síně kuchyňskými dveřmi, pošitými pytlovinou, ve dveřích okno, zastřené záclonkou. Podlaha v kuchyni samý suk a samá nebezpečná tříska, tisíckrát marně drhnutá, vždy znovu ji podupaly a zablátily boty žáčků a malých muzikantů. Okna plná kaktusů a pelargónií, jedno hledí do dvora přes okap dřevěné pavlače, druhé na pekařský komín Jandovy střechy. V koutě mezi oknem a zasklenými dveřmi do pokoje stojí prádelník s prastarými sloupkovými hodinami, na něm kupy not, hledat v nich — pravé utrpení. Na druhé straně dveří obrovský sporák jako zřícenina hradu, opatřený měděncem — v podobném asi čaroděj Vejrych máčel své otruby, které pak proměňoval ve vojáky — pod ním výklenek pro dříví, dětská skrýš. Na komíně za sporákem visí srnčí hlava z pálené hlíny. Její příšerný rohatý stín tančíval na protější zdi při kmitavém plápolu svíčky, když jsme se za časných zimních jiter strojili do školy. Na vysokém prahu pokojových dveří jsem prosnil celé hodiny s milovaným slepým králíčkem v náručí, z kterého lezla sláma, a s porcelánovou pannou, již jsem nenáviděl. Po podlaze se posouvá zlatý slunečný obdélník, měří čas. Kam se poděla papírová města, postavená na oknech v pilinách a v mechu? Kde skončila svou životní pouť petrolejová stojací lampa, jejíž knot tak pokojně a uspávavě zpíval? Maličká hrabačovská babička v žlutém vlňáku již nikdy nepřijde, nepoloží na podlahu uzel s uzenicemi a nebude se na mne dívat svýma usměvavýma očima. Dědeček s bílými prorockými vousy nepověsí na notový pult svou pokroucenou hůl a neoklepe na zem dlouhý popel svého doutníku. Dozněly rolničky saní, umlkly hlasy drobných koledníků, mandl na půdě přestal hřmít, známé kroky již nestoupají neúprosně po schodech...

Ty těžké, známé kroky, které znamenaly vždy konec pohádek, těch pohádek, které nám maminka vyprávěla ve tmě v pokoji před světélkujícími ozdobami vánočního stromku, když pukliny kachlových kamen ohnivě žíhaly, když laviny padaly ze střech. Tatínek! Musíme rozsvítit! Hrčení řetězů stahované lampy, cinknutí cylindru, vrtošivý plamínek zápalky — oslněné oči. V pokoji den začínal a končil. Dvě okna do ulice a třetí obrácené k horám, Žalý sedí nad střechami jako dobrá kvočna, v létě zelený a černý, v zimě bílý. Podle toho okna tři postele v řadě, v čele pohovka a stůl, na zdi nad mým lůžkem Kristus uzdravuje slepého od narození, dlouho jsem nevěděl, že to bílé pod jeho rukou není obláček zázraku, nýbrž starcův kmetský vlas. Co jsme se s bratrem nahádali, komu patří nejkrásnější z černých koťat, vylézajících z překoceného koše na obrázku nad věšákem, komu je podoben obraz rusého chlapečka vedle dveří do zadního pokoje! Ten zadní pokoj! Tak nepřístupný a chladný, neobývaný, skladiště parádního nábytku, zastíněný záclonami, plný tret! Zrána bylo v duhových odlescích skleníku něco strašidelného, nerad jsem se tam díval mřížovím postýlky, odtamtud ke mně přicházely všechny mé horečky. Horečky, jako když těžknou a mohutní prsty, peřina dusí, úží se dech — horečky s blouznivými sny a vysychajícím hrdlem, led obkladů a kyselý zápach octa, blikavá hvězdička olejové lampičky, uklidňující maminčina ruka na čele a ráno — studené, chlupaté ucho pana doktora Vejnara. Jak vlna stonání opadávala, stával se pokoj místem neskonalé blaženosti. Sny se zavřenýma i s otevřenýma očima, sny o hračkách, jaké na světě nejsou a nebudou, důvěrné rozhovory s nábytkem i s obrazy, lůžko jako loď plující oceánem, s peřinou obloženou dárky. Jak se z ní nechtělo zpátky do všedního zdraví, na studenou podlahu, na nevlídný vzduch!

Uzdraven proti své vůli, s oslíma ušima hedvábného šátku na vychrtlém hrdle, s tváří rozmazleného dítěte, pobledlou vyrážkou, sedím nečinně u kuchyňského stolu a lžičkou se dloubu ve vajíčku, uvařeném naměkko. Až konečně mamince přejde trpělivost a kouzlo je násilím přerváno. Ven! Ven! káže doktor Vejnar. Tak tedy ven, když to musí být, když dospělí jsou tak neslýchaně krutí.

Z prvního kola vyrůstá druhé, podobné vlídnému úsměvu na vrásčité tváři. Po těch dřevěných schodech, kolem dřevěné pavlače, jakoby nabarvené krví, chodbou, jejíž hlavní dveře maminka dřív z opatrnosti zavřela, aby nebyl průvan. Kolikpak tomu je let, co zregulovali Jilemku, co zasypali páchnoucí stoku, která protínala dvůr úhlopříčnou? Pro mne tam však pořád ještě šumí řada olší nad klikatinou potoka, nad potokem stojí laťkový altán, útočiště všech her, altán-jeviště, altán-jachta lorda Gleenervana. V úzké uličce pod našimi okny je pořád ještě pískoviště, v němž se dají najít pestrá sklíčka, a druhé, větší a veselejší, pod okny nového domu. Na zelinářské zahrádce celý mrak bělásků, u plotu keř bílých růží, před přízemním přístavkem pumpa s rezavou vodou, před Bucharovým domkem slavná hruška, pokušení a pohoršení mlsných, odměna ctnostným.

Ve vzpomínce žijí mrtví s živými. Svorně sedají na lavičce před dřevníkem jako dřív, bělovlasá paní cestmistrová se svým pudlem, souchotinářský listonoš Husák s růžičkami nezdravého ruměnce na lících, penzista Vancl, který vyráběl loutky a kouřil komonici. Pepíček Grosmanů s kloboukem do čela, bos a ověšen cetkami, řeže dříví a vymáhá „ponky“, starý pan domácí Hampl se prochází s rukama za zády a líčí klevy na potkany, odkudsi zdáli hvízdá vlak. Hvízdá vlak, a to znamená konec každé hry, ať je to špaček nebo kuličky, vojáci nebo otloukačka, míč nebo hadrová panenka. Na Bucharově plotě visí hrozen dětí, mávají rukama, čepicemi, kapesníky a ječí jako u vytržení. Kde jsou ty děti? Kde jste, vy bývalé děti? Sedí tu některé z vás a pamatuje se ještě, jak červeně se na stráni leskla jirchářská střecha, jak líně tekl bahnitý potok a jak krásně po něm pluly papírové loďky? Půjčil také někomu z vás nebožtík hodinář pan Fišera kukátko z krámu, aby se podíval na bledého harfeníka v měsíci? Byli jste to vy, kteří jste se účastnili nebezpečných výprav na protější břeh, kde rostl kozí pysk, z jehož lodyh se daly dělat znamenité foukačky?

Och, dětí bývalo na Hamplově dvoře vždycky dost, scházely se tam všechny děti z celé ulice. A jestlipak se pamatujete, jak ta ulice tenkrát vypadala? Moje Dolení ulice zůstala ovšem taková, jaká byla. Vrchní kanály jsou dobré jen k tomu, aby každý větší liják způsobil pravou povodeň. Kromě Hamplových domů není tu ani jediný jednopatrový, všechny jsou nízké, kamenné nebo dřevěné. U Kosů v louce páchne ševcovina, pan Janda v dřevěném domku s lomenicí peče chleba a rohlíky, v novém Hamplově domě pan Hillebrand, kupec a duchař, v černé čepičce a v hančlatech prodává cukr, kávu, petrolej a cukroví. Pan Rejmon má v zimě výborné kysané zelí a nebožtík starý pan Hradecký, který si váže kolem krku plnovous jako kravatu, prodává syrečky. Před domkem Kotyškových má stánek hokyně paní Slechtová, řezník pan Velešovský loví o jarmarcích z kotlíku párky a prohlíží si kupující zblízka svýma krátkozrakýma očima. U Dlabolů mají prý ve světnici vraženou oj, věší na ni klobouky. Kde jsou lepší důlky, vhodné ke hře v kuličky, před kozím chlívkem u Kosů, kde bydlí deštnikářka paní Novotná, nebo na kamenném Vurmově chodníku? Kudy se chodí veseleji ze školy, Domky, náměstím anebo Kosovou uličkou?

Bim-bim-bim, bijí vytrvale opakovačky na radnici každou čtvrt, čtyři sta tisíc úderů za rok, dva milióny za pět let — třetí kruh se rozplývá na hladině mého snu. Oblékli mě do nejlepších šatů, které šil krejčí Šuman, háčkem mi na nohou zapnuli knoflíčkové solidní botky od ševce Buďárka, na hlavu mi posadili klobouk, jaký nosí dospělí, na záda pověsili tašku s obrazem kohouta, z níž na šňůrce visí nová hubka.

Pan učitel Hrubý vypadá přísně se svým černým cvikrem a ještě černějším plnovousem, ale přísný není. Brzy zjišťujeme, že je to člověk právě tak laskavý a důvěryhodný jako otec nebo matka. Zarmoutit ho je opravdu zarmucující, neumět u něho — k zoufání smutné. Přesto mu nezbývá než opatřit si na neposedy kouzelný proutek, jímž výhružně mává, ale nikdy neudeří, raději domlouvá, domlouvá neustále, marně a do omrzení — zatvrzelá srdce neoblomí. Vidím: na okně bílá cihla, na níž se brousí kamínky, nad oknem teď trčí zeď zámeckého parku, sedají na ni pávi. Páv — to je rázem po vyučování, všechny oči se po něm otáčejí, pan učitel nás nezláká třeskem barevných kuliček na počitadle ani ušmudlanou a potrhanou knihou, zlatým hřebem věčného učení. Školník Kubánek se šourá v bačkorách a v modré zástěře po třídách, roznáší poselství pana inspektora Vanička, na dvoře hrají žáci z páté třídy na hradního a zlobivý soused za zdí, pan Soukup, čeká trpělivě, až mu na zahradu zaletí míč. Z hasičské boudy visí hadice jako salámy, od Riedlů voní pražená káva. Pan Jirouš, papírník, prodává v domku vedle školy překrásná pisátka v papírcích červených i zlatých, modré sešity s úzkými i širokými linkami, puntíčkované a čisté kreslicí osmerky a na jaře fotografuje na školním dvoře všechny třídy. Na konci každého roku je v tělocvičně slavnost, hudebníci hrají pod taktovkou kapelníka pana učitele Zelinky operní árie, malíři vystavují svá díla a pan školdozorce Hakl s černou kravatou pod bělostným, nízkým, naškrobeným límečkem rukou ještě bělejší rozdává zdárným dítkám výroční vysvědčení. Každého podzimu z mohutných dubů před školou tesklivě padají listy, rok a opět rok, pět let uteče jako voda, půjdeme na měšťanskou. Čárá modrou tužkou na zárubni pokojových dveří se posune o několik centimetrů výš — sbohem, pane učiteli!

Ale pořád ještě lze v zimě jezdit v Domkách po tašce nebo po houslovém pouzdře, pořád ještě žije za vraty pana Hrubého rozhořčený rezavý pes, unavený věčným drážděním, ochraptěle štěká, řinčí řetězem. Buch-buch-buch do těch vrat, pěstmi i kameny, starý pan Kazda stojí na schodech k svému krámu, vyčítavě hrozí ukazovákem. Pumpička před jeho domem je neustále obležena uličníky, nejsou ani tak žízniví, jako rozpustilí, stříkají po sobě nebo uvádějí do pohybu litinovou páku a ona drnčí jako strojní puška k nemalé radosti sousedů. Ještě pořád lze poskakovat po jedné nebo po obou nohou po stupňovitě se sklánějících chodnících z náměstí, výkladní skříň pana Bažanta, knihkupce, je plná indiánek, vždycky před ní stojí hejno kluků s vyvalenýma očima, sešitky s obrázky na obálkách neztratily svou přitažlivost, ač nejsou snad nikdy vyměňovány. Žhář prchá z místa činu, divoši přepadli vůz kolonistů, vrah si pokojně myje ruce v umývadle plném krve, železný rytíř se propadá do sklepení na nastavené meče. A vchod do Kosovy uličky ještě není zatarasen, trčí před ním sloup s výstrahou, že znečišťování těchto míst se přísně zapovídá, varování je však naprosto marné. Je to ohavná ulička, tvrdí dospělí, hrozně páchne, děti jsou však jiného názoru, úžina mezi ploty se jim zdá romantická, ponurá provazníkova dílna ještě romantičtější, a jak je to příjemné, vyjít najednou z toho dusného stínu do plného slunečního světla!

Jsme již na konci svých objevů? Nejsme. Ještě jsme se neseznámili s celým městem, nezmínili jsme se o živém plotu kolem kostela, na němž s podzimem dozrávají bílé, lupavé kuličky, o jevišti v nové dvoraně, kde jsme hráli své první dětské divadlo v úboru permoníčků a zpívali dojemnou píseň, jejíž nota nám navždy uvízla v paměti: „Krkonoše, hory naše...“ Nenavštívili jsme hostinec Sevastopol, kde každým rokem hostovala Meissnerova loutková scéna. Můj bože, ještě jednou spatřit plakáty s hnědými, buclatými písmeny, malovanými přes patronu, ještě jednou zažít úzkost a děs, když loupeživí rytíři hopsali po jevišti a dívali se na malé posluchače strnulýma, skelnýma očima, zatímco se připravovalo Zapálení města Hermanštatu, nebo se kuly pikle o knížete Oldřicha na posvícení v Hudlicích. Nebylo prostě k uvěření, že zatímco my se v sále dusili opojením, otcové mohli vedle v hostinské místnosti tak lhostejně čekat a pít! Kde jsou sádroví pidimužíci z řeznického Vonkova krámu, Siebrova výkladní skřínka s prastarými fotografiemi na nároží Žantova domu, Knoblochův stánek s výčepem malinové a citrónové limonády, obletovaný vosami, Grossův krám a kořalna s girlandou dřevěných citrónů a šupinatou mořskou pannou nad pultem, boží oko nad Stanglerovou hospodou, lampiónové večery na Kozinci, jež řídil pan Puš, v neděli restauratér, ve všední den holič, ohňostroj v sokolském parku, loďky na lázeňském rybníce? Obraz staré Jilemnice mi vyvstává před očima, všechno, co bylo a už není, domy, dávno zbořené, stromy, rozštípané bleskem, petrolejové lampy, hádky fiakristů, chuť pamlsků, které se už nemlsají, radosti her, jež si děti už nehrají, celá ta obec dospělých s purkmistrem panem Jeriem v čele, která se nenápadně vytratila na hřbitov.

A hřbitov již také nevroubí ohořelé a usychající smrčí, podle zdi zámeckého parku se netáhne jeřábová alej, zmizelo již i třešňové stromořadí na mříčenské silnici. Hladina mého vzpomínání se čeří čtvrtým a posledním kruhem. Maminka už není mladá, nevodí nás za ruce k Žlábku nebo Klenci, neusedá na poražený kmen na pasece, plné motýlů, nepředčítá nám z Malého čtenáře povídku o Krotiteli hadů. Tenkrát se teprve stavěla dráha, Chorvati a Vlaši v obrácených kožiších vršili železniční násep, v nově zaseté trávě se objevila nejmilejší květina mého dětství — vlčí mák. A lom na Koptíkově hati — jak byl směšně malý! Šířil se, šířil, nenápadně ukusovala kladívka a dynamit větší a větší dílce luk a lesa. Jak je to zvláštní, uvědomit si, že některá země již vůbec není, cesty a meze, kde kvetly šípkové keře, voněla mateřídouška a zrály červené jahody, že se navždy ztratily z povrchu zemského. Jak se zúžily pěšiny, změnila spleť steziček v obilí, jak se snížily úvozy! Tenkrát jsme byli tak malí, že jsme na sebe ani neviděli z koleje do koleje a cesta prošlapaná ve sněhu nám připadala hluboká jako dno rokle. Na Hrubý kopec to bylo nesmírně daleko, na Chmelnici to bylo daleko, do Dlabolovska bolely nohy. Pak jsme šli na prvý školní výlet k haldám zasutých dolů na Kozinci, pan učitel nám ukázal modrý azurit a zelený malachit. Zalíbily se nám samostatné toulky. Objevili jsme otisky kapradí v lupku „na Kytlerových vrchách“. Šli jsme na maliny až na Štěpanický hrad. Na Strážníku jsme žasli nad čarovným západem slunce. Jednoho dne jsme dostihli i hrbolaté kraje obzoru. Překročili jsme je. Pohltil nás svět. Teď nám zbývá už jen vracet se občas domů pro útěchu a radost.

Protože vracet se domů je vždycky útěcha a radost. Vždycky přijde nějaký první den shledání, kdy kouzlo je silnější než skutečnost, rozbité zrcadlo uvnitř se jakoby zázrakem scelí. Je večer, kráčíme z nádraží, ulice je rozšířena, chodníky upraveny, jiní lidé hledí z oken, a přece se nám zdá, jako bychom měli tam za tím nárožím potkat své mládí. Blížíme se k náměstí, město je tiché, slyšíme jen své vlastní kroky, pudí nás to projít všemi ulicemi, nahlédnout do oken rodného domu. Chvějivé vzrušení nám stoupá do hrdla, v našem srdci je jako v komoře, polepené obrázky, chtělo by se nám sedřít všechny nové vrstvy a spatřit tu nejspodnější, hledět do minulosti tváří v tvář. A do toho ticha a do toho blouznění zazní údery hodin — staré, známé údery — najednou jako by se vše přiblížilo: Zdá se ti, že jsi zas malý a bezmocný, vracíš se s otcem z loutkového divadla, cítíš v chřípí i vůni kulis a zápach kalafuny, nebo jdeš s rodiči k Hrabačovu povinnou procházkou, pod silnicí šumí Jilemka — vtom zahvízdá vlak — tentýž starý, přičinlivý vlak, nad tebou se sunou souhvězdí — tatáž, která tě dojímala k slzám, když ses vracel z války a oj Velkého vozu ti ukazovala cestu.

Pak ses opět rozloučil na dlouhou, předlouhou dobu. Okno minulosti se zavře, ne s tragickým rachotem, ale diskrétně, jako když opona pomalu padá — sháníš a jíš svůj každodenní chléb, život již není ojíněný rosou, jsi u jádra, které chutná trpce. Ještě však zbývají večery před usínáním, večery účtování se svým svědomím a kradmého opíjení alkoholem vzpomínek. Den a noc jsou v rozepři, na hranici šera bojuješ svůj nenápadný boj, napětí vzrůstá — až jednou — mračna se shluknou a spustí se déšť. Touha si razí cestu slovem.

Je rok 1926. Od melancholického shledání s poštovním vagónem na nádraží východní fronty uteklo deset let. Od té doby jsem se nesčetněkrát vrátil a nesčetněkrát jsem odešel. Vlny lítosti a radosti se vždy znovu srážely a opadávaly. V ustrnutí času jedna těžkomyslná chvíle sama postrkuje pod ruku papír. Na papíře pomalu vyrůstá báseň — jedna z mých prvních otištěných básní:

... Tak zřím vás často teskliv, mé Hory,

nad hnízdem, skrytým v mocný váš klín.

Až jednou — přijdu, znaven a chorý,

vrátím se domů — zbloudilý syn.

/1926-1941/

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaná část vydání z roku 1964. Uvádíme zde ediční poznámku tištěného vydání, která obsahuje informaci i o těch povídkách, které jsou součástí cyklu Neopatrné panny, Duch soudce Pauknera a Čert na zdi, které též naleznete na webu jaroslavhavlicek.cz:

Šestý svazek Díla Jaroslava Havlíčka přináší dvacet devět krátkých povídek, které představují kritický výběr z prvních let Havlíčkovy prozaické tvorby. Jde v jádře o léta 1927 až 1932. Pokud do svazku byly zařazeny tři povídky z let pozdějších, činíme tak z důvodů kompozičních. Z týchž důvodů cyklické sounáležitosti najde čtenář několik dalších povídek z tohoto raného období naopak až v sedmém svazku Díla, který jinak v podstatě obsáhne Havlíčkovy krátké povídky z období spisovatelovy zralosti.

Cyklus pěti povídek „Neopatrné panny“ vydal autor knižně roku 1941 v nakladatelství Václav Petr v edici Setba.

Povídky „Čert na zdi“, „Ubohý čert“, „Jasnovidka“ a „Hodinky pana Balabána“ připravil autor k tisku do svazku próz „Zánik městečka Olšiny“, který vyšel posmrtně roku 1944 v nakladatelství Václav Petr.

Povídky „O smrti otcově“, „Černá paní“, „Soupeři“, „Matylda“ a „Domov“ otiskl z rukopisné pozůstalosti Adolf Branald ve výboru z Havlíčkových povídek „Vzdoropohádky“, který vydalo roku 1954 nakladatelství Československý spisovatel.

Povídka „Knihožrout vyšla roku 1929 bibliofilsky v 33 výtiscích jako soukromý tisk Jaroslava Picky (s kolorovanými dřevoryty Karla Němce).

Povídka „Duch soudce Pauknera“ byla otištěna pouze časopisecky (v Cestě r. 1928), podobně pouze časopisecky byly otištěny povídky „Zázrak flamendrů“ (Národní listy 1930) a „Píseň čety“ (Národní listy 1931).

Povídky „Cesta loutek“, „Vavřínek“, „Trest smrti“, „Pomsta“, „Bratr“, „Rukavička“, „Almužna“, „Posedlý Kristián“, „Přichá-

zející z pekel“, „Na křtiny“ a „Odložená smrt“ nebyly dosud vůbec publikovány.

Při kompozici tohoto svazku jsem se opíral o několik rukopisných autorových plánů na uspořádání povídkových knih. Jak vyplývá z autorových poznámek, Havlíček na vydání povídek „z kufru“ velmi vážně pomýšlel, avšak za jeho krátkého života se mu podařilo vydat pouze „Neopatrné panny“ a připravit k vydání několik dalších povídek, které přiřadil k romanetu „Zánik městečka Olšiny“, rovněž pro Petrovo nakladatelství. Šlo v podstatě o novou redakci povídkového cyklu „Knížka s čerty“, kterou již někdy kolem roku 1931 nabídl — tenkrát bez úspěchu — témuž nakladatelství. Havlíček se zde přizpůsobil požadavkům nakladatelství, ač chtěl vydat své „čertovské“ povídky odděleně od zmíněného romaneta. Ve svých návrzích uvažuje o tomto cyklu několikrát jako o „Čertu na zdi“, jednou — zřejmě aby zřetelněji postihl celou námětovou šíři — jako o „Zázraku flamendrů“. Odtud také volíme název pro náš celý výbor — „Zázrak flamendrů“ a název pro stěžejní cyklus — „Čert na zdi“.

Pokud jde o úvodní oddíl „Cesta loutek“, realizujeme v podstatě Havlíčkův plán na uspořádání retrospektivního cyklu o domově včetně názvu. Tento cyklus zůstal torzem a navíc několik původně sem zařazených čísel překomponoval autor do připravovaného cyklu „Vzdoropohádek“. V naší edici jsme jej rozšířili o několik povídek s náměty válečnými.

V druhém oddílu — cyklu „Neopatrné panny“ měníme pořadí tak, že povídku „Máša z krámu“ tiskneme jako poslední v cyklu, aby organicky převedla čtenáře ke kriminálnímu cyklu, pro který jsme zvolili název podle nejzávažnější Havlíčkovy povídky tohoto žánru — „Duch soudce Pauknera“.

Rozdělením do čtyř oddílů neřešíme otázku cykličnosti Havlíčkových povídek beze zbytku; zejména některé povídky z oddílu třetího a čtvrtého si vzájemně korespondují natolik, že by po právu mohly být umístěny jinde a jinak zařazeny. To je však, žel, potíž patrně každého výboru; ostatně nevyhnul se tomu ani autor, který sám si byl možnosti různého řazení dobře vědom a sám tuto možnost v několika alternativních návrzích na uspořádání povídkových cyklů naznačil.

Naše vydání vychází textově z rukopisů. U povídek, které vyšly knižně za autorova života, přihlížíme také ke knižní verzi. V textu prací, které nebyly připraveny pro tisk, bylo třeba provést drobné, ale četné stylistické úpravy. Snažili jsme se postupovat tak, jak postupoval sám autor v posledních letech života při přípravě starších rukopisů pro tisk i při úpravě tištěných prací pro nová vydání.

V textu jsme odstranili různá nedopatření a provedli nutné pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Cesta loutek

Černá paní

Matylda

O smrti otcově

Bratr

Píseň čety

Odložená smrt

Domov

Ediční poznámka