HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě povídkový cyklus Duch soudce Pauknera, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovi Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

DUCH

SOUDCE

PAUKNERA

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Duch soudce Pauknera

Podle souboru Zázrak flamendrů z roku 1964

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Vavřínek

Byl jedináčkem. Matka byla do něho zamilována, otec ho obdivoval. Ostatně byl to hodný hoch. Hrával si na prahu dveří, zatímco děti jeho věku se brouzdaly v blátě ulice a častovaly se kamením. Byl poslušný, tichý, matce se zdál i krásný. Jeho přizrzlé vlasy se kudrnatily, vodově modré oči prozrazovaly prostomyslnost. Čmuchalka hlásala v krámě pekařově, kde se bralo vše na knížku: Ten je jiný než ostatní děti. Uvidíte, jak se bude učit. Budeme z něj mít pána!

To bylo první malé zklamání se synem: Hoch seděl ve škole jako buchta, nepral se, nebyl vzpurný, ale to, co se tam mluvilo a učilo, šlo kolem jeho uší, do hlavy však nevnikalo. Prvou třídu prošel ještě dosti obstojně, druhou s těžkostmi a v třetí propadl. Matka si povzdychala, v skrytu poplakala, ale pak si řekla: Aťsi, jen když z něj bude hodný člověk.

Čmuchalovům se tuze skvěle nevedlo. Starý byl hodinářem, který spravoval leda nějaké selské remontérky, těžké jako závaží, groteskní cibule s ručičkami z drátu a vypoulenými číslicemi. Městečko ho pomíjelo. Býval zván jen do chalup, kde na zdi tikaly přístroje, podobné vikýřům, kdysi bílé, ozdobené obrázky s dlouhým rozvážným perpetlíkem a šupinatými závažími, k stoletým bicím hodinám na sloupcích z alabastru, živým to kapličkám, které svůj čas chvatně dohrávaly na prádelnících z vykládaného dřeva. Byl lékařem starého harampátí, zrezivělých mašin, chrochtajících, skřehotajících koster; novým moderním strojům snad ani nerozuměl. Drobný, tichý, podobal se tradičnímu krejčímu se svou kozí bradkou a plandajícími kalhotami na suchých lýtkách. I jeho žena byla drobná, kostnatá, žluté pleti, zdála se stále nemocná. Avšak léta táhla. Čmuchalka se nezměnila, ani neumírala. Tu lidé pochopili, že je zbytečné dělat s ní okolky a že je zcela dobře možné jednat s ní jako s každým jiným člověkem.

Starý byl nemluva, který mnoho řečí nenadělal, ale ona dovedla způsobit dosti hluku a dosti svárů. Předně tu byly mrzutosti stran Vavřínka. Na toho se nesmělo cizí dítě špatně podívat, neřkuli aby ho bylo dovoleno přistrčit anebo udeřit. Matka cestovala s dobrými vlastnostmi svého dítěte po celé ulici a znechutila se kdekomu se svými chvalořečmi. Leckomu se to už nechtělo poslouchat, toto věčné vychloubání, z něhož vysvítalo, že Vavřínek je nejhezčí, nejhodnější a nejpilnější dítě městečka. Báli se už před ní učinit nějakou zmínku o dětech. A zapomněl-li se někdo, dovedla toho tetka skvěle využít. Oči jí zaplály, paže založila a sevřela jimi hubený hrudník, jako by chtěla utlumit rozbušení mateřského srdce, a jala se kázati o vlastnostech Vavřínkových. Kdyby byla hrubá, štěkavá, byli by se jí lehce zbavili, byla však z těch ponížených postav, jimž se těžko odpírá a které je těžké odbýt. Očima prosebně přelétala z jednoho posluchače na druhého, jako by se bála, že jí odejdou a že nevyslechnou vše do posledního slova. Chytala za ruce a vmlouvala se do duší, až o ní říkali, že je uhrančivá.

Vavřínek byl hýčkané dítě. Užil ledačehos, co nebylo dopřáno ani dětem ze zámožných rodin. Měl hračky, o jakých se jiným dětem ani nezdálo, a jeho přání byla vyplňována. Záhadou bylo, jak tento řemeslník, jenž měl den sváteční tehdy, navštívil-li ho zákazník, mohl dopřát hochovi takový luxus dětského štěstí! Starým záviděla ulice a Vavřínkem opovrhovali kluci. Ostatně byl směšný. Matčina péče nevynikala přebytkem vkusu a v touze, aby se její syn lišil od ostatních, oblékala ho jako maškaru. Tu to byly sokolky s holínkami, v nichž zrzavý Vavřínek byl nabodnut jako kocour v botách, tu zase límeček s nesmírnou mašlí, jindy pěšinka ve vzpurných vlasech, přilepených páchnoucí mastnotou na pihovaté čelo. Mazánek! Jaký to název, nehodný muže! Říkalo se mu všeobecně mazánku. Hoch byl ale dobrák, lnul k rodičům a věřil, že je pravda na jejich straně. Tím větší propast dělila ho ovšem od uličníků. Nedosti na tom, že oni byli špinaví, a on čistý, oni bosí, a on obutý — nyní ještě dával najevo, že je si vědom svých předností. Projevoval to ovšem dobrácky, nikoli nafoukaně, právě jen tak, že moudře přežvykoval to, co slyšel doma. Byl stlučen. Následovaly Čmuchalčiny cesty do školy, lomení rukama před učitelem, pláč ve školní světnici. Spravedlnosti bylo vykonáno zadost, ale hoch byl nadobro vyloučen ze společnosti ostatních. Rostl již docela sám.

A rostl důkladně! Již v obecné byl největším ze třídy. V prvé měšťanské, jíž také skončil svou školní kariéru, byl to habán klátivé chůze a nezměrných rukou. Trochu se hrbil a trochu poklesával v kolenou. Tvář se mu protáhla a vlasy nabyly měděného lesku. Pihy v obličeji měl jako pětníky. Rodiče lomili rukama, jak náhle Vavřínek vyrůstal ze svých šatů. Již sebevětší jejich obětavost nedovedla způsobit, aby lopatovité ruce netrčely z rukávů do půl loktů obnažené a chlubící se grošovatou pokožkou.

Nyní také přišla na přetřes otázka: Co s ním? Otec se jednou dvakrát pokusil uplatnit své ubohé řemeslo. Co, taková žebrota? Kupcem bude! — horlila matka. A při tom zůstalo. Vavřínek byl obětován obchodníku smíšeným zbožím na rohu náměstí.

Počala se tak řada nesčetných pláčů, hněvů a lítostí. Dobrák Vavřínek nebyl příliš chápavý ani nyní, v praktickém učení. Zkusil pro to ovšem dost ústrků a ran, a tyto ústrky a rány byly pak oplakávány láskou rodičů. Byl učiněn pokus, aby byl synek svěřen lidumilnějšímu kupci. Byl tedy přemístěn, ale ukázalo se, že nový principál je horší předešlého. Nezbylo než smířit se s tímto osudem a Vavřínek tedy trpěl a rodiče trpěli s ním. Odstávající uši učedníkovy, na nichž si vybíjel svůj kanibalský vztek břicháč s černou čepičkou na hlavě, byly večer laskány kostnatou rukou matčinou a rozbolněná Vavřínkova duše chlácholena slovy otcovy útěchy: „Mlč, až ty budeš mistrem, budeš to dělat svým učedníkům zrovna tak.“

V osmnácti letech byl Vavřínek právě tak Vavřínkem jako dřív. Jeho uši nebyly už předmětem orgií bachratých a červených kupeckých rukou, jeho brada obrůstala zlatistými chloupky, ale přátel nenabyl, a rodiče nepřestal poctivě poslouchat. Byl to usměvavý a velmi ochotný dlouhán, plachý a zakřiknutý. Jeho rozložitá kostra a těžké visící ruce zdály se vlastnictvím hrubého siláka, ale jeho rozpačitý úsměv v hranaté tváři a oči bledé a pokorné prozrazovaly hlupáčka a přítele dětí. Byl jím, ale posměch byl příliš dobře přilepen k jeho jménu, aby ho nedědila generace po generaci. Drobná havěť měla vždy zásobu nadávek, ba i kámen pro kolohnáta, a on pro ně nejistý rozpačitý úsměv. Vavřínek neměl dosti ducha, aby nenáviděl nebo byl pyšný. Byl by si s dětmi radostně hrál, kdyby mu to byly dovolily. Byl by je nosil na svých kostnatých bedrech a tančil s nimi v blátě ulice na svých čapích nohou. Častovaly ho však mazánkem, zrzounem nebo noháčem a ty nejmenší, neschopné pochopit jeho prostotu, která odpouštěla vše, vřeštěly a prchaly v hrůze, blížil-li se. Neplatilo ani, že kdysi zjara vytáhl malého umouněnce z rybníčku, který ležel za náspem trati, zpod prolomeného ledu. Matka hocha přišla sice poděkovat do Čmuchalova domku, dívala se však úkosem a mluvila jen letmo, jako by ani takovému hlupáčku, jako byl Vavřínek, tolik slávy nepatřilo a jako by se rozumělo samo sebou, že nemilovaný dlouhán je dobrý k tomu, aby skákal pod led pro tonoucí uličníky. Ale ten, jemuž díky byly adresovány, usmíval se stydlivě a byl až dost vděčný za tolik uznání, co se mu dostalo.

Nyní ale Čmuchalka běhala se svou neúnavnou chválou ulicí s novým programem. Vavřínek byl velký, hezký, statný hoch, silný, šikovný, ovšem že je teď starost s hledáním nevěsty. Neboť, není-liž pravda, takový chlapec zasluhuje děvče pěkné, pracovité a bohaté. Ovšem že on nebude taky zhola bez ničeho, rodiče žili jen pro něho, tak si dovedli taky ledacos od huby utrhnout (nedůvěřivý úsměv), ale tím spíše nevěsta musí být řádná a taková, aby oni, staří, mohli pokojně zavřít oči. Kde ji hledat? Ale bože, cožpak se dneska na mužského nevěsí deset poběhlic při každém kroku? Ale ovšem že ne, o takových není ani řeči, ale najdou se, najdou nevěsty nábožné, pracovité, bohaté. Bohaté! Toto slovo Čmuchalka vždy vyzpívala, neboť se v něm hřála a hýčkala se jím, tajemně se usmívajíc. Ano, ano, již má vyhlídnutou, ale nebude zatím o tom mluvit, dokavad není ruka v rukávě!

Městečko se brzy dočkalo nejen toho, že zvědělo jméno této tajemné nevěsty, ale i svatby a krámu Vavřínkova. Ženitba nebyla tuze hlučná, jak se sluší na nezámožné lidi, ale nebyla ani příliš tichá, cožpak by tomu řekli rodiče nevěstini? A ti přece měli z čeho strojit svatbu.

Aninka Šípková nebyla tak krásná, jak o ní tchyně bájila, a jak se ukázalo, ani tak pracovitá, ale peníze měla a nábožná také byla. Pocházela ze šípková statku a její sestra byla již odbyta, vdaná přes pět let. Synů nebylo. Staří Šípkoví měli pověst lakomců a hrubců, modlilů a taškářů. Běda člověku, jenž přešel přes trávník u jejich statku, kde cestička dělala okliku! Běda dítěti, které si hrálo u rybníčku a šlo si utrhnout větvičku do Šípková háje! A běda těm, kdo šli kolem pracující stařeny Šípkové a neřekli hezky pokorně své „pomáhej pámbu!“ Na pánaboha si ve statku potrpěli. Méně už na práci. Nikdo nechápal, jak Čmuchalka mohla být tak slepá v nekonečném zbožňování syna, že šla tam hledat pro něho nevěstu! Brány rezivěly v úhorech, u lesa, zarostlý vřesem, odpočíval válec, zapomenutý tam líným hospodářem. Peníze, které na svatbu byly, nynější majitel nenašetřil, byly to peníze zděděné. Nelhaly-li lidské jazyky, rádi se napili jak rodiče Aninčini, tak nevěsta sama. „Kdo to tak dupe?“ ptali se lidé druh druha v kostele, když mše už počala a něčí okované boty zazněly dlažbou předsíně. „Ach, to je ožralý Šípek, stavil se v kořalně na skleničku, mši omeškal a nohy necítí.“ Šípková, s šátkem posunutým do čela, skloněná na stupních postranního oltáře, vyklečela v chrámě celé hodiny. „Oh ta, — vždyť vyspává svou opici!“ žehraly klepny. Jisté je, že Šípkovi byli divní lidé, sotvakdo jim rozuměl, a nikdo je nemiloval.

Kdož by měl ale nějaký zájem na štěstí Vavřínkově, jejž matka lidem zprotivila a který si vzal děvče, které si dovede své požehnání samo v nebi vymoci? Lidé se dívali s posměchem na nový krám, který byl zřizován v Čmuchalově domku. Jedno okno bylo probouráno v dvéře, druhé rozšířeno pro výklad, pulty byly zasazeny a nad vchodem zavěšena firma: Vavřinec Čmuchal, obchod zbožím smíšeným. Zlomyslní lidé chovali naději, že obchod v zastrčené ulici dobře nepůjde.

Brzy po svatbě zemřel starý Čmuchal. Osud byl milosrdný k tomuto dobráku a nedal mu dočkati se toho, co později přišlo. Něco málo těch starých rachotin, hodin a hodinek z chaloupek a sednic odešlo z Čmuchalovy jizby a s nimi odešla pokojná duše tatínkova. Bylo tam nyní dosti hluku, než aby se tam smutek mohl trvale usídlit. Vavřínek obskakoval mladou ženu s takovým přebytkem blaha, že mu ho zbylo ještě dostatek, když oplakal otcovu figurku, podobnou voskové loutce se směšnou kozí bradkou pod zvážnělým výrazem tváře, vynášenou z domu, v němž starý hodinář prožil celý svůj věk. Mladá hospodyně hospodařila. Ječela za pultem, klápala s babkami, které zvědavě obhlížely zánovní zařízení krámu, rozdávala přívažky, přijímala peníze. Vavřínek byl opět ficim. Byl nyní k ruce své ženě, seděl na židli v koutě krámu, hladil kostnatýma rukama kolena, vysoko zdvižená, a usmíval se. Někdy vycházel před krám a stoje na stupních v modré zástěře kupcově pokorně pozdravoval kolemjdoucí.

Nevěsta se uchopila vlády v celém domě. Stará Čmuchalka se náhle octla v zadní světničce jako nepotřebný kus nábytku, nevědouc ani jak. Aby se nějak zaměstnávala, prala a drhla sobě i mladým a pořád čekala. Čekala ono samozřejmé štěstí, jež nyní mělo padnout na ni a na celý dům. S černým šátkem na hlavě, ve smutečním šatě, založivši tenké ruce na propadlé hrudi, sedávala nyní na dětské stoličce v zahradě domku a čekala, co jaksi nepřicházelo. Nechodila teď po nákupech, vždyť skoro všechno, co bylo potřeba, bralo se z krámu, a také se jí jaksi nechtělo. Nezdálo se jí to či ono — ale vždyť už je stará osoba, mladým už nerozumí, ať si dělají po svém rozumu. Běda, modlářské matce obav neubývalo, ale přibývalo.

Ona ovšem do krámu nechodila, snacha to nerada viděla, ale zato začala docházet stará Šípková. Šla tam před mší a stavila se po mši, shodila šátek z hlavy a pomáhala. Příčina častých docházek se brzy ukázala: objednávek rumu a likérů nebylo konce, ač odbyt pro zákaznictvo byl neveliký. Čmuchalka spatřila kdysi v nákupním košíku návštěvnice dvě veliké, čerstvě naplněné láhve vedle modliteb. Ovšem, je hezké, že chodí k zeti nakupovat, ale jestlipak taky platí? Selka neplatila. Cožpak nevězí v tom zboží tak vábně vyloženém po zásuvkách a schránkách její mozoly, cožpak polovic toho, co si dcera přinesla, nebylo spotřebováno na nákup do obchodu? A tak peněz nepřibývalo, ale zboží ubývalo. Vavřínek netušil, jak žena špatně hospodaří. Zhrozil se teprve tehdy, když viděl, že není zač nakoupit nové zásoby. Nereptal, ale pokorně objednal a kryl ztrátu spořitelní knížkou. Matce si netroufal stěžovat. „Ten brzy dokramaří,“ těšili se lidé, „nu ta stará Čmuchalka se dočká ještě pěkných věcí!“ Měli proč tak soudit. Krám byl navštěvován chabě, lidem se paní Vavřínková nelíbila. Byla hubatá, zvala, to je pravda, ale nadělala mnoho rámusu, její žerty a zábavy byly nechutné, tuze se nadnášela. Krám byl jen shromaždištěm klepen, které v podivné obchodnici našly brzy zálibu. A kvůli klepnám, které zde civěly od rána do oběda a od poledne do šera, vyhýbali se krámu lidé pokojní. Konečně, leccos se vyprodalo a nebylo nahrazeno čerstvým zbožím. „Nemáme,“ hlásila klidně Aninka, která ztučněla a zpánovitěla za necelé čtyři měsíce. Další překážkou kupců byla Vavřínkova tchyně. Té baby se lidé báli a netoužili s ní přijít do styku, a hle, ona nyní svítila zelenýma očima za pultem a řídký vous brady se jí hýbal zlomyslností.

Čmuchalka vskrytu plakávala. Vavřínek se ale pořád blaženě usmíval. Byl stále týž, nemotorný, pokorný, dobrácký, seděl za pultem jako odevzdaný, hloupý Janek, jenž pustil z dobromyslnosti cizí husy do svého ovsa a nedokázal je vyhnat ze samé citlivosti. Za to mu bylo poskytnuto konečně toho, čeho nedovedl vzbudit za všechna dlouhá léta svého vzorného dobráctví — soucitu. Litovali ho: „Chudák Vavřínek,“ říkalo se, „je to konečně hodný hoch. Ale jeho žena,“ dodávalo se, „to je mrcha.“

Do těchto událostí přišla znenadání válka. Vavřínek, který dosavad nebyl vojákem, byl uznán schopným při prvních domobraneckých prohlídkách a určen k domobraneckému praporu „myslivců“ do krajského města. Čmuchalku nyní stíhal zármutek na zármutek. Nebylo dosti toho, že své dlouhé dítě, zbavené měděných kučer, s očima rudýma od pláče vyprovázela na nádraží, nesouc jeho pohřební, černý kufříček, na němž bylo vykresleno bílými písmeny: Vavřinec Čmuchal, ale bylo nyní smířit se jí s tím, že se stará Šípková přistěhovala do domku, aby byla dceři k ruce. Nastal větrný podzim, skučel v komíně, hvízdal kol oken a lomcoval návěstním štítem nad krámem, vyhazuje odtamtud slámu vrabčích hnízd a nečistotu celého léta.

Vavřínek psával hranatým písmem dopisy ženě, nejdřív z krajského města, později z pole, a všechny počínaly nadšeným oslovením: Má nejdražší, milovaná Aničko! A někde ke konci bylo připsáno: Pozdravuj a líbej matku! — Ach ne, ne, Ančka tchyni nikdy nelíbala. Žily nyní cizí navzájem, sotva se zdravíce. Čmuchalčina tichá nenávist počala již prokmitávat. Její oči v žluté tváři svítily novým, neznámým ohněm. V tichosti svého zklamaného srdce proklínala. Proklínala svět, jenž způsobilválku, snachu, která syna okrádala, tchyni, která ho vyjídala, a boha, který mu nepožehnal.

Když se Vavřínek vrátil po čtrnácti měsících domů na prvou dovolenou z pole, byla firma nad krámem již stržena a nahrazena novou, žena odstěhována zpět na statku svých rodičů a matka z milosti v zadním pokojíčku prodaného domku. Nebyl ovšem překvapen, vždyť byl o tom všem pěkně zúplna zpraven ženou i matkou, ale přec jen teprve nyní, zíraje na cizí jméno nad svým bývalým krámem, pochopil, že jeho pokus o štěstí navždy ztroskotal. Matku sotva poznal, změněnou, zvetšelou, docela už bílou, domek, nyní rovněž cizí, mu připadal jiný, jako by se v něm ani nebyl narodil. Stařenka ho hladila po vlasech studenou, kostrbatou dlaní: „Vavřínku, Vavřínku!“ Na víc se nezmohla. Vyprávěl jí leccos, co zažil, ukázal ruce, v nichž byla zažrána špína. Oh, nemusel ukazovat! Matka viděla ty oči, cizí a truchlivé, podivnou vrásku u úst, rys beznaděje. Zahleděla se bystře v jeho zelené výložky myslivce a do štipců prstů uchopila velikou šedou veš.

Potom se rozloučil a šel k ženě.

Přijala ho s násilným úsměvem, bez něhy a bez soucitu. Starý Šípek se opatrně zeptal, kde míní být na stravu, zda u nich či u matky. Odpověděl, že by byl nejraději u nich. Neodpověděli mu povzbudivě, ale také ho nevyháněli. Ustlali mu na patře a řekli mu, aby si prádlo vypral u rybníčka. Opomněl to učinit a vyšel se podívat na městečko, jež mu náhle přirostlo k srdci, že ho už tak dlouho neviděl.

Když šel po ulici, zpozorovali lidé, že z jeho líce vymizel ten věčný dobrácký úsměv.

Vavřínkova vojenská dovolená utekla a zdálo se, jako by ubožák ani netoužil, aby trvala déle. Na nádraží byl první, přešlapoval dlouhými kroky, jimž se marně snažila přizpůsobit matka, maličká, ohnutá, s mlčenlivými, pevně semknutými rty. Pak nebylo o něm opět ani slechu.

Jeho žena nebyla jediná mezi ostatními válečnými ženámi, která svého muže příliš nepostrádala. Byla mezi nimi však nejvíce nenáviděná. Nepostižně se počalo probouzet skryté svědomí lidu a pracovalo pro nepřítomného. Cožpak bylo ale jemu, vojákovi, po tom! Spal v díře vystlané slámou mezi zhublými kamarády, automaticky vykonával službu, chytal své vši, hladověl, trpěl, a nevzpomínal. Mezi ostatními byl tento dlouhý myslivec částí stejně ubohého celku, stejnou, zmítající se součástkou všeobecného hoře, zapomenut jako oni, bez ceny jako oni. Jeho vlastní bolest splývala s bolestmi kamarádů, jeho beznadějná budoucnost, vržena na misku náhody, byla řešena bez účasti zájemcovy, a to se mu nyní líbilo. Věděl, že jeho žena má milého, který s ní spí v společné světnici statku, věděl, že ho zničila, zradila, opustila, ale což celý svět neletí do hlubin pekla? Letěl tedy s ním.

V roce 1916 byl raněn a ležel v polní nemocnici, později i v zázemí, ale domů netoužil. Mohl získat dovolenou na polní práce, neboť na Šípkově statku nebylo syna, ale oni ho nezvali a on se nedoprošoval. Bylo mu ostatně v poli lépe.

Městečko ho spatřilo až na jaře roku 1918. Vavřínek je tady! Hleďte, on je tady! Mluvilo se již o tom, že byl kdesi zabit, byli i očití svědkové, kteří o tom vyprávěli po hospodách. Nyní tu je zdráv a celý! Ale jak vypadá!

Kalhoty mu plandaly na hubených lýtkách, oblek, pomačkaný odvšivováním, špinavý, roztrhaný, hostil přischlé bláto, vlasy zřídly, oči pohasly. Skloněn víc než dříve, poklesal v kolenou, a co více — vrávoral. Vavřínek se opil!

Matka, sedící v domečku jako určena osudem k tomu, aby všechno viděla, všechno prožila, podobala se mumii více než živému člověku. Ale žila a milovala. Hladila Vavřínkovy kostnaté líce, jeho ruce zabijáka, vdechujíc kořalečný dech chuďasův, a tiskla k sobě tohoto kolohnáta, umučeného na rožni vlastní, velké lásky. Bydlil nyní u ní, ve statku ani nevěděli, že přišel.

Ančka z luk (u Šípků se říkalo „v lukách“) vyměnila svého milence a nový pracoval na statku jako čeledín a byl spíše zetěm Šípkovým než ubohý, pravoplatný Vavřínek. „Ten hlupák,“ říkali lidé, „že tam nejde a nerozbije to! Že je všechny nezmlátí!“ — Bůhví odkud se vzavší kamarádi Vavřínkovi (hle, nyní měl také své kamarády!) štvali ho v kořalnách proti tchyni a ženě. „Jdi na ně a ukaž jim. Neboj se! To jsi mužský?“ A očekávali velkou legraci.

Kteréhosi dne Vavřínek šel. Vrávoraje, zablácený četnými pády, bez čepice, již ztratil cestou, šel do statku. Uličníci šli za ním, s pokřikem, až k domu. Zvědaví se odvážili jen k rybníčku. Křik byl nesmírný. Padaly rány.

A Vavřínek zůstal. „Hurá! Hurá!“ křičeli uličníci. Starý Šípek vyšel před stavení a zvedl kámen. Smích ho uvítal.

Nikdo nezvěděl, jak to tam Vavřínek vlastně rozházel, sám o tom mlčel a nepověděl ani na nejúpornější naléhání kamarádů. Sedával dále v kořalnách a podivně se tvářil, podoben víc a více bláznu nebo tuláku. Podezřelý četníkům, zavšivený, odporný, ubohý, podobal se uprchlíku z kriminálu, strašáku v zelí, a lidé říkali: „Vidíte, vidíte, tolik lásky, a teď je z něj ničema!“ Byl výstražným příkladem, strašili jím neposlušné děti, a zavrávoral-li opilý, aby se opřel o zeď cizího domu, zamykali dvéře před ním jako před pobertou. „Takový člověk je všeho schopen!“ Měl nejhorší pověst.

Za nějaký čas po svém vítězství doma však zmizel. Nikdo nevěděl, kam se poděl. Bylo, jako by se po něm slehla země. Matka se vypravila do kořalny ke „kamarádům“.

„Nu víte, stará,“ pravil jeden starý pobuda, „nejspíš že je někde v lese. Víte,“ mrkal krhavýma očima, „říkal, že už nenarukuje, že se trvale usadil, a když po něm půjdou, že půjde k zelenému kádru...“

Ke konci války se mnoho mluvilo o těchto zelených kádrech, které existovaly podle pověstí tu tam, tu onde a u nichž se shromažďovali zběhové, ve skrýších, kde je četníci nemohli vyčenichat. Ve skutečnosti zelených kádrů bylo pomálu, utečenec se zdržoval obvykle tu u švagra, tu u sestry, a obdržev včas avízo od přátel, měnil bydliště. Do lesů utíkal, jen když bylo nejhůře. V romantické řeči se ale vždy věřilo, a tak pověst Vavřínkova končila tím, že utekl k těmto zeleným kádrům.

To, co stačilo lidem, nestačilo ale matce. Šla do statku v lukách, ale div ji nevyhnali. „Co chcete? U nás se už dva dny neukázal. Takový ničema! Rukou na nic nesáhl. To jste si ho pěkně vychovala. Co nám je po něm? My se o něj nestaráme.“ — A tak zase šla. Nejistě, plna divného tušení, tápala zpět do své světničky, aby čekala dále. Nyní už jen rozluštění záhady.

Čekala. Ve světničce, z níž téměř nevycházela, jako podivný pavouk-samotář dopřádala přízi svého života, tak trpkou a tak smutnou. Lidé nepamatovali, že by byla někdy svítila. Dokavad byl den, dívala se bezmyšlenkovitě z okna do dvora, kde hrabaly cizí slepice a štěkal cizí pes. V noci upírala své přísné, mlčelivé zraky do temnoty, nemohouc spát. Nákupy obstarávala s šátkem staženým do čela. Nevědělo se, z čeho žije. Válka skončila, podpory byly likvidovány. Ona žila. Snad z nějakých tajných úspor? Nevědělo se, neboť nežebrala.

Vojáci se vrátili z války, započal nový život, nové děti si hrály na zápražích, ale Vavřínek se od zeleného kádru nevracel! Pátralo se ovšem, ale což bylo o jednoho vojáka? Naposled byl viděn v kořalně. Kdo ví, kde je konec pobudovi! A lidé, zapomínající lidé, již ani nevěděli, jak Vavřínek vypadal. Jeho plachá postava a pokorný úsměv byly vyhlazeny z myslí novými dojmy a novými událostmi.

V dubnu roku 1919 hrály si děti u rybníčku v jílovitém bahně, blíže statku Šípková. Tam se leccos změnilo: starý Šípek umřel, Šípková již neskrývaně pila a Ančka žila se všemi novými čeledíny, kteří přišli do stavení. Před půl rokem byli na domě zedníci a celý vzhled statku se změnil. Povídalo se, že se stařena bojí duchů a celé noci prokvílí hrůzou. Nyní, když okna domu nevedla již k rybníku, mohly se děti odvážit k vodě a hrát si nepozorovány. Ostatně po smrti starého Šípka nikdo již na ně neláteřil, ženské si hleděly více kostela než statku.

Letos byly veliké jarní deště a břehy rybníčka byly plné strží, z nichž visely staré kořeny rostlin a zel krvavý vnitřek jílovitých prohlubní. Kde mez se již zřítila, byla půda jako podminována a nedalo velkou práci podemletý kus shodit do vody. Kluci výskali, když zpěněná voda vyšplíchla a bláto je postříkalo. Ah, ty špinavé děti z baráků „v louce“ nebyly příliš přísně hlídány a opatrovala je jejich vlastní dobrá náhoda.

Lidé chodili po blízké cestě po svých, vyhýbali se kalužím, pospíchali za svou prací. Cesta byla živá, vždy byl někdo, kdo po ní šel. Vtom se zvedl od rybníčku pokřik, prozrazující, že se něco stalo. Běželo se tam tedy, neboť byla domněnka, že někdo z kluků spadl do vody. Hrůza! Janík Bartoňů objevil v hlíně čerstvé strže lidskou kost!

Shluk lidí, shon zvědavců po městě, četníci. Za hodinu ho měli celého, Vavřínka Čmuchalova. Nikdo nepochyboval o jeho totožnosti. Ty dlouhé hnáty, ohnilé šlachy, zbytky vojenského kabátu! Nebyla to ale kostra vcelku, nebožtík byl čtvrcen! Noha ležela vedle hlavy, ruka byla roztříštěna v předloktí. Něčí sekera pracovala na ubožákovi. Boty neměl — byl pochován jako voják v poli, bos. Hú — hú — ječel dav nad příšerným, páchnoucím nálezem. „Kdo mu to udělal?“

Do klubka stráže mezi nejblíže stojící protlačila se lidská příšera, zchátralá, polorozhalená, s řídkými, šedivými vlasy na nepokryté hlavě. Matka! Každý jí ustupoval.

„Vavřínku! Oh, je to on, já věděla, já věděla, že ho zabili, že se ho zbavili, oh, moje dítě!“ Lidé se obraceli ke statku. „Ano, ano, má pravdu! Kdo by nenáviděl neškodného pobudu? Nechtěli, aby jim překážel! Nechtěli, aby jedl jejich chleba! Sliboval, že zůstane, že jim bude na krku, och, tedy zde pod tím drnem je nebožáků v zelený kádr! Udeřili ho, zabili a rozsekali, aby se snáze skryl pod břeh tak blízký! Proto starou babiznu straší pekelné mocnosti, proto si ve statku obrátili okna od rybníka, aby se duch zavražděného neukazoval bdícím očím! Proto nyní to pití, ty placené mše za zemřelou duši, ta hrůza! Oh, proklatí!“ Na sto padesát paží zahrozilo ke statku, který mlčel. Ani pes, uvázaný před domem, nekvikl, bylo tam pusto jako v hrobě.

Soud se odbýval s obvyklými průtahy, na podezření, vyslovené kdekým, po pátrání, jež nic nezjistilo. „Jsou tu peníze,“ reptali lidé. „Oh, zatracené peníze!“ Nyní, když byl mrtev a hanebně sprovozen ze světa, stal se Vavřínek konečně tím, čím zasloužil být již dávno za své trpké pouti životem: ubohým, litovaným člověkem.

Čmuchalka zemřela v září toho roku. Bylo jejím štěstím, že se nedočkala ještě jedné rány: nevyplněné touhy po pomstě. Zemřela vsedě. Nalezli ji po dvou dnech, když majiteli domku bylo podivné, že nevychází. Žlutá jako zaživa, v černých smutečních šatech, s hlavou odkrytou, zvrácenou na opěradle židle, s rukama na mrtvých, proláklých prsou, spala s očima otevřenýma, hledíc k oknu, ještě, ještě čekajíc to, co nepřišlo po celý její život.

V prosinci, ještě před vánocemi, byl vynesen rozsudek, jímž byli všichni obvinění osvobozeni pro nedostatek usvědčujících důkazů.

/1927/

Duch soudce Pauknera

Příběh tragický.

Předmět hry: rozum.

Scéna: městečko.

Kroužek spiritistů v okresním městečku očekával médium. Nebylo na tom nic zvláštního, že již všichni byli shromážděni a ona ještě nepřišla: dálo se tak pokaždé. Jako kapitán lodi vyčkávala, až vše bude připraveno, aby pak vystoupila na velitelský můstek a dala poslední povel k cestě do neznáma. Ostatně se tentokrát sešli trochu příliš brzy. Bylo to tím, že mělo dojít k návštěvě obzvlášť zajímavého nebožtíka. Měl totiž dnes pohřeb jeden z městských donchuánů, člověk pochybné pověsti, pijan, záletník, okresní soudce Paukner. Bylo jakýmsi zvykem vyvolávat duši zemřelého týž den, kdy tělo prvně spalo ve hřbitovní hlíně.

Nejvíce se těšil na podivného hosta bývalý kolega mrtvého, penzionovaný rada František Munk. Byl to už stařičký pán se zlatým skřipcem na nose a vysokým, kostnatým čelem, věnčeným čepičkou hustých bílých vlasů. Po jeho boku seděl na plyšové pohovce učitel Kubát, člověk výstřední, potrhlý, snědý jako cikán a rovněž již nemladý. Shromážděni byli ještě: truhlář Ritter, mužíček s bradkou, vdova po okresním hejtmanu Matylda Sluková, povýšená osoba se zlatým pinz-nez na hrdle, mladý kancelista Slíva, krejčí Král, hrbatý pidimužík, trpící záduchou, a hoteliérova dcerka Věra. Seance se odbývala v přepychovém soukromém pokojíku hoteliéra Záruby, který vždy ochotně propůjčoval místnost, ač se schůzek nikdy neúčastnil. Činil tak po vůli své dceři, která si po matčině smrti otočila otce okolo malíčku. — Vyprávělo se, že dívka vstoupila do kroužku před dvěma léty sotva šestnáctiletá, když pozvána vdovou Slukovou vyslechla poslední pozdrav své matky, právě pohřbené. Požehnání, adresované dceři, bylo prý tak dojemné a bylo promíšeno tolika intimními podrobnostmi, o nichž nikdo z cizích nemohl mít ani zdání, že pochybovačné mládí dívčino bylo rázem podmaněno a ona se stala jednou z nejhorlivějších stoupenek. — Hoteliérův pokojík se hodil pro spiritistické účely znamenitě. Byl zřízen v tichém křídle rozlehlé budovy naprosto stranou od bytu majitelova a měl jediné dvéře, vedoucí přímo do chodby. Nalézal se až v samém podkroví dvoupatrového domu: byl tak jaksi blíže nebi a hvězdám.

Médiem byla dívka téměř osmadvacetiletá, sirotek, jménem Klára Sněhurová, podivná, melancholická a přísná osoba, žijící se svým jediným bratrem v poměru nepříliš záviděníhodném. Karel byl mladý ničema, o devět let mladší Kláry; studoval medicínu, ale studoval špatně. Sourozenci bydleli v osamělém domku v třešňové aleji za hřbitovem, dobrých pětatřicet minut od středu města. Domek byl maličký, bydleli v něm sami. Jejich otec býval varhaníkem a bylo tomu devatenáct let, co zemřel. Matku ztratili před sedmi léty a v celém městečku neměli žádné příbuzné. Žili dobře z dosti značného jmění, které bylo matčiným věnem.

Život ženy varhaníkovy byl sám o sobě románem. Jediná dcera boháčova, utekla s potulným hudebníkem, lehkovážným člověkem, který později, když svatba byla nevyhnutelná, protekcí tchánovou stal se varhaníkem po právě zemřelém stařečkovi. Bývalý šumař byl pak po širokém okolí věhlasný svými mezihrami a tak městečko nečekaně dobře pochodilo. Přes romantičnost počátků žili oba spolu šťastné manželství, žel, že krátké. Klára se narodila brzy po svatbě; Karel svého otce již ani nepoznal. Ubohý muzikant zemřel měsíc před narozením syna. Vdova ho přežila o celých dvanáct let — v poslední době svého života byla však stále nemocná, a tak se stala Klára hospodyní a bratrovou vychovatelkou.

Předvídavá paní vědouc, že jest jí zemříti, svěřila na smrtelné posteli dívce, tehdy jedenadvacetileté, všechny své obavy a všechny své plány. Jmění, sestávající z několika vkladních knížek pražských bankovních ústavů, rozdělila poctivě na dvě poloviny a vložila do dceřiných rukou s posledním přáním, aby převzala její úkoly matky a bratrovi předala jeho díl teprve tehdy, až bude řádným, celým a spolehlivým člověkem. Již tehdy byl Karel kvítko, uličník bez citu, potměšilec, schopný všech neřestí — starost o něho byla matčiným posledním utrpením. Dívka při nejlepší vůli nedovedla udržet na uzdě povahu tak výbojnou. Stálými výstupy s chlapcem a nejistými vyhlídkami svého osudu stala se strohou, zamračenou, neodpouštějící a zahořklou. Sotva Karel odešel z domova na studie, vyklouzl jí z rukou docela. Jak oběma přibývalo let, tím více se vzájemně odcizovali. Mladík byl lehkomyslný, bezuzdný, ona pobožná a tvrdošíjná. Nakonec sestra opovrhovala bratrem a bratr nenáviděl sestru. Když byl malý a slabý, býval od ní nemilosrdně bit za své klukovské kousky. Dospěv, mstil se bývalé trýznitelce neurvalostí, drsností, výsměchem. Sourozenci se věčně hádali. Příčiny byly různé, nejobvykleji však šlo o peníze. Hoch měl sice svého poručníka, otylého, lenivého krupaře Bílka, ale ten byl jen figurou zákona — vlastní poručníci Karlovou byla zamračená sestra. Věrna slibu, danému matce, hospodařila penězi opatrně a silně omezovala bratra, znajíc ho jako flamendra a hráče. Nyní ale chtěl student svůj díl. Rozhodl se praštit sotva počatou medicínou a odjet za dobrodružným štěstím do Jižní Ameriky. Sestra mu stručně připomněla jeho neplnoletost, vzpomněla matčiných příkazů a důrazně odmítla. Způsobil výstup. Kolemjdoucí slyšeli křik a rány. Ale Karel klíč od pokladny nedostal. — Veselý, jako by se nic nebylo stalo, vykládal ještě téhož večera kterési mladé dívce, že to má sestra marné, že jednou peníze dostane, a s úsměvem ukazoval své ruce, krvavé odřeninami a otisky zubů. Ovšemže se to Klára dozvěděla ještě druhý den. Vzkázala tedy bratrovi touže cestou, že dostane-li se on, Karel, na ty peníze, které dosud nejsou jeho, získá je ona zas zpátky i s jejich dočasným držitelem prostřednictvím četníků.

Městečko bylo pohoršeno a povídalo se o tom, že jejich slavný varhaník zanechal po sobě v domku v aleji nepříjemnou památku. Křik a vády, rvačky a vyhrůžky byly tam nyní na denním pořádku, ztichly jen tehdy, když Karel odjel na studie. Byl však více doma než v Praze a tak těchto oddechů pro městečko mnoho nebylo. O sourozencích se ovšem mluvívalo často a nepěkně — bylo však s podivem, že ve většině úsudků bylo nadržováno spíš Karlovi než Kláře. Bylo to snad tím, že Klára byla zasmušilá, omrzelá stará panna, a Karel pěkný, usměvavý jinoch.

Přes velký rozdíl věku byli si sourozenci neobyčejně podobní. Bylo až příslovečné, jak stejné byly jejich obličeje. Karel byl bezvousý, Klára vždy hladce učesána. Byli stejně velcí (tedy ona veliká a on malý), oba měli totéž srostlé černé obočí, kypré rty a zádumčivé, hnědé oči. Jediný podstatný rozdíl mezi nimi záležel v tom, že na mladíkově tváři ležel věčný posměšek, kdežto na sestřině chmurný, neradostný stín. Městské slečinky do jedné znaly velmi dobře krásné bílé Karlovy zuby, stále svítící smíchem, kdežto nikdo z mužů neznal úsměv Klářin. Vždy vážná, vždy pilná, podobala se pohrobní památce matčině.

Mediální vlastnosti dívčiny objevil již před léty zemřelý profesor přírodopisu Obernič a sám ji požádal, aby na sebe vzala úlohu prostřednice a tak přispěla k založení kroužku. Klára ochotně svolila a nalezla v podivném náboženství zálibu k neustálému posměchu cynického bratra...

Tentokrát nemohl ani kroužek čekat své médium tak brzy, neboť bylo všeobecně známo, že dneškem končily medikovy prázdniny a Klára vypravila před obědem bratra do hlavního města. Však byl včera notně napilý v Beranovic pivnici a dnes dopoledne se loučil asi s pěti známými děvčaty, maje poslední rendez-vous rozdělena po hodinách jako ministr své audience. Konečně ho spatřili odcházet s velkým koženým vakem a červenou jiřinou v knoflíkové dírce k blízké osadě, kde bylo nádraží. Na nádraží bylo z náměstí dobrých čtyřicet minut a šlo se v opačnou stranu, než byl hřbitov a domek Sněhurových; měl to tedy Karel asi pět čtvrtí hodiny nepříjemné procházky. Pronesl se se svým kufrem, ale smál se a mával šátkem kolemjdoucím kumpánům a děvám. Sestra ho vyprovázela až k posledním domkům městečka, kde začínal nízkým porostem les.

V hotelovém pokojíku si krátili chvíli, jak uměli. Bylo tam ostatně vlídno posedět, připravená seance neměla zatím v sobě nic hrozivého. Vysoko na stropě jen slaboučce svítilo zelenou clonou zatažené světélko — vypadalo to zde, jako když kruh přátel drží černou hodinku. Tato polotma byla zřízena vždy před příchodem prostřednice, aby dívčina mysl, očekávající mysteriózní splynutí, nebyla rozptylována ostrým jasem. Hovořilo se. Rada vyprávěl některé historky ze života nebožtíkova, hejtmanka kritizovala jeho rodinný život a krejčík sčítal chvějícími se, nesmělými prsty jeho četné dluhy. Když tento předmět byl již vyčerpán, sveden byl zájem společnosti vyprávěním kancelistovým, který se vychloubal povrchní známostí s Karlem, na nejposlednější události v domku. Probírala se tedy bláhovcova touha po dobrodružství, všeobecně známá jeho útoky na sestru stran dědictví, dívčina tvrdost a úporná obrana, a přešlo se nakonec na škandál včerejší pitky a dnešního hýřilova loučení. Truhlář, puritán, odsuzoval zájem městských dívek o zvrhlíka, a učitel skepticky vysvětloval abstraktní vztahy, které často pudí k sobě muže a ženy. Všeobecné rozmluvy se kupodivu neúčastnila hejtmanka Sluková, naopak, projevovala nepochopitelný zájem, aby se o tom nemluvilo. Dokonce když přišla na přetřes květina v kabátu medikově, znervózněla a panovačně prohlásila, že ji takové klepy vůbec nebaví. Jelikož byla v kroužku vážena, uposlechli ji téměř okamžitě, pouze stařeček rada, který se svým věkem považoval za jakéhosi vůdce a rozhodčího, pronesl ještě úsudek, že Klára nečiní dobře, že darebovi brání v jeho pošetilosti. „Kdo chce kam,“ pravil, „pomozme mu tam. Ani matka by nezabránila provést svéhlavci svou. On stejně udělá, co bude chtít, ať již na svou, anebo cizí škodu.“ — Vdova, poněkud rozladěna, že se někdo opovážil mluvit o zakázaném tématě ještě po její výtce, naklonila se k dívce a ostentativně s ní šeptala. Věra jí naslouchala téměř pokorně, s nepochopitelnou vděčností v očích, a dokonce několikrát se zapýřila. Když zavládlo opět mlčení, ujal se slova učitel Kubát, začal vykládat o nejnovějších objevech vědy ve spiritismu a konstatoval potěšitelný fakt, že oficiální kruhy se nechovají k předmětu již tak odmítavě jako před čtyřmi pěti léty. Byla by se o tom ještě rozvinula živá debata, neboť zprávy toho druhu bývaly přijímány s povděkem, když tu zarachotilo v hodinách a ony jasnými volnými údery odbíjely devět. Skoro současně bez klepání se otevřely dvéře a vešlo očekávané médium.

Dívka vstoupila nejistým krokem, jako vždy zahalená v dlouhém, temném plášti, s černým pleteným šátkem na hlavě. Ale tentokrát měla šál hluboko v očích a na ústech kapesník. Bylo zřejmé, že ještě před chvílí plakala. Nebylo zvykem zdravit ji, když přicházela, a ani tentokrát nikdo nepromluvil, naopak, hovor, dosavad živý, umlkl a starý rada pomalu povstal a natáhl ruku k vypínači, který byl nad pohovkou. V té chvíli se rozhostila tma. Ti, kdož se po sobě diskrétně a dorozumívavě podívali, chtějíce si navzájem pokynem hlavy naznačit soustrast nad utrápenou Klárou a nakreslit pohledem otazník, vztahující se k jejím slzám, nenalezli již své oči, ale noc, zprvu neproniknutelnou. Když se zase poněkud rozjasnilo, bylo vidět sedící postavy v napjatém očekávání a médium, ležící hlavou na rukách, složených na stole, jako potrestaná žákyně. Tato dívčina pozice znepokojila starého radu, i zeptal se jí jemnocitně, zda se cítí dosti silná a soustředěná, aby se mohlo začít. Aniž pozvedla oči, pokynula krátce, ale důrazně hlavou na znamení souhlasu.

V té chvíli započala také vdova obvyklé modlitby a ostatní se k ní přidali bizarními a nestejnorodými hlasy. Rada se modlil šeptem, učitel celou silou svého prudkého temperamentu, nesmělý kancelista vibroval mezi šepotem a hlasitostí, nemoha přijít na tón, vhodný jeho společenskému postavení. Truhlář mručel jako medvěd a krejčí pokašlával, dušen tmou i rozčilením. Jako hlas mariánského zvonečku zněl jasný, tenoučký přednes Věřin. — Po modlitbách se rozhostilo ticho. Radu, jenž byl v nejtemnějším koutě, nebylo vidět, že vstal, ale bylo slyšet, jak zapraskala jeho kolena:

„Duše Richarda Pauknera, voláme tě do našeho shromáždění, abys promluvila s námi o svých starých a nových strastech, o svých starých a nových nadějích. Vzýváme tě, abys sestoupila do našeho kroužku a obcovala s námi v této chvíli nábožného pozdvižení mysli!“ — Odkašlal, chvilku přemítal, patrně chtěl něco říci, co by bylo mohlo bludnou duši urazit, a rozmyslil si to. Pokračoval, navazuje na nepromluvenou větu: „Přes to všechno je smilování boží veliké a my chceme své modlitby spojití s tvými a vůlí svou pomoci vůli tvé!“ — V nepravou chvíli umlkl a jeho poslední tón ještě chvíli ryl svým vykřičníkem tmu.

Spiritisté se soustředili. Nebylo jediného pohybu. Seděli jako černé zkamenělé sochy. Bylo slyšet zvonit ticho a proudit tlumený dech. Byl to opět rada, který promluvil:

„Duše mého přítele Richarda — jsi zde?“ Nic. Jen jako když někdo několikrát prudčeji zadýchá. Médium se sotva znatelně pohnulo.

„Duše přítele Richarda Pauknera, jsi již mezi námi?“ — zvýšil hlas starý pán. Zazněl tremolo, dramaticky a snad i poněkud dojatě.

Médium se zatetelilo, rozhodilo rukama, zvrátilo hlavu nazad. Nyní byl černý šál téměř na jeho obličeji. Smekl se v delíriu, ale nikdo nepřiskočil, aby ho opravil. Posvátné vytržení nesmělo být rušeno. Impulzivní chvění proniklo dívčím tělem.

Stařec opakoval otázku. Tu teprv médium povstalo. „Ano!“ — proneslo hlubokým hlasem — „jsem tu mezi vámi!“ Bylo až neuvěřitelné, jak mohly jemné dívčí hlasivky vyloudit tak tvrdý tón. Ostatně se tento nízký hlas neudržel. Poskakoval, měnil se, sílil a zase slábnul. Žena zápasila s mocí silnější sebe. Chvění ustávalo, ale pozice zvrácené hlavy se neměnila. Dokonce bylo slyšet, jak nabírajíc dech Klára chraplavě dýchá. Poslouchali ani nedutajíce, zraky ulpěny na vztyčené, nehybné nyní postavě.

„Jsem soudce Paukner, hříšník. Umřel jsem ve středu, dnes je pátek. Jsem mrtev tři dny. Jsem ochoten vám odpovídat na otázky. Ptejte se!“

Nastal shon. Z ticha, téměř nábožného, vyrazila zvědavost jako vylosovaný výherce. Znamenitý mrtvý! Jak skvělou dává příležitost! Něco takového zde ještě nebylo! Stařeček soudce naznačoval rukama (nemohl spoléhat na svůj slabý hlas), že jeho otázka je nejzávažnější, ale zapomínal, že jeho gesta ve tmě jsou nesrozumitelná. Jediný malý krejčík a Věra nenamáhali se uplatnit přednost otázky, prvý bezpochyby proto, že si byl jist, že by nebyl slyšen, dívka pak z vrozené skromnosti. Ptal se jeden přes druhého. Hejtmanka chtěla vědět, byl-li mrtvý spoluviníkem utracení plodu Hejzlarčina, s kteroužto starší dívkou byl zemřelý podle pověstí v úzkém důvěrném poměru. Soudce naléhal zvědět, dostal-li nějakou tajnou a nezákonnou odměnu ve věci rozsudku nad obchodníkem Knáglem, jenž byl nespravedlivě rozřešenou pří citelně poškozen. Truhlář se poptával na jakýsi veselý, pijácký žertík, při němž se octla jeho vývěsní tabule nad krámem koňského řezníka. Duch se vesměs přiznával. Bylo vidět, že nemíní dělat okolky a že drze využívá své fyzické beztrestnosti. K otázce truhlářově dodal, že žert provedl vlastníma rukama, což kozí bradka přijala s povděkem a tichým pousmáním. Již dlouho jej trápila tato jediná záhada jeho života. Duch cynicky přitakával ke všem obžalobám. Přikývl i k nesmělému dotazu Slívovu, který ho obviňoval z vraždy syfilitické milenky, která před léty navštívila městečko, byla vídána téměř denně s Pauknerem a pak náhle beze stopy zmizela. Na rychle vsunutou otázku holobrádkovu, jakým způsobem se jí zbavil, odvětil duch lhostejně, že jedem. Rozčilení bylo nesmírné. Kancelista dokonce zapomněl, že není v porotním líčení, nýbrž na seanci s duší nebožtíkovou, naklonil se k sousedovi, jímž byla Věra, a pošeptmu a rozechvěně jí vykládal, že tuto zmizelou Irenu Kuhnovou znal jako chlapec, dokonce jí nosíval uzenice od řezníka a dostával drobné od cesty. Dívka mládencův hovor ani nepostřehla, byla jaksi příliš zabrána v sebe. Již několikrát se chystala cosi říci, ale vždy se zase odmlčela. V jedné takové pauze, jíž ostatní, upokojení ve svých zvědavostech, galantně dopřávali dívce, aby promluvila, vyjekl konečně i hrbáček svou otázku, tak nespořádanou a tak spolknutou zajíknutím, že ani duch jí neporozuměl. Po opětování bylo s všeobecným opovržením konstatováno, že krejčí se ptá, kolik zanechal nebožtík dluhů. Odpověď naprosto neočekávaná a neslýchaná přivedla mužíčka do vytržení — médium řeklo jedním dechem cifru devatenáct tisíc osm set dvacet pět korun — kterážto přesnost a výše ohromovala. Všechno tohle vyptávání, povětšině jalové, přerušil náhle hromovým hlasem učitel, který povstal jako vymrštěn pérem a promluvil jako na spolkové schůzi:

„Páni a dámy, domnívám se, že je na čase, abychom zanechali detailních otázek a využili plně ochoty a otevřenosti nebožtíkovy, abychom se dozvěděli něco všeobecnějšího z oboru, který každého jednotlivce osobně zajímá. Předem předvídaje souhlas dovoluji si jménem přítomných předložití váženému zesnulému žádost, aby nám pokud možno přesně a podrobně vylíčil své zážitky a své objevy od chvíle, kdy jeho duše opustila tělo.“ — Řečník se několikrát nahnul nad stůl, jako by se klaněl každému zvlášť, křupaje prsty, načež usedl, jako by padl do vody. Všeobecné napětí potvrzovalo, že jeho předpoklad nebyl mylný.

„Vy chcete vědět,“ hrozil se duch, „vy chcete vědět, co nikdy posud žádný smrtelník nezvěděl? Střežte se! Střežte se!“ volal hrozivě, ale zdálo se, jako by jeho hlasem chvěl výsměch.

Nyní ale zasáhl starý rada měkce. „Totiž, milý kolego, nechceme vám nijak ztěžovat vaše postavení na věčnosti, dostatek již otřesené hříšným životem, k němuž jste se nám právě chvályhodně přiznal. Očekáváme, že tato upřímnost bude Nejvyšší Mocností přijata jako generální zpověď, kterou vám náhlé úmrtí zabránilo vykonat. Ale je-li vám možné něco z těchto věcí nám sdělit, aniž by vám to bylo jakkoliv na újmu, prosím, abyste vzal na zřetel touhu a pochopitelnou dychtivost nás všech. Může-li vás snad pohnout k vyprávění nějaká milá, příjemná vzpomínka, račte vzít na vědomí, že mezi těmi, kdož by vám rádi naslouchali, jsem i já, váš bývalý kolega, který po více než dvacet let...“

„Oh — ne-ne, žádné strachy!“ přerušil ho náhle duch, „a žádné dojemné vzpomínání! To by bylo zhola zbytečné! Jsem totiž jednou nohou v pekle!... (všeobecné ustrnutí). A jsem ochoten povědět vám všechno, co vím, ale s výhradou, že následky toho, co vám bude sděleno, si ponesete sami!“

Kdyby byl učinil pomlčku, jistě by se byl mezi zaleknuvšími shromážděnými našel někdo, jenž by nabízené sdělení rychle odmítl, jakmile se ukázalo, že věc zapáchá nebezpečím, avšak duch mluvil bez přechodu dále, a ti, kterými otřásla hrůza, byli vzápětí překonáni vlastní zvědavostí.

„Slyšte tedy! Úplně přesně jsem věděl, že umírám. Smrtelný chrapot byl mi svrchovaně nepříjemný, ale nemohl jsem se ho zbýt! Čím dále tím více obracel jsem se do svého nitra. Můj vnějšek přestával býti pod vrstvou rdousícího potu. Slyšel jsem, jak ti, kdo stáli nade mnou, řekli: ,Ticho — již srdce nebije.‘ Hloupost! Nebije-li srdce, nepřestali jsme ještě býti! Připadal jsem si jako divák, vyhozený ze scény. Měl jsem týž pocit urážky. Vše, co nyní následovalo, podobalo se čekání. Všechno ve mně čekalo! Byl jsem si jist, že po této pauze, sestávající z ničeho, která je asi zvyklostí v záhrobním životě a znamená oddělení dvou různorodých existencí, musí ještě něco přijít. Počalo to, když hroudy dopadaly na mou rakev: Opět jsem začal vidět... To, co bylo před mýma očima, zdálo se mi zprvu plátnem, pokresleným divokými, křivými a modrými čarami — když jsem si to důkladně prohlédl, poznal jsem síťoví žil na rubu vlastních víček, pod něž byly stlačeny moje oči. Vtom také již přišla první návštěva — stín. Jakoby promítnuta mezi slunce, pohled a tylovou záclonu objevila se černá ruka, a já v ní okamžitě poznal hubenou, obstárlou paži dívky, jejíž dítě jsem společně s ní zardousil. Položila cosi malého, zaobaleného doprostřed mé zornice a já ucítil bolestnou tíhu v samých hlubinách vzkříšených nervů. Bylo mi nesnesitelné udržovat na svém nehybném, citlivém oku toto odporné břímě, které nebylo ničím jiným než dítětem zavinutým do dvou kapesníků, z nichž byly vystřiženy monogramy, a svázaných do narychlo zhotoveného uzlu. Dvěma otvory, jež kdysi způsobily moje nůžky, viděl jsem zřetelně krček nemluvněte, stočený jako šroub dvěma zákruty mých rukou. Pochopil jsem, že se počíná má odplata.

Nebyl jsem překvapen, když do středu mého druhého oka přišla usednout prostitutka, kterou jsem zabil, a otřásala mou bolestí, pláčem, který jsem jí nemohl zakázat. Seděla opět přímo na mé duhovce a nebyla stínem, ale rosolovitou průhlednou obludou, a já viděl hrot její páteře, hrozící protrhnout chatrný obal zpuchřelé pokožky a vnořit se do mého oka. Zprvu jsem trpěl touto hrůzou, dobře pochopitelnou spícím živým, pak mne ale jala zvědavost a očekával jsem další kouzla. Skutečně také počaly přicházet jeden po druhém moje hříchy a kupily se jeden vedle druhého na vypouklinách mých očí. Kdybych byl prostšího ducha, byl bych žasl nad spoustou toho, co se dovedlo směstnat na těchto dvou zcela malých plochách, ale byl jsem již za života dosti znalý podobných žertíků, při nichž se malé stává velikým a krátké nekonečným. Pochopil jsem, že Věčný bude nyní pokoušet mou zkornatělou duši takovými a podobnými naivními hrůzami, aby mne potrestal svým způsobem za přečiny proti svému nepraktickému zákoníku. Viděl jsem, že mi bude trpěti neslýchané zlomyslnosti a nesčetné daremnosti po dobu nezměřitelně dlouhou, a zhrozil jsem se nudy, kterou při tom budu muset zakoušet, a studu, který mi bude snášeti proto, že mám být já, intelektuál, předmětem podobných titěrností. V duchu jsem se ušklíbnul prostomyslnému mučení, kterým se rozhodl častovati mne neviditelný odpůrce, těžící nedžentlemensky z mé nehybnosti, a pomyslil jsem si, jak by mi byl milý každý, kdo by mne přišel zachránit před vlastním vynuceným pokáním. V tom okamžení však kdosi tichý, hbitý usedl vedle mého ucha a uchopil mne za ztuhlou a nehybnou ruku. Kouzla rázem zmizela, a břemena mých očí byla odklizena neviditelnou paží.

,Kamaráde!‘ — pravil přízrak u mé hlavy — ,známe to, není-liž pravda, samé hlouposti. Nu ano, ovšem, nechce se vám být trpělivý a čekat na sladkou odměnu. Hú — ještě několik století těchto útrap, samé takové ošklivosti — toť se ví, to nejhorší ještě nepočalo — teď přijde prožívat svůj vlastní rozklad, hnis, sžírání červy, puch a tak dále — a potom to ostatní, takzvaná duševní muka, celý ten psychologický způsob léčení, jímž se vaše celé nitro přeorá a přebarví, aby mohlo vejiti do nebeské slávy. No bude to tam pěkné, to se musí říci — však jsem tam také kdysi byl — samé vytržení, záře, štěstí bez konce a ukojení a jisté písně a jistá shledání v té bílé maškarádě, radostný pláč, blažená splynutí a mnohé jiné sentimentální efekty. Bude vám možná spatřiti a poznati v té lavině přicházejících své vlastní děti — ach pardon, vy jste žádné neměl! — nu, tak tedy děti vašich příbuzných a děti jejich dětí — všechno navzájem samá podobnost, oblé uhlazené dušičky — a hupky! do té velké hladiny, skvoucí a nehybné jako slunce — vytryskne pěna, podobná hudbě, vlastně samá hudba — a opět je jednotka smazána a nová věčnost navázána, nu samé pěkné věci, není-liž pravda! Vám se ale zkrátka nechce, jak se zdá!‘

Nemohl jsem ovšem mluvit, ale to jsem věděl, že on mně rozumí, pomyslil jsem si tedy jen, že je na omylu, po těchhle věcech že já naprosto netoužím, že bych byl úplně spokojen, kdyby mi prostě dali pokoj. Hned na to reagoval a obrátil list:

,Nu ovšem, rozumím, s tou já právě přicházím, nesu vašnostem něco lepšího. Nu, snad nemusím ani vykládat, že žádné pečení, smažení a podobné hlouposti. Prostě pořádnou, klidnou nicotu, zapomenutí, oddech, ano — oddech navěky. Nu, milý příteli, tedy. kdyby bylo libo, stačí jen malé pokývnutí, víte, tu moc s sebou mám, aby tohle znamení bylo vašnostem dovoleno. Nu tak, já nenaléhám, nepřemlouvám, nemám zájem na celé věci — ale vlastně jste mne volal, když jste si v duchu žádal přítele, který by pomohl. Možno se ještě rozmyslet, nespěchám, zavrtíte-li hlavou, odejdu, nu a taky se to přečká, ty malé nesmysly, nesmí být taky člověk hned uražen, starý to myslí dobře! Ovšem, není-li vám to milé, možno skončit ihned, stačí jen malounko, docela malounko přikývnout. Tak jen račte, prosím...‘

V té chvíli jsem ucítil, že mohu! Ovšem že jsem neváhal, ani dost málo jsem se nerozmýšlel mezi těmi dvěma budoucnostmi. Opět jsem měl svoji hlavu — byla těžká, kůže se už trochu na lebce třásla a tíhla dolů, svažovala se k temeni, nu a pokynul jsem, hezky shora dolů, a ještě jednou!

,Stačí!‘ — pravil ďábel s úsměvem — chápete zajisté sami, že to byl on, veselý, šelmovský, naprosto ne černý, ale normální, dokonce krásný, s poněkud smutným úsměvem — ani jsem nepředpokládal u něho tolik elegance! — a počal rozplétat růženec, jímž byly spoutány mé ruce. Když to bylo odbyto, laskavě se na mne usmál (od chvíle, co jsem přikývl, zcela dobře jsem ho viděl), zanechal již toho fanfarónství, jímž mne chtěl snad rozveselit — a zvedl mne jednou rukou. Stal jsem se neobyčejně lehkým. Pravil mně:

,Ujišťuji vás, že jste se rozhodl zcela mimořádně! Ne všichni se odhodlají. Raději tam dole — nu znáte to trochu a něco jsem měl čest vám naznačit. Nebude ovšem tedy nic bolestného. Prostý konec. Naprosté zaniknutí. Račte se, prosím, ještě trochu rozhlédnout...‘“

V té chvíli zaharašilo v hodinách a ony začaly pomalými, zvučnými údery odbíjet desátou. Médium, zřejmě nepříjemně vyrušeno, na chvíli ustalo, utkvívajíc neviditelným obličejem na neviditelných úderech. Když zvuk ustal, mluvilo dále, tentokráte s nezadržitelným spádem: „Vtom jste mne právě zavolali. Pociťoval jsem již poněkud jakési rozplývání, které mne mělo vysáti do Nicoty. Nyní již není překážek — můj přítel na mne čeká. Zvěděli jste, co jste chtěli, znovu opakuji — na vlastní nebezpečí. Podezřívám ústa, která mnou mluvila, že nikdy více nepronesou žádné jiné řeči — ano, zajisté jste četli v románech: někdy je dobře nebýt zvědavý. Odcházím — prosím — mějte na paměti: Nikdy na shledanou!“

Zvuk se v hrdle dívčině zalkl, proměnil se v pomlčku, ona ještě vteřinu — dvě stála a pak se skácela jako podťatý strom na židli do polohy, jíž počala dnešní seanci.

Neměli však ani čas, aby si odpočali z ustrnutí, jež se jich zmocnilo, když Klára opět vstala, jako by somnambulní spánek, v němž se nalézala, ještě ji svíral, a mátoživě, nejistě pokročila ke dveřím a uchopila za kliku. Zašoupala nohama, jako by se rozmýšlela, obešla zrakem všechny přítomné (byl to neznámý, děsný pohled těchto hnědých očí) — och, ti, kdož seděli nejblíže, vyprávěli si druhého dne, že spatřili šlehnout její tváří ďábelský úsměšek, první úsměšek, jaký u ní znali! — a pak rázem otevřela dvéře a zmizela za nimi...

Prvním zvukem po několika vteřinách hrobového ticha bylo klapnutí vypínače. Byl to sám dlouhý učitel, který povstal, aby ukončil hrůzný úžas kouzelnou mocí světla. Paprsky padly do rozšířených zornic, plachý zvuk oddechů proletěl shromážděním a každá ze schoulených, do vidin zabraných duší smazávala nějaké gesto, probírala se z nějakého zadumání. Soudce kašlal, truhlář si tahal rozpačitě kozí bradku, vdova pozvedla pinz-nez a hloupě, bezdůvodně si prohlížela shromážděné. Jediná malá Věra nepozvedla dosud hlavu, světlo se nedotklo křísivě její duše. Odvrácena od stolu, s prsty v uších, hleděla kamsi do kouta, jako by si umínila cosi neslyšet a na něco zapomenout.

Slíva, pohlížeje bezradně na vyděšenou dívku, zabreptal nevhodně: „Dnes, dnes to byla opravdu velice cenná schůzka!“ Nikdo mu neodpověděl. Jakoby pronesl otázku za všechny, jako by se mu teprve nyní podařilo zmobilizovat slova, rozuteklá do děr nitra, zvolal učitel přísně:

„A kam šla Klára?“

Pět párů očí na něho pohlédlo (kromě sklopených očí Věřiných), jako by chtělo říci: Ano, ano, ovšem, víme, co chceš říci — ďábel! — ale stalo se, co máme činit? Nedá se nic dělat... Truhlář s povzdechem pronesl vlastní zbožné přání:

„Snad to byl žert — od takového člověka možno čekat i po smrti nechutné žerty!“ — Tahle pravděpodobná útěcha však neodvalila nikomu kámen ze srdce.

„Mělo by se za ní jít!“ — pravil starý soudce, nikdo však se k tomu neměl, aby vstal. „Víte, byla jaksi rozechvěná,“ navazoval rada, jako by bylo třeba něco dokazovat, za něco se omlouvat. Ale nikdo neposlouchal. Ani se nikomu nechtělo domů. Seděli tedy zaraženě, vysílali do prostoru jakási slova, která se nesetkávala, a mysleli na jediné: Aby už šťastně minulo prvých čtyřiadvacet hodin od tohoto večera.

Náhle se Věra — nikdo ani nevěděl, že vstala — všem tichounce poroučela. Ovšem nyní, když odešla hostitelka, nebylo již ani slušné dále pobývat. Jeden po druhém vstávali, shledávali nejapně ten klobouk, ten kabát, onen hůl, oblékali se, vrážejíce do sebe a usmívajíce se jeden na druhého provinilým úsměvem. Opouštěli místnost pomalu, váhavě, jako by si tam byli něco zapomněli, ale nebylo právě nyní možno zjistit co, opomíjeli se vzájemně rozloučit anebo si potřásali rukama již podruhé anebo potřetí, nalézajíce místo slov vzdechy a místo prstů chvějící se lokte. Poslední odešel rada, s límečkem černého svrchníku komicky dovnitř obráceným a s holí, ploužící se za ním, skleslou, podobnou jeho vlastnímu duševnímu stavu. Zanechal za sebou dveře otevřené a světlo svítící.

Nastal den, jeden z těch, v němž v poledne vzpomínáme, že jsme již za jitra tušili, že se něco kromobyčejného přihodí. Byla sobota, v městečku bylo rušno vzhledem k týdennímu trhu, po nerovném dláždění se proplétaly paničky kolem ošatek a stánků. Byl tam i starý rada v klubku jiných starých mládenců na cestě do vinárny, byla tam i vdova Sluková s jinými dámami, šermujícími deštníky a vrtajícími jimi v trávě mezi kameny, a byl tam i kancelista, trávící právě dovolenou, s jinými mladíky, stojícími u zábradlí ochozu radnice a plivajícími dolů na květináče s ubohými pelargóniemi.

Vtom poplach: Jde to od úst k ústům, dělají se klubka. Starý rada nepokojně hledí na tyto kruhy, tvořící se na hladině. Konečně to dojde i k jeho růžovému uchu: Klára Sněhurová se ve svém domku oběsila!

Kláru Sněhurovou našli v domku za hřbitovem oběšenou! Švec, který jí tam nesl spravené boty, nalezl dům otevřený, tichý, a v pokojíku na skobě záclony — ano, záclona byla zvlášť k tomu účelu sundána — visela Klára, děsná, neznámá Klára v křečovitém úšklebku, v hrozném zkroucení údů, již tuhá.

Kancelista seskočil z radnice — hupky — rovnou do něčích rukou: „Co? Co?“ — „Eh, neslyšel jste? Oběšena! A jak se strašlivě smála! Byla celá bílá s ústy otevřenými, na stole stála malá lampička se začouzeným cylindrem, a petrolejem dohořelým. A hleďte — četníci!“ — Měřili náměstí, které se nyní podobalo březovému lesu, zmítanému větrem, rovným, nevšímavým krokem.

Hejtmanka odcházela domů. Šla, zastavovala se, opět šla, jako by o něčem usilovně přemýšlela, opírala se poněkud o svůj deštník, a sahala zbytečně na své pinz-nez. „Co se stalo?“ — ptali se lidé. „Oh, víte, ti spiritisté vyvolali včera soudce Pauknera a ukázal se jim čert. Sněhurovou pak za trest do rána zardousil.“ — „Hú, hú ...“ výkřik hrůzy šel městem.

Komise, která vstoupila do domku za půl hodiny po četnících, skládala se z mladého ještě okresního lékaře Orta, policejního radního, drogisty Smidrkala a písaře. Domek byl již obklopen zvědavci, kteří vypuzeni ze síně, věšeli se na okna a tiskli nosy na tabule skel. Příchozí si museli cestu razit lokty.

V pokojíku s okny do silnice visela Klára na skobě záclony, zcela tak, jak ji popsala prvá strašlivá zvěst. Sinavě bílá v tváři, s očima široce vytřeštěnýma, s ústy rozevřenými k výkřiku. Paže měla skrčené, jako by před někým v hrůze couvala, ale nehty byly zaryty do prostoru a nohy vzpříčeny, jako by kopaly neznámého pokušitele. Její hlava hleděla stranou, jako by umírajíc byla upoutána na dvéře a tam se jí objevil jakýsi nad pomyšlení děsný pohled. To nebyla bezvýrazná, oteklá tíže tichého visatce, ale šíleně ztrhaná tvář strašlivé kněžky, hynoucí na rozkaz svého obludného božstva, tvář řičící bolestí, proklínající ústa zkamenělá dotekem čarodějova proutku, vyvalené oči, nemohoucí, nesmějící se odtrhnout od neslýchané podívané!

„Ta viděla jistě samého satanáše!“ — šeptal písař radnímu.

Lékař přistoupil k tělu s chladným údivem.

Chvíli je pozoroval, hvízdaje si tence mezi rty, načež poručil četníkům: „Sundejte ji!“ A pro sebe: „Ta žena nezemřela oběšením!“

Nyní se ale našla jiná obtíž. Kláru nebylo lze nijak položit. Když ji kladli na bok, vadily ruce. Když se pokoušeli složit ji na záda, protivila se vzepřená noha. „Zkuste to na tvář!“ radil lékař, hledě pozorně na mrtvolu. Šlo to. Dr. Ort přestal hvízdat. Hle — Klára ležela na posteli, z níž byly peřiny narychlo shozeny, jako vojín, padlý v boji. Vzepřená noha byla nyní jen nohou, zkroucenou křečí, zaťaté nehty svíraly prostěradlo. Sáhl na kličku, zadrhnutou na šíji: nebyla utažena.

V té chvíli vstoupil rada Munk. Korektní, čisťoučký, vešel obezřele, jako by bylo nebezpečí tam či onde se zamazat rozlitou krví, přeletěl zběžně okem mrtvolu, zachmuřil se, pokynul na pozdrav radnímu a usedl, hledě významně na lékaře. Ten, spokojený, že mezi přítomnými je nyní někdo hodný úvahy, začal mu, ač starým soudcem opovrhoval pro jeho náboženský spiritismus, vykládat své dohady.

„Předně,“ prohlašoval, „je vyloučeno, aby mohl oběšený takto umřít.“ Tvrdil, zlobě se, že oběšený visí, visí, ale nehází nohama, nedělá tělocvik, neotvírá ústa, aby řval. „Pak — klička není utažena. Poloha mrtvoly je poloha ležmá. V tom je samý čert! Budu ji muset pitvat!“

Rada se bystře rozhlédl, a když viděl, že všichni jsou zabráni ve své pověrčivé šuškání, zamrkal a vztáhl bílý prst proti lékaři: „Pst! Proto jsem přišel! Ano, dobře jste řekl — čert. Poslyšte, nechte té pitvy! Je to zhola zbytečné! Víte, musím vám něco vysvětlit!“ A ohlížeje se často a pokašlávaje měkkým, zvadlým hlasem, špule rty, pečlivě oholené, úryvkovitě začal vykládat příběh včerejšího sezení. Aby útrpně se usmívajícího lékaře získal, vsunul na prvé místo jakýsi úvod, jenž byl vlastně spiritistickým vyznáním víry, a vzal lékaře dokonce za chlupaté zápěstí, aby mu zabránil odporovat, když tvrdil, že duše zemřelých přicházejí mezi živé. O nebožtíkově řeči se zmínil jen stručně, zřejmě hrozně nerad, omezil se jen na obsah, chtěje z něho vyvodit zlobu a předhůzky ducha, jenž posedl dívku. Nakonec už jen šeptal: „Víte, když odešla, tak náhle, tak bázlivě, věděli jsme jaksi všichni, že se něco stane. Ale byli jsme naprosto přimraženi. Nemohli jsme se hnout. Něco nás poutalo. Pane, dovoluji si tvrdit, že to byly mocnosti pekelné! Měli jsme za ní jít, měli jsme ji doprovodit! Vymanit se z toho děsného jha! Žel, nebyli jsme tak silní! Stalo se... Víte, že musela jít okolo hřbitova, tomu přikládám zvláštní smysl — nu chápete, jít kolem hrobů s takovým doprovodem a v takovou noc! Ovšem, doktore, nevíme, jak se to stalo, ale jisté, že přišla domů sledována zlou mocí a vše ostatní vykonala z tohoto nátlaku. Hle, rozsvítila lampičku, sundala šálu, svlékla plášť, shodila záclonu a oběsila se. Co viděla nakonec, jakého příšerného ženicha, kdo byl jejím posledním hostem, to, prosím (vstal a přistoupil k mrtvole), vidíte zřetelně napsáno na této tváři. Pane, zde není třeba lékaře a četníků, ale kněze!“

Doktor Ort byl prchlivý člověk. Jakžtakž snesl tlachání starcovo, ale poslední věta se dotkla jeho ješitnosti. Bouchl pěstí do stolu, zrudl jako krocan a zakřičel: „Nesmysl — nesmysl! Dokážu vám opak toho, co tvrdíte (polekané zraky shromážděných ulpěly na rozmlouvajících). Předně jsou vaši duchové blbý žvást. Za druhé vidíte právě na mrtvole, že leží nyní ve své původní poloze — ta druhá jí byla dána. Ano, pravím, že byla pověšena již mrtvá. Sebevražda byla pouze maskována. Jak zahynula, povím vám brzy, libo-li, ještě před večeří. A za třetí — ano, za třetí je nutné zvědět, proč byla zavražděna!“ Rozhlédl se sebevědomě po přítomných a jeho pohled měl přímo kouzelný účinek: Četníci se rozběhli po koutech a slídili po stopách jako policejní psi, drogista vzal na sebe výhružnou, nebezpečnou tvářnost, uvelebiv se zeširoka na židli, a písař přehodil nohu přes nohu, vytáhl z kapsy okousanou tužku a zadíval se tázavě do jeho očí.

Dr. Ort se obrátil od soudce ostentativně zády a zadíval se do okna, nervózně podupávaje nohou. Stařec pokrčil rameny, upravil si skřipec, odkašlal, načež se přišoural blíže k posteli, a udělav nad mrtvolou chvatně jakési gesto, jež snad mělo být žehnáním, začal se modlit, pohybuje rychle tenkými rty.

Prohlídkou byl sice malý výklenek ve zdi se železnými vrátky, jenž byl pokladnou, nalezen vypáčený, ale k mrzutosti lékařově byly tam shledány v pořádku nejen vkladní knížky na jméno Klára Sněhurová, ale i něco menších peněz. V kuchyni byl pořádek, hrnéčky byly pečlivě vymyty, talíře vytřeny. Doktor, jenž si žádal nějaké zbytky od jídla, nedostal je. Jen v kamnech bylo nalezeno mnoho spáleného papíru.

Rozezlen neúspěchem začal doktor nešetrně vyslýchat soudce (jaký to bizarní, převrácený výslech!), v kolik hodin Klára ze seance odešla a jak byla ustrojena. Stařec odpovídal klidně, způsobně. „Hleďte,“ — pravil, ukazuje na věšák u dveří — „tam je její šátek!“ — Visel tam černý, vlněný šátek Klářin.

„A kde je kabát?“ ptal se roztržitě lékař, snaže se zakrýt účastí na jeho slovech své dřívější nepěkné chování. Nyní se ale shledalo, že plášť není k nalezení. „Najděte mi, prosím, ten kabát!“ žádal dr. Ort se zvýšeným zájmem. Ale oděv v bytě rozhodně chyběl.

„Snad ho svlékla cestou nebo v rozčilení ztratila!“ pravil nejistě radní — „a někdo ho sebral a ukradl.“ Nedalo se na to nic namítnout, ale také to nebylo nic jistého.

„Hm — hm“ — vrtěl hlavou lékař — „ta žena byla pravděpodobně otrávena a potom ztuhlá pověšena. Jelikož mrtví sami nelezou do kliček, musel být někdo, kdo ji do ní vsadil. Ale cožpak zabíjí někdo jen kvůli plášti? Jen jediný člověk mohl použít jedu a mít trpělivost čekat výsledek — a to je bratr. Ale proč by tu byl nechal peníze, když mohlo jít jedině o peníze? Nu, uvidíme až při pitvě!“

„Pane doktore“ — pravil soudce s žertovnou vážností — „ale vždyť její bratr odjel v poledne do Prahy a ona ještě večer byla mezi námi!“

„Nu — a copak se nemohl vrátit?“ — odsekl tento opět popuzen.

Těch několik stručných vět, pronesených u mrtvoly, stalo se obyvatelstvu městečka jakousi směrnicí, podle níž nadále případ posuzovali. Utvořily se strany: jedna, která se přidržovala železné logiky doktorovy a děsila se nad neslýchaným případem sestrovraždy, poukazující moudře na všechna stará proroctví tatíků, podle nichž „domek hádavých sourozenců nepřinese městečku nic dobrého!“ — a druhá, strana spiritistů a oněch, kteří si libovali v nadsmyslném a rozšiřovali rádi strašidelné pověsti. Tito prohlašovali podezření za unáhlené a nestydaté, litovali nepřítomného, jenž se nemůže hájit, a potřebujíce dokument o existenci příšer, vytahovali ze skříně zaprášené apokalypsy. „Jak by to byl mohl udělat — vždyť odjel!“ pohupovali se se slovy radovými na rtech. — „Že odjel?“ — říkali lidé doktorovi. — „To byl jen trik!“ — „A večer v seanci?“ — „Oh, v seanci“ — ohrnovali rty pozitivisté — „tam byli beztak jen sami blázni!“ Div že nedocházelo k pouličním bitkám — rozmíšek bylo dost.

Mezitím skončila prohlídka v bytě oběšené, prozatím bezvýsledně. Soudce již proti pitvě neprotestoval, pokládaje další debatu se zaujatým doktorem za zbytečnou. Usedl do kouta světnice, opřel bradu o hůl a soustrastně se usmíval. On ovšem dobře věděl, jaký to zde je případ. Ztráta pláště a vypáčená pokladna nijak neoslabily jeho víru — a ti druzí, ti rozumáři, ať si prolízají kouty a kuchají nebožku, však konečně jim rovněž nezbude než složit ruce v klín a ustrnout nad záhadou.

Asi ke třetí hodině odpolední poslali pro máry, dívka byla přenesena do pitevní komory, zhotoven koncept protokolu a byt úředně uzamčen.

Ještě však nebyla vracející se komise s četníky na náměstí, když se roznesla nová zvěst: Krupař Bílek, který telegrafoval Karlovi do Prahy o hrůzném skonu sestřině, obdržel zprávu, že depeše je nedoručitelná, jelikož adresát odcestoval. Jedni měli nový argument pro vinu, druzí příležitost k hrdému odrážení útoků. „Odjel — co to dokazuje?“ — „Nu nechápete? Přinejmenším to znamená, že utekl.“ — „Ale vždyť nic neukradl! Co to má co dělat s podezřením z vraždy?“ — „Jací jsou to hlupáci“ — říkali moudří o nezviklatelných.

Jako hromová rána působila zpráva, rozhlášená před večerem, že lékař při pitvě zjistil, že dívka skutečně zemřela otravou otrušíkem a že na jejím holém těle, přivázán v pase, našel se klíček od pokladny.

Tedy podezření bylo oprávněné! Otrávena! Jaká hrůza! Ale ti druzí, tvrdohlaví, říkali: „Nu a co to znamená? Cožpak nemohla, aby se pojistila, požít jedu a pak se teprv oběsit?“ — „Jděte!“ — druzí na to — „ale to se u všech čertů neshoduje se zjevením vašeho čerta! A vypáčení pokladny? A neutažená smyčka? A plášť?“ — „To je řečí“ — opět spiritualisté — „tak jako tak to nemůže nikdo rozumem pochopit, jak to všechno bylo. Pokladna byla možná dávno rozbitá. A jaký plášť? Co s pláštěm?“ — „Nu ten plášť, do kterého se zabalil dobrý bratříček, aby ho nepoznali, zkrátka, utíkaje, dělal ženskou!“

Starý rada Munk byl zdrcen. Nejen že byl poražen, ale byl i zviklán. Jeho právnický smysl sváděl ho řešit tuto kriminální historii, ale osm let spiritismu nepovolovalo, a aby se vykroutilo z kličky, nastražené rozumem, připisovalo neviditelnu absurdní moc. Obávaje se posměchu a nemaje sestaveny své důvody a protidůvody, aby se mohl s úspěchem účastnit debat, rozhodl se pokud možná nevycházet.

Ale ještě nebyl konec senzacím. Krupař Bílek byl povolán k výslechu, právě když se svlékal do postele. Chtěli od něho vědět, jak to bylo s tím telegramem. Vypověděl, a tu se ho tázali na poměr bratra k sestře. A ukazovali bankovní knížky, zabavené v domku. „Knížky? Ale vždyť nejsou všechny! Kde máte Karlovy?“ — Poprask! Tedy přece se ztratily peníze! Všechny vkladní knížky na jméno Karla Sněhury chyběly. Proto byla pokladna vypáčena!

Ale medikovi zastánci se nepoddávali. „Co se divíte? Dobrá, tedy si vzal svoje peníze, jak to sliboval učinit. Cožpak nebyla Klára uplakaná, když přišla do sezení? Je vidět, že na ztrátu přišla teprv po bratrově odjezdu. Ale jak to spojujete se sebevraždou?“

Nic naplat. Většina nyní věřila v zločin. Chyťte vraha! — bylo gestem noci. Dobráčtí sousedé přemýšleli, usínajíce, jak by přispěli k zatčení zvrhlíkovu. Ti, jimž se kdysi líbívala veselá flamendrova tvář, shledávali náhle, že už dávno měli k němu podvědomý odpor. Pokorné, tiché stařenky vztyčovaly ve svých nepokojných snech mohutné šibenice a rdousily na nich bídníka, tančíce, když idyla popravy byla skončena, okolo pochmurného dřeva svými vetchými údy tanec blaženosti. Nesmělí milenci, kteří toužili užít co nejvýhodněji prchajícího léta a měli namířeno do luk, vzdali se svých zámyslů a zůstávali mezi zdmi městečka, obávajíce se, že by mezi zákeřnými úvozy mohli potkat krvežíznivého vraha.

Zatím na četnické stanici sestavovali zatykač, připravovali několik telegramů a sepisovali udání trestnímu soudu.

Druhého dne se městečkem rozběhlo mnoho fantastických pověstí a nabídlo se mnoho nepotřebných pamětí a potřeštěných svědectví. Mezi závažnějšími bylo zaznamenáno udání pekaře Luňáka, jenž v pátek ráno, hledaje v lesíku u nádraží houby, setkal se tam se slušně oblečeným mladým člověkem, cizincem, který mu byl podezřelý pozdě projevenou touhou nebýt viděn. K tomuto se sestersky družilo sdělení železničního zřízence Pátka, jenž koktaje se zapřísahal, že právě v onu osudnou noc spatřil na nádraží skočit do rozjíždějícího se rychlíku uříceného muže s balíkem a bez klobouku.

Pátralo se tedy po neznámém, jenž se zdál být jednou a touže osobou, ač bylo nepravděpodobné, že by měl něco společného s vraždou hlavně proto, že nebylo myslitelné, aby muž, který skákal do vlaku v deset hodin dvacet minut, zavraždil dívku, která mohla dojít do svého domova až po půl jedenácté. Mělo se přesto za to, že jde o spoluviníka, a obětavé četnictvo se nedalo odstrašit zlořečením těch, kteří se obávali, že pro novou stopu bude vzata ze zřetele stopa stará. Že tato obava byla bezpředmětná, je vidno z toho, že po Karlovi se pilně pátralo i v Praze a na hranicích státu. Zjistilo se například, že mladík přišel do svého pražského bytu až v sobotu v devět hodin ráno, vzal si některé věci a odešel se sdělením, že odjíždí do ciziny. Kde byl mezi svým příjezdem a touto hodinou, nedalo se prozatím vyšetřit. Peníze z knížek si vybral v bance o půl hodiny později. Dále se jeho stopa naprosto ztrácela. Rovněž bylo pátráno po ztraceném plášti. Nikdo však oděv nikde nespatřil a nenalezl. Nebylo samozřejmě vyloučeno, že si jej náhodný nálezce podržel.

V pondělí odbýval se pohřeb dívky, zahynuvší za okolností tak tragických a nejasných. Lidí bylo mnoho, přestože místní děkan odepřel se zúčastnit, vymlouvaje se, že jde vlastně o kacíře a kromě toho o ženu, obviněnou ze sebevraždy a styků s Belzebubem. Spiritisté byli do jednoho kromě Věry, která se prý po vzrušené seanci roznemohla nervovou horečkou. Nešli ovšem v hloučku, ale rozptýleně, aby nebudili pozornost. Dost bylo toho, že byli již pouhou přítomností na odiv lačným klepnám a označováni křivými prsty a šedivými jazyky za nepřímé původce dívčiny smrti. Učitel Kubát měl přesto nad hrobem velmi dojemnou řeč, v níž zdůrazňoval, že náboženství, zabývající se duší lidskou, je objemnější, než se obecně má za to, a že člověk je jen obrazem skutečnosti, jejíž těžiště leží v území stínů. Nakonec prohlašoval, že je přesvědčen, že bůh přijal k sobě milostivě čistou duši mučednice, která byla obětí útoků temných mocností, a ochránil ji bezpečně před nepřítelem, který se dovedl vymstít pouze tělu. Malý krejčí nad hrobem hlasitě plakal a vdova po hejtmanu musela být dámami odvedena ještě před skončením obřadu, jevíc veliké rozechvění. Učitelova řeč byla pohoršením pro městečko svou zřejmě spiritistickou tendencí a bylo by se o ní jistě dlouho mluvilo, kdyby nebylo nových a závažnějších událostí, které trochu té nespokojenosti a těch protestů odsunuly do pozadí.

V pátek, právě za týden po zločinu, byl zatčen kdesi v Bavořich mladík bez cestovních průkazů, jehož popis byl shodný s popisem stíhaného. Byl v něm zjištěn skutečně Karel Sněhura a ještě v neděli byl dodán vyšetřovacímu soudu v krajském městě.

Do N... to bylo z městečka daleko a nedocházely zprávy tedy s takovou přesností, ani s takovou rychlostí, jak by se to bylo dálo, kdyby mladík byl vězněn v místě. Zájem veřejnosti na případu nebyl však o to menší. Svědci, kteří byli předvoláváni, byli obléháni v ulicích a jejich zprávy jim byly vyrvány, sotva se objevili ve dveřích vagónu, jímž přijeli. Tak se dostali na povrch lidé dříve neznámí, jako švec, jenž dívku poprvé spatřil, pekař Luňák a dělník Pátek. Tento se obzvlášť proslavil, jelikož se mohl k informaci po přesném odjezdu Karlově z městečka přihlásit opět svědectvím: Viděl, zcela přesně se pamatuje, v osudný pátek odjíždět posledním vlakem mladíka s koženým kufrem a červenou jiřinou v knoflíkové dírce. Karel tedy odjel! Radost studentových přívrženců byla však současně zkalena zvěstí, že Pátek, předveden před Karla, nepoznal v něm svého muže s květinou! Záhada se nemenšila, naopak, rostla.

Karel byl při vyšetřování velmi uctivý, klidný a ochotný. Zdál se upřímně zarmoucen sestřinou smrtí, odpovídaje neunáhloval se, na vše pečlivě vzpomínal, než cokoliv vyřkl, ale mluvil přesně, sebejistě. Dojem z jeho výpovědí byl ten nejlepší. Sestřinu smrt si vysvětlit nedovede, pokládá za vyloučeno, že by se rozhodla zemřít proto, že on provedl známý kousek s podílem po matce. Dosti přísně se vyjádřil o spiritistech a spiritismu, neobviňoval však nikoho. K vybrání pokladny se bez váhání přiznal, jakož i k pokusu o cestu do Ameriky. Pravil, že krádež provedl těsně před odchodem na nádraží, ale důraz kladl na to, že bral jen svoje peníze. Když mu bylo dáno najevo, jaké lpí na něm podezření, umlkl a hryzl si rty. Opanoval se však a řekl jadrně, ale zcela slušně, že podezření je nesmyslné a urážlivé. Popsal svůj odjezd poledním vlakem, potvrdil, že ho sestra vyprovázela, nejevíc žádné zvláštní vzrušení, že po příjezdu do Prahy nechal svůj kufr na nádraží a začal se toulat ulicemi, dojat, že má opustit domov na řadu let. Večer šel na sjednanou schůzku s kamarády, která byla loučením, a pobyl tam i s ostatními až do rána. Mohl svá slova doložit dokonce pohlednicí na památku s více než dvaceti podpisy kumpánů, popsanou příležitostnými veršíky a zřetelným datem.

Nyní měli spiritisté vrch: „Nuže? Ještě myslíte, že je vinen? Člověk se ovšem může mýlit“ — říkali shovívavě, „ale přec jen se nemá ukvapovat, jde-li o dobrou pověst bližního.“ Karlovo zatčení se počalo zdát bezpředmětným a neslušným. „Hle, má taliové hoře a ještě ho vláčejí po soudech!“

Přes tento obrat ve smýšlení lidí byl k soudu pozván podomek ze Zárubova hotelu, který se již několikrát pokoušel uplatnit svoji historii. Šlo o výpověď pijanovu, a tím více bylo s podivem, že byla od něho požadována. Vyprávěl, že v onu páteční noc seděl v průjezdě budovy, když se kolem desáté hodiny ozvaly rychlé, dusající kroky po schodech. Byl zvědav, kdo to má asi tak naspěch, a chtěl splašence spatřit, když tu naň přišlo důkladné kýchnutí (od chladu, jenž šel vraty). Ale jak se podivil, když potom nebylo již slyšet ony pospíchající kroky. Neví, kam se poděl tajemný uprchlík. Místo něho sešla se schodů Klára — slečinka Klára — nějaká nesvá, téměř vrávorající, ani mu neodpověděla na pozdrav. Bylo mu to divné, i vyšel před dům, aby se podíval. A opět záhada! Po celém náměstí nebylo po dívce ani památky! — Jak se očekávalo, nikdo si z toho blábolení nic nevybral. Byl tedy rozvleklý vyprávěč poslán domů. Klaněl se všem, usmívaje se důvěrně na soudce a dávaje najevo, že si je vědom, jak prospěšné služby soudu prokázal.

Celé vyšetřování hrozilo, že se rozplyne v titěmostech. Výslech podomkův byl prvním signálem k zesměšnění. Šprýmaři, kteří vydrželi dva týdny mlčet před majestátem smrti, uvolnili své jazyky a drastická švanda se rozstříkla po městečku. Začalo to. Na lucerně uprostřed náměstí se objevila vycpaná figura s nápisem:

KLÁRA

ČERTOVA STARÁ

Výstřední anekdoty, dosavad skryté pod povrchem, vyrazily jako plíseň na vlhké zdi. Hejtmanka dostala veršovaný pozdrav z pekla. Pozornost, soustředěná kdysi k vysvětlení záhady, byla nyní věnována objevům nových groteskností. Melancholikové od narození se namáhali aspoň vyhledávat témata pro humoristy ze řemesla. Smíškové se předstihovali. Vítězům bylo tleskáno.

Tu jako granát mezi tančící vojáky padl mezi události ponurý Klářin plášť. Kde se vzal, tu se vzal, objevil se, když ho již nikdo nepotřeboval, promočený, obalený bahnem, zmačkaný k nepoznání. Smích utichl, a ti, kdož se ještě chtěli bavit, cítíce se zkráceni, rozhodli se nyní hledat, koho by se mohli zmocnit pro svou nenávist. Za pokažené veselí bylo nutno se mstít. Stáli nyní a rozhlíželi se, ale dosavad viník prchal jejich fialovým rukám.

Plášť byl vyloven, svázaný šňůrou v podivný, bachratý balík, zároveň s černou vlněnou šálou. (Kde se vzala, vždyť byla v bytě nalezena?) Nalezli ho vesničané vzdálené obce v rákosí bahnitého břehu. Jak se tam dostal? K nalezišti pláště bylo dobrých padesát kilometrů. Městečkem netekl ani potůček. Kdo by zanášel plášť tak daleko? Zloděj anebo vrah.

Po prvém klikatém blesku se dychtivě čekalo na druhý. Přišel téměř vzápětí. Ze své dívčí postýlky, ze svého neznámého hoře povstala Věra Zárubová, podobna duchu v této duchařské historii, bledá, zmučená, s nikým nemluvící, a zamířila rovnou na četnickou stanici. Usedla, nepozorujíc překvapení, které způsobila, na děravý vojenský kavalec, z něhož měly sotva čas sesunout se zablácené nohy strážmistrovy, a mluvila bez úvodu.

Nechtěla zprvu pro cosi to říci — „Ne, neptejte se mne!“ — ale nyní to poví. V té seanci to nebyla Klára, ale její bratr, prosím, je si naprosto jistá, poznala zřetelně jeho hlas. Ano, hlas, jímž mluvil domnělý mrtvý, byl hlas Karlův a celá historie byla jen hrůznou fraškou, zakrývající tragédii. Ale prosí — rozpačitě mnula čelo — prosí, aby nebyla s viníkem konfrontována. A může-li opět odejít, nemá naprosto již co říci.

Do vyšetřování byl nyní zanesen nový, nemilosrdný duch. Nešlo již o hocha v nepříjemném podezření, ale o vraha, jenž se dosud nepřiznal. Teď již nikdo nedal na Karlovu uhlazenou slušnost.

Znovu byl probírán jeho odjezd z městečka, stopa po stopě. (Proč se to nestalo hned napoprvé?) Jména těch, kdož s ním seděli v pitce na rozloučenou, byla luštěna a jejich představitelé vyslýcháni. Výslechy zněly jednostejně: Byli tam, pili do rána, byli veselí, Karel tam rovněž byl, ale přišel až o půlnoci s právníkem Kamilem Bílým, tak pozdě, že ho již nikdo nečekal. O půlnoci? Hle, v půl dvanácté přijížděl do Prahy rychlík, který vyjížděl z obce blíže městečka v deset dvacet.

Nyní Kamil Bílý. Přihlouplý právník (telátko, řekl později Karel) mluvil a mluvil a vypovídal mnohem více, než bylo vůbec potřebí. V ono datum měli cosi smluveno a on tedy jel časně ráno do městečka a na Karla podle návodu v lese čekal. (Muž z lesa!) Potom jeho kamarád přišel, předal mu kufřík... „A květinu?“ ... Ano, zajisté, červenou jiřinu mu také předal. A požádal ho, aby odejel do Prahy sám (železničáře Pátka muž s jiřinou!) a čekal ho až k nočnímu vlaku na nádraží... „Nu a věděl pan kandidát práv, proč celá ta komedie byla?“ Ano, věděl — taková diskrétní záležitost, nu zkrátka láska. Zakázaná schůzka. Měl být učiněn dojem, že chlapík je už za humny... „Ták?“

Karel, usvědčený z lživosti původních výpovědí, se jen pousmál. Nu ano, tedy když už je to venku, bylo to tak, ale upozorňuje, že je nucen prohlásit, že vzhledem k přirozeným zákonům rytířství naprosto nebude vypovídat. Nepoví, o kterou dívku šlo, a nezmíní se ani o jedné podrobnosti, byť i měla znamenat jeho alibi. Soudce se rozčilil. „Jaký jste hnusný lhář! Zkrátka otrávil jste sestru, abyste se zmocnil peněz, jež vám odpírala vydat, maskoval jste její sebevraždu po zdánlivém odjezdu, načež jste se oblékl do jejích šatů, sehrál šprým s nebožtíkem a utíkal k vlaku.“ — Pohled jako dýka se do něho zabořil, ale mladík se jen usmál. „Libo-li, máte volnost k jakýmkoliv dohadům. Já však vaše obvinění, založené pouze na domněnkách, popírám!“ A nyní: Věra prý ho udala z pouhé ženské msty, jelikož je v požehnaném stavu a tuší, že ho nezíská pro legitimní manželství. — „Vida, jeho kavalírství!“ zahučel soudce. Ale byť bylo rozporů v Karlových výpovědích sebevíce, nebyly ještě usvědčením.

Městečko bylo na vrcholu vytržení: Tedy to byl ten Klářin pláč v seanci — prostě zakrytá tvář vrahova! A rychlé kroky po schodech — nu utíkal, ale když se podomek prozradil kýchnutím, stal se opět unaveným médiem! Plášť ve vodě, ovšem, ovšem. (Jak nádherně je krmen hlad po nenávisti.) Prázdné náměstí, jak by ne, venku již nečekal, když bylo málo minut do odjezdu rychlíku. Černý šátek? Nu měla prostě dva! A Věra? Hejtmanka, když už to bylo venku, přiznala, že jí dívčiny schůzky s medikem byly částečně známy. Mlčela však a snažila se podivnou známost děvčeti vymluvit. Ano, Věra byla rovněž mezi těmi pěti, s nimiž se Karel onehdy v pátek před odjezdem loučil. Květina byla dokonce od ní! Sama je kdesi za městem potkala — dokonce se líbali. Rozumí se, že Věře ihned domluvila, dívka slíbila, že si to vezme k srdci, proto také v kroužku nechtěla, aby se o věci mluvilo a vinice byla uváděna do rozpaků... Ovšem jak byli milenci v lásce daleko, nevěděla.

A nyní spiritisté. „Hleďte, to byl ten jejich příšerný večer — chlapík je všechny vyvedl. Věřili! A učitelův proslov na hřbitově, radova obhajoba okultismu, protesty proti pitvě! Tu je máte, ty jejich duchy, je to zkrátka švindl!“ — První vystoupil z kroužku kancelista. Napsal to formálně radovi, kterého považoval za jakéhosi předsedu, jemným, krasopisným písmem. Bylo to však téměř zbytečné, spiritisté se nestýkali, neměli médium ani místnost.

Hoteliér Záruba se urazil. Z nepochopitelných důvodů počal kroužek vinit z podílu na svém otcovském hoři. Nejvíc žehral na vdovu Slukovou, že věděla a nepověděla. Padla trpká slova a byla donesena na pravou adresu. Všeobecná roztrpčenost vyrostla v tichou nenávist.

Věra, předmět všeobecného posměchu a řídké lítosti v tomto zlomyslném hnízdě, se neukazovala. Její výlet na četnickou stanici byl ojedinělý. Když byla přinucena svědčit (její prosbě, aby nebyla konfrontována, nebylo vyhověno z pochopitelných důvodů) — jela v krytém kočáře, ač byl krásný, slunný den. Ovšem, v jejím postavení, které se nedalo již ani zakrýt...

Karel se nepřiznával. Nic nebyly platné všechny usvědčující důkazy, všechny logické sestavy: usmíval se a mlčel. Setkav se s Věrou před vyšetřujícím soudcem, řekl jí krátce a pevně, že lže anebo se mýlí a že ho její msta nepřekvapuje. Obrátiv se k soudci, tvrdil, že mu nesčetněkrát vyhrožovala a že vyřčené svědectví je pouze splněním předhůzek. Rozplakala se a nebylo ji dlouho možné přivést k slovu. Konečně prohlásila, že je si jistá, že její prohlášení je pravdivé a že bylo učiněno jen se vzhledem k pravdě a spravedlnosti. Mluvila však prý proti svému citu a vlastnímu nitru... Nedalo se s tím nic dělat, dva protichůdné výroky stály proti sobě... V městečku šlo od úst k ústům: „Hle, ona ho, lumpa, ještě má ráda!“

Karla posílali od výslechu k výslechu, probouzeli ho několikrát za noc, pokoušeli se chytit jeho únavu do nastražených léček, nic naplat. Nebyl-li si jist, mlčel docela. Byl-li v dobré náladě, odpovídal vtipně na otázky a tvrdě kritizoval útoky, v nichž byla zaobalena lest. Stávalo se, že se jeho soudci museli zastydět za záludnosti, které jim vrah vytkl. Říkával: „Máte to marné, nic ze mne nedostanete, pane rado!“ (To „rado“ znělo zvlášť posměšně.)

Přiznal se naprosto neočekávaně až někdy po vánocích, tenkrát, když již útoky, jimiž ho častovali, ochabovaly. Dal se předvést, požádal o cigaretu a slíbil, že bude mluvit. Povolili mu všechno, možno říci, z vděčnosti. Seděl tedy a kouřil, dívaje se na obláčky dýmu, a již se zdálo, že to má být z jeho strany jakýsi nepovedený žert. Počali se kabonit. Tu se tedy do toho dal.

„Víte, otravuje mne to již. Chci mít svatý pokoj. (Ďábel soudce Pauknera mluvil zrovna tak!) A pak — vlastně jste to nevyhráli, to, co dělám, dělám z vlastního dobrého rozhodnutí. Chci se vám — nu, jsem přece také ješitný člověk! — trochu pochlubit. Žádné umělecké dílo, nebylo-li svěřeno kritice, nebylo dostatečně ohodnoceno. Nuže — pojedl jsem tedy v pátek uspíšený oběd a dal do zbytku polévky jedu. Musila ho požít, když se vrátila, vyprovodivši mne kousek cesty na nádraží. Jsme tak stranou, nebylo celkem obav, že ji někdo najde, dříve než bude dokonale mrtva. Proč jsem ji zabil, když jsem mohl peníze jen vzít a utéci? Byla by přišla na ztrátu hned po mém odjezdu — byla prozíravá — a dala by mne stíhat beze všeho milosrdenství. Čekat se svými plány na plnoletost? Nesmysl — měl jsem tolik všelijakých důvodů ztratit se právě nyní. Víte — studium — holky, nu, znáte to, není-liž pravda, sami jste nebyli svatí. A pak jsem ji nenáviděl. Proč? Nu, nenáviděl jsem ji, nechce se mi to vysvětlovat, bylo by to, jako bych se vymlouval, a pak — nic vám do toho není. Házíte mi pořád písek do očí samými vznešenými slovy a city. Pro mne není velkých slov. Vražda mne zajímala. Byl to také trochu experiment. Zkouška logiky a nervů — jak chcete. Jsem se sebou spokojen. — Když jsem tedy přišel oklikou z lesa, ležela mrtvá na podlaze. Teď si myslíte, že jsem dostal záchvat a tak dále. Nesmysl. Sundal jsem záclonu a pověsil ji. Také jsem ji prohledal, ale klíč jsem nenalezl. Kdo mohl vědět, že ho tak dobře schová! To bylo mé první nepříjemné překvapení — kasu jsem musel vypáčit, chtěl-li jsem dostat své peníze. Přesto jsem očekával, že potrvá tři čtyři dny, než bude městečko upozorněno tím, že se Klára neobjevuje. Za tuto dobu, prodlouženou o týden nebo dva tápáním polekaných úřadů, doufal jsem, že budu téměř v bezpečí. Ten švec mi byl překvapením, ale co chcete, všecko nejde tak přesně vypočítat! Peníze jsem vzal ovšem jen svoje, abych byl kryt v případě prozrazení. Nyní tedy ta tvář ztrhaných rysů a ztuhlé gesto mrtvé — nuže, k tomu se mi výborně hodila seance, věděl jsem, že hlupáci v celé příhodě ucítí čerta, udělám-li jim povedené představení. Mimochodem řečeno, leccos jsem improvizoval a pozměnil až těsně před provedením činu, když jsem zvěděl, že sestra má jít právě v den mého odjezdu mluvit za toho ničemu Pauknera. Lampičku jsem rozsvítil z pochopitelných důvodů, muselo být vzbuzeno zdání, že přišla domů a pak se teprv oběsila. Skutečně, domnělým výstupem této mrtvé vznikla velmi zábavná a zamotaná situace. Nádobí jsem umyl, aby nebylo stop jedu. Míru pitomosti těch, kdož ji objeví, jsem ovšem neznal. Choval jsem dokonce naději, že ji hezky narychlo pochovají a odbudou to nějakou zádušní mší na zapuzení Nečistého. Tak jsem spoléhal na jejich hrůzu, až spatří tu bizarní mrtvolu. Musím tedy přiznat — jsou o nějaké procento chytřejší, než jsem tušil. Byl to vlastně ten dr. Ort, který mne lapil. Loučení s kamarády v Praze bylo schystáno dopisy (to byl ten spálený papír v kamnech, který musel zmizet, aby se nepřišlo na stopu mé cesty do ciziny). Kdo by se byl také hned po mně sháněl, nebýt předčasného vstupu ševcova? Přítel Bílý tedy šťastně přijel s mým kufříkem, seance byla odbyta, zbývalo utéci. Co ještě chcete vědět? Plášť jsem hodil z vlaku, když jsme jeli přes řeku. Tak to by bylo asi všechno. Věra? Ah — to je hloupá husa! Uvedla vás na poslední stopu, nu jděte jí poděkovat. Z vděčnosti byste mohli zamhouřit oči, až utratí svoje dítě!“ ... Křivě se usmál a umlkl.

Nemohli se dlouho probrat z tísnivého dojmu jakési spoluviny po těchto cynických slovech, kterým dobrovolně naslouchali. Aby to zaplašil, začal mu jeden ze starých pánů připomínat ohavnost činu, který byl zvráceností ve všech směrech. „Ale vždyť jsem vám řekl, co si o tom myslím! Oč vlastně jde — o člověka? K smíchu — ve válce nejsou zákony tak sentimentální!“ Potom byl odveden do své cely...

Když před hlavním přelíčením odjížděl staroch Munk k poslednímu svědectví, stavil se u hoteliéra Záruby, aby, je-li možné, skončil zápletku, jíž ve skutečnosti nebyl nikdo vinen a v níž nikdo nikomu neublížil. Nalezl ho zestárlého, nešťastného, ani stopy po někdejším čilém, rozumném pánovi. Hoteliér mu šel vlídně vstříc — bylo vidět, že ho tento radův krok těší a že je ochoten přijmout nabízenou ruku. Omlouvali se dlouho jeden druhému, a protože byli oba již staří a přístupní dojmům, téměř se rozplakali. Několik posledních zbývajících minut, které měl rada vymezeny, aby nebyl v nebezpečí, že zmešká vlak, bylo věnováno, jak to již u starých lidí bývá, zvlášť u lidí postižených nebo nešťastných, steskům a hubováním na zlý osud. Rada dobromyslně vzpomněl své blamáže stran Klářiny vraždy. Záruba všeho svého hoře posledních měsíců. „Také zde byla obsílka pro Věru, ale ovšem že nejela, vymohl jsem jí to, a je to také přirozené, je vlastně nemocná, ubohá osoba, a pak to u ní čekáme již každou chvíli! Jaká to změna!“ a začal porovnávat dnešní zneuctěnou ženu s milou, srdečnou dívkou minulého léta. Nakonec začal lát svůdci, proklínat vraha a odsuzovat dceru. „To dítě,“ pravil prudce, jiskřiv očima, „bude-li to hoch, dostane takové jméno, jaké mu patří. Přes protesty všech, přes vůli jeho matky bude se jmenovat Kain na památku biblické bratrovraždy. Vždyť“ — dodával plačky — „když dítě bylo počato, plán v hlavě lotrově byl již sestaven a představa zločinu dokonána!“ Rada odjížděl k soudu pln soustrasti s ubožákovou bolestí a chvěl se touhou po spravedlivé pomstě.

Jak se dalo očekávat, byl Karel po bouřlivé řeči státního žalobce a po chabé obhajobě svého právního zástupce uznán vinným úkladnou vraždou se zištnými úmysly všemi dvanácti hlasy a vzhledem k své neplnoletosti odsouzen k trestu doživotního vězení. Nehnul brvou, vyslechl rozsudek obřadně a nakonec se velmi hluboko poklonil. Myslil to zajisté ironicky, ale kdosi na galerii, neporozuměv, dvakráte tleskl do dlaní. Bylo to velmi nemístné, jelikož to vypadalo, jako by tleskal vrahovu klidu. Na šum odporu, který nevkusná ovace vzbudila, se odsouzený drze rozhlédl a zase se tak zeleně, odporně zasmál jako onehdy, když opouštěl shromáždění spiritistů.

Na otázku, zda odsouzení přijímá, odpověděl, že je zbytečné se tázat, když trest mu bude tak jako tak vnucen. Potom se nechal odvést, nejevě ani dost málo chuti slovem nebo pohledem se rozloučit s některým z bývalých známých, s nimiž se již nikdy nesetká.

Zbývá ještě zmínit se o nešťastném kroužku, který byl zločinem tak zdecimován, že se o něm dnes již ani nemluví. Kancelista, jak bylo již podotčeno, formálně vystoupil hned, jakmile studentova vina byla prokázána. Učitel byl brzy po popsaných událostech přeložen a nikdy se již v městečku neobjevil. Vdova Sluková se nadále věnovala životnějším zábavám než soustřeďováním do podvědomí a zpytováním nebožtíků. Je předsedkyní ženského spolku a ráda se propůjčuje k čestným a dobročinným funkcím zdejších častých sokolských nebo hasičských slavností. Starý rada Munk prchá ze společnosti, jakmile se někdo jen zmíní o spiritismu. Stal se velmi citlivým na staré vzpomínky, a jsa již velmi stár, těžko snáší výsměch, ať již bezděčný, anebo zaobalený. Jsou však vlídní k starochu a nepřipomínají mu starou porážku. Ani dr. Ort mu ji nepřipomíná, dokonce bývá často se starým radou vídán, neboť rád naslouchá jeho dětinnému klábosení. Není již také tak prudký a ohnivý, jako býval. Oženil se, a jak se říká, „dělá peníze“. Truhlář, jenž byl vždy spíše puritánem než spiritistou, se celkem nezměnil. Je stejným moralistou a pokojným, tichým člověkem. Jediný hrbáč, jak říká, zůstal věren svému přesvědčení, snad proto, že v duchovi našel kdysi první bytost, která mu ochotně zodpověděla jeho prostoduchou otázku. Nebere ho však nikdo vážně a jeho náboženství nikoho nepohoršuje. Hoteliér Záruba se poněkud vzpamatoval, když se Věřino dítě narodilo mrtvé. Věnuje se nyní se zdvojenou péčí své dceři, která je stále nemocná a věčně si naříká, vyzpěvujíc přitom nepříjemně své nářky. Ani jí nikdo nic nepřipomíná, i chodí mezi lidi, jako by nikdy nic nebylo. Je však a zůstane asi omrzelou starou pannou, plnou vrtochů.

Jak se vypráví, chová se Karel Sněhura ve vězení klidně, ba dokonce jaksi důstojně. Tráví čas četbou a psaním, jež mu dovolili, a prací, již mu přikázali. S ostatními vězni se nestýká, vědom si své povýšenosti a výlučnosti. K dozorcům se chová s nedbalou vlídností, časně chodí spát a ihned bez přechodu usíná. Drsných prací se neštítí, ale koná je s onou pohrdavou zběžností, která dává najevo, že s podobnými úkony nesrostl a že je dělá jen z nezbytnosti. Vůbec jedná vždy jako mladý, slušně vychovaný člověk uhlazeného zevnějšku. Druhové ho nemilují, ale vyjadřují mu jakousi úctu, neboť on dovede držet na uzdě jejich nabízející se důvěrnost. Může se říci, že je téměř pyšný na svůj děsný zločin. Jak vidět, doživotní ztráta svobody ho nezkrušila a nepřipravila o drzou sebedůvěru.

/1927/

Trest smrti

Žluté, podzimní slunce. Tichá vinárna velikých oken. Dopolední chodci míjejí kolem, podobni stínům, nepotřební jako divadelní kompars. Je hodina jedenáctá, chvíle usedlých pánů. I číšníci hovoří tiše. Víno bílé, víno granátové, víno zlaté v baňkách a číších. Kouří se.

Při samém okně sami dva sedí geometr Plavec a páter Jung. Oba jsou přibližně ve stejném věku — čtyřicet pětačtyřicet let. Geometr je dlouhý, hubený, propadlých tváří a vyhaslého oka. Je již zcela šedivý, přestože má vlasy krátké a husté jako krtčí kožich. Páter je prostřední, modrooký, příliš červených tváří, s tonzurou směšně ověnčenou ořechovými kudrnami. Geometr kouří viržino. Páter poťukává starobylým pouzdrem s brýlemi jakýsi rozpačitý pochod na napodobený mramor stolku. Právě odložil noviny a nyní neví, má-li či nemá-li vytrhnout druha ze zamyšlení. Plavec hledí oknem sotva znatelně se usmívaje a nespouští z očí průčelí protějšího domu.

Páter nemůže ovšem tušit zlomyslný sled jeho vzpomínky. Nemůže znát podklad vášně chodit právě jen do této vinárny, sedat u okna a dívat se na dům. Je sice jeho starý druh a on mu svěřil téměř všechna svá stará darebáctví a všechny své pletky, ale tohleto mu nepoví. Páter mu dal veselé rozhřešení ze všech jeho dosavadních hříchů, ale takovou záležitost se mu Plavec přece neodváží svěřit. Musí být navždy zahrabána v jeho paměti a určena k tomu, aby nebyla s nikým sdělena. V protějším domě, právě v tom krámě, který láká dvěma velikými výkladními skříněmi s modely dámských šatů, byla před jedenadvaceti léty trafika a v ní student Plavec spáchal zločin.

Byl tehdy bez peněz. Proto také hledal svůj nový levnější byt v těchto končinách, kde bylo jen trochu nízkých, starých baráků na spadnutí, špinavých hladomoren, prolezlých štěnicemi. Když vešel do průjezdu tohoto domu, kde u dveří byla nalepena potrhaná tabulka „Pokoj pro svobodného pána“, byl ohromen tmou. Naprosto neviděl, octl se v síni bez jediného světla zvenčí. Šel dále, tápaje s rukama napřaženýma. Ticho. Nikde ani zvuk. Síň se zatáčela v pravém úhlu. Jako rána udeřilo ho světlo z levé strany — byly to pootevřené dvéře. Na stole místnosti, jejíž okenice byly zabedněny, stála petrolejka, svítící červenou hvězdičkou. Šel odtamtud hustý pach tabáku. Nahlédl dovnitř zvědavě, nemysle na nic. Nebyl tam nikdo. Vstoupil. Tu spatřil v koutě přístěnek s otevřenou kovovou pokladnou a před ní starce, sklánějícího se nad balíčky bankovek. Nepohnul se. Neslyšel vrznutí dveří? Snad byl hluchý? Trafikant! Připravuje úhradu za nový tabák? Počítá tržbu? Stařec. Slabý. Viděl jen rozházené bílé vlasy vysoké postavy, červený, hubený krk. Student neměl peníze. Chudoba ho svírala. Příležitost! Morálka? Svědomí? Nesmysl. Tyto hlouposti nemohly Plavce znepokojovat. Rozhlédl se. Nebylo zde svědka. Bylo ticho... Několik dlouhých, opatrných kroků po špičkách. „Háta?“ — řekl trafikant starým, dutým hlasem. Železné prsty mu sevřely hrdlo. Cosi bylo drceno, cosi teplého, chvějivého, nevzpíralo se to příliš, dvakrát třikrát mlaskla ústa, lapající po vzduchu, ještě hrubé, bezmocné ruce na jeho rukou, ale to zmizelo a postava se zřítila. Ještě chvíli, aby ten, kdo by mohl mluvit, nikdy nepromluvil, a pak rychle, rychle do kapes, co se tam dalo vsunout. Nikdo ho neviděl vejít, nikdo ho neviděl vyjít. Šel lhostejně, pokojně ulicí, již předem bezpečný před sebou i před podezřením. — Doma odvolal výpověď z bytu, a vyčkav jisté chvíle, ukládal balíčky bankovek do studentského kufru. Četl pak dlouho do noci a nemohl se dočkat rána. Byl však rozumný a nevšímal si senzace novinářských lokálek. Přečetl zprávu jen letmo, neulpívaje na ní. S potěšením konstatoval zakončení článku: „V podezření ze spáchaného zločinu je trafikantův soused, mnohokrát již trestaný vyvrhel...“ atd. Student Plavec vytahoval své bankovky z balíčku pomalu — byly to naštěstí jen samé drobné bankovky a nebyly číselně srovnány. Neutrácel. Žil jako předtím, jenže bez obav a bídy. Když po dvou létech dostudoval, měl ještě nějaké peníze do svých začátků. Ne, to také nebylo k zahození. V tomto šťastném roce, kdy se rozloučil s učilištěm, byl souzen švec z Blátivé ulice pro jakýsi nový zločin. Tentokráte byl ale usvědčen a odsouzen k smrti provazem. Poprava byla vykonána. V seznamu zločincových deliktů byla i vražda trafikanta, která mu před léty nemohla být dokázána. Obviněný se sice ani nyní nepřiznal, zaklínaje se, že měl prý starého rád a nebyl by něco takového provedl sousedovi, ale svědomí veřejnosti se domnívalo, že trestá pachatele. Když byl popraven, byl v něm popraven zločinec oné nevysvětlené vraždy. Co mohlo být výhodnějšího pro geometra Plavce? Domnělý vrah bude mrtev a pátrání, existovalo-li ještě jaké, bude zastaveno. Nedal si ujít příležitost vidět, jak se na oprátce houpe jeho vlastní zločin. Dovedl si opatřit přístup k exekuci a zakoušel při ní zvláštní pocit radosti, spojený s ošklivostí. Viděl zarputilého, klecavého mužíka, rozhlížejícího se s hrůzou, malého špinavého tatíka, svazovaného dvěma pacholky, sinavého strachem, s katovou kličkou na hrdle. Pak jeho smrt — to krak-krak trhaných obratlů. Šel domů spokojen, ve velmi dobré míře. Poslední tříska z jeho cesty byla odstraněna.

Nevedl dosti dobrý život? Jistěže ano. Byl zcela krásně živ. Bůh? K smíchu. Neprosil ho o požehnání, jeho peklo ho neznepokojovalo. Celkem neměl nač naříkat. Vše se mu dařilo, shromáždil jmění, bývalo veselo. Neženil se. Proč se ženit! Žen bylo dostatek — těch, které neměly přílišné požadavky. V tomhle byli s páterem zajedno. „Každý na svém smetišti!“ — říkali si, když se občas sešli. P. Jung byl na venkově — jeho chlípné historky se týkaly selských matrón a buclatých děveček. Geometr žil ve velkoměstě. Páter dojížděl do Prahy nejen kvůli starému druhovi ze studií, ale taky proto, aby si „zpestřil stravu“. Byl přejeden svými těžkými kusy. Plavec je zase vyhledával na jeho faře. Ti dva si dobře rozuměli! Rozuměli si dobře, už když byli oba v kvartě, ten na reálce, onen v gymnasiu, v bytě staré Fouskové. „Potměšilá!“ — říkala jim babka, zelenajíc vztekem pro jejich tichý smích. Nikdy jim nevadilo, že každý tíhnul k jiným cílům. Pavlíček Jung byl zaslíbené dítě. Lojzík Plavec byl sedmým dítětem svých rodičů, mazlíček starce a vzdychavé ženy. Umřeli mu brzo, bratří se oň nestarali. Pavel byl tou dobou už v semináři. Posílal mu odtamtud psaní, propsané mezi řádky chemickým písmem, a to byly svinské tužby páteříčkovy. Byli vždy věrnými kumpány, ti dva chlapíci! Přibyl k nim pak ještě třetí — medik Gruber. Ten byl jejich zlým duchem. Byli snad jediní, s nimiž se stýkal mezi všemi krajany. Odpudlivý, hrubý, cynický, měl poetické jméno Vratislav, které nenáviděl. Nejzlomyslnější z celého trojlístku, radoval se z každého zla, vysmíval se každé bolesti. Kdo jiný ho mohl snésti než Jung a Plavec? Specializoval se na choroby nervové a duševní. Byl prý dokonce jistou kapacitou, ale navštěvován příliš nebyl pro špatnou pověst a nemilosrdné rozsudky. Ani on se neoženil, a tak jednali všichni jakoby podle stejného programu, ti tři podšití staří mládenci!

Časopis, který odložil páter, byl časopis vyhrnutých sukní, obnažených ramen, kluzkých vtipů. Co by také jiného četl nemrava Jung? Chvilku se díval na neproniknutelné myšlenky druhovy. Neměl sám skrytý koutek ve své paměti? Vyhlížel tak svatě! — „Vypadáš mizerně!“

Tohle řekl dnes již potřetí. Geometr se uvnitř proto mrzel i styděl, tím spíše, že tušil oprávněnost posudku. Ale proč to kčertu povídá? Není zkrátka ve své kůži. Přetrhlo to proud jeho myšlenek.

„Víš, Šavle (to byl geometrův starý oblíbený vtip), jsem nějak unaven. Dřu se. Jak uteče zima, praštím s tím, udělám si dovolenou. I u tebe se zastavím, přestože nemám tentokrát nějak pomyšlení na ženské. Zvlášť na ty tvé masité tetky. Melou růženec ještě v posteli. Zhnusilo se mi to...“

Páteřík zamžoural. Zabzučel mezi zuby drastické podezření. Trochu se hádali a trochu se smáli. Pak se hovor opět stočil zpátky. Plavec jaksi nemohl snést, aby ta věc zůstala nedopovězena. Začal si škemravě stěžovat: hlava se mu motá, v kolenou poklesává, v zádech ho bolí, cítí se tak chabý, srdce mu tluče, všechno ho mrzí, všechno ho děsí...

„Jsi hypochondr,“ odbývá ho páter. „Jdi ke Gruberovi, ten ti něco dá!“ — Plavec se podrbal na hlavě. Ke Gruberovi? K Vratislavu Gruberovi? Ne, k tomu přece nepůjde. Bojí se jeho neomalenosti. Ano, je-li to nějaká choroba, je-li to vážné, půjde s tím s očima zamhouřenýma. Nu ne?

P. Jung pokrčil lhostejně rameny. Kolem okna si vykračovala žabka s vysokým poprsím. Rozechvěnýma rukama začal otvírat papírové pouzdro. Okuláry ctnostné prababičky z něho vypadly. Když si je nasadil, vypadal ještě mírněji a ještě šlechetněji.

Ani ne za dva měsíce po této schůzce šel geometr přece jen k doktoru Gruberovi. Stalo se mu před týdnem, že se zamotal a padl. Eh, myslil si, počkám, až jestli se mi to stane ještě jednou. Včera se případ opakoval. Čelo se mu zrosilo studeným potem, měl divný sen, ráno vstal s pevným rozhodnutím.

Doktor měl hospodyni, ošklivou, břichatou bábu. Říkalo se, že s ní žije. Ostatně se tím netajil. Otevřela hubenému návštěvníku a uvedla ho do čekárny morousovy. Kumbál se podobal maličkému, maloměstskému salónku. To dělaly věci bábiny, rozestavené pyšně na odiv u polozastřeného okna. Žlutě a matně to světélkovalo a v starém skleníku blýskaly sklenice s věnečky a monogramy. Vypadalo to manželsky. Nějaké hodiny rychle tikaly. Ať prý počká, doktor zrovna jí! Usedl na kanape, které zavzdychalo. Čpělo to tu nějakou starodávnou vůní, až se dělalo nevolno. Hodiny šeplavě vyhrožovaly: Poč-kej, poč-kej, poč-kej!

Pak vešel doktor, líně, těžce, týmiž dveřmi jako návštěvník. Snědý, nestříhaných černých vlasů, bezvousý podobal se řeznickému chasníku. „To jsi ty?“ zahučel s despektem. Když zvěděl, že přišel ne jako host, ale jako pacient, zlobně se ušklíbl. — „Tak povídej!“ Nebyl tam nikdo, odbýval tedy poradu, usadiv se na kanape vedle geometra. Nyní vykřiklo a zakejhalo. Protivně kanape. Hodiny trochu ztichly — nastavovaly uši.

Plavec začal zeširoka. Doktor se nudil. A nejdřív samé takové hlouposti — a pak nerad a s ostychem začal o věcech závažnějších. „Závrať... bolí v týle...“ „Kde?“ Ukázal na partie nad týlem a v týle. „Často.“ „Neustále.“ — Kanape se zaradovalo — „Ale dej pokoj?“ — „Dolil po páteři...“ — „No tak tedy pojď!“ A tak se zdvihli a šli do ordinačního pokoje. Plavec se příliš nerozhlížel, znal to zde tak dokonale, zde obyčejně s lékařem sedávali a kouřili. Ten spartánský, šedý pokoj — nějaká žárovka, otoman, skříňka s nástroji — oh, nenapadlo ho nikdy, že se zde bude také svlékat.

Pohledy sem tam, hlazení rukama, doteky. Otázky jen tak mimochodem. „Hehe, Alois, he-he, nějak to na tebe jde. Kolik je ti? Čtyřicet tři? Sehni hlavu! — Pojď sem, k světlu! — Dívej se — napravo, nalevo, nahoru. Klekni si!... Ale ale, tohle tě nebolí? A tohle taky ne? Vida, to už ano? Nu, tak se zase dej do pořádku!“

A když němý, poděšený, podoben nemocnému zvířeti usedl, poprvé se chvěje, hledě na nemilosrdné rty, doktor Gruber se zase tak krátce zasmál. „Koukáš jako vůl!“ A pak: „Poslyš, Lojzo, musíš sem občas přijít, jsi zajímavý, budu tě studovat!“

„Nu a co — co?“ Otazník ve vzduchu. Doktor se pásl na pacientu. „Řeknu ti to, ale skřípne tě to, rozumíš? Musíš se do toho vpravit. Je to s tebou nahnuté. Nedá se celkem nic dělat. No! No! Snad se mi tu neporučíš jako šestinedělka — no, rok, dva — copak ti je?“ Doktor se rozčilil. Musel ho nechat na chvíli natáhnout na otoman. Chodil a okusoval si nehty.

„Nu tak lež a nehýbej se, odtamtud nemůžeš už spadnout. — Je to tady!“ ukázal na týl: „Něco, abys tomu rozuměl, jako když poraníš stonek květiny, začne to hnít a zaškrcovat se, květ ještě žije, až náhle se přeruší spojení a je konec. Tak se v tobě zaškrcuje mícha. Pak to špatně funguje všude, proto ty závrati, chvění a všechno ostatní. Ale to ti říkám — je to skoro — záviděníhodné! Žádné trápení! Najednou se to zúží — no, budeš předtím nějaký čas pitomě vypadat, špatně myslet, špatně vzpomínat a tak dále, ale pak to skončí rázem. Spojení se přetne, krik-krak, zrovna jako když kat zadrhuje oprátku. Kamaráde, byls lump, viď? Budeš viset, budeš viset.“ (A smál se tomu žertu.)

Geometr se na pohovce nehýbal. Slova mu řezala mozek, zábla v kostech, chvěla svaly lýtek. A byla to přece samá ubohá slova!

Šel domů s druhovým výsměchem v uších — ne, víckrát tam nepáchne! Šel, belhaje se, dlažba mu poskakovala pod nohama, nohy byly až směšně laškovné — chtělo se jim kopat kohosi vzadu. A týl měl tupý, bolestný, sevřený železnými prsty.

Ležel v posteli ve svém prázdném bytě a najednou mu bylo všechno tak sirobné. Znechutilo se mu několik jeho knížek na poličce, okousané péro na stole, vrzající skříň. Vše bylo tak nekonečně protivné a známé.

„Není už opravdu žádná naděje?“ — ano, právě tak se ptal kamaráda. Nyní ho mrzel jedovatý úsměšek hrubcův. Odsouzen k smrti...? Tedy žádný odklad, žádná milost? Žádná naděje? K smrti provazem... Již nikdy ho to neopustí. Stále to s ním půjde, až na konec. Vlastně to ani již nestojí za žití — ty hloupé dny, to trapné počítání z posledního.

Zaspat to! Ale právě spát se nedá! Odsouzen. Za svůj zločin? Bizarní myšlenka. Souvislost mezi touto minulostí a děsnou budoucností ho udeřila. Po chvíli si uvědomil, že hledí na jedno místo vytřeštěnýma očima. Vražda — trest? Ale není boha! Nic není. Je to náhoda. Doktorova slova o oprátce? Náhoda. Je přecitlivělý, je vystrašený. Dá se to trochu zapomenout?

Geometr Plavec se snažil zapomínat. Chodil na procházky nebo zase dřel v kanceláři do zpitomění, zapřádal a rozvazoval známosti s ženami, účastnil se zábav a zas úzkostlivě se zavíral doma. Neodcházelo to. Uprostřed hovoru, uprostřed anekdoty, uprostřed píle postavilo se to mezi něj a člověka, mezi něj a předmět. Jsem tu, neraduj se, jsem tu, tvá studená smrt! Zmlkal a odcházel, jako by mu přišlo nevolno. Usedal, odhodiv péro, s očima v dlaních a chutnal své hoře. Naučil se litovat. Co měl na světě? Trochu pohodlí, ostatní ho pominulo. Zločin byl degradován na epizodu, hříšek z mládí, který se dá odusmívat. Stařec — co ten mohl mít ještě ze života? Peníze? Oh, kdepak, nekrade. Jaká zlodějstva schvaluje zákon! O co běží při nezákonnostech? Aby pachatel nebyl dopaden nebo aby byl dostatečně kryt. Dejte lidem jistotu, že jim to projde, že se to netkne jejich cti, budoucnosti, svobody, a kdopak nebude krást, aby získal jmění, ženu, moc! To je ale vše už dávno známo, dávno dokázáno. Toho všeho není. Jde jen o to, aby tajemná souvislost náhodného slova a náhodného zločinu byla zahnána!

Na jaře si geometr dovolenou nevzal a k faráři nejel. Nechtělo se mu — churavěl. Hrůza ležela před jeho očima. Nerad vycházel ven — bál se, že se budou lidé ohlížet po jeho chůzi. Do vinárny nechodil, alkohol na něho působil neblaze a dříve shovívavá vzpomínka činu stavěla mu nyní před zrak bolestnou odvetu. Souvislost, plná nepříčetnosti, mezi jeho hříchem a obavou, posadila se na jeho šíji a již se ho nepustila. Občas mu tupla hlava a on zapomínal myslet. Říkal si: Jen abych nebyl někým překvapen v takové chvíli! Někdy četl a písmena mu začala tančit před očima. I s tím je konec? Věděl, jak je obírán neznámým zlodějem. Stal se citlivým, lítostivým a míval často slzy v očích. Jednou se dokonce tak rozvzlykal, že všechny porušené nervy jeho těla se daly do pohybu a on byl stižen žalostnou, neustávající třesavkou.

Od té doby, co znal svou nemoc, trpěl představami, které mu byly ze všeho nejodpornější. Zdálo se mu, že cítí prázdnotu svých kostí, dutost své lebky, vnitřní zkázu svých obratlů. Viděl v duchu modravou, duřící se oteklinu v číšce kostní, jak vytlačuje šedou hmotu míchy a jak s ní bojuje vítězný zápas. Litoval — ano, počal nyní litovat sebe nikoliv jako celek, ale jako krev, maso a tvar. Litoval pečlivých krvinek, marně se namáhajících obnovit jeho zvetšelou strukturu, litoval svírajícího se srdce, hlavy této malé domácnosti, neposkvrněných plic, svých hodných, dokonalých plic, které mu nedělaly nikdy těžkosti a jež rovněž podlehnou pro vzpurné chřadnutí jednoho mizerného obratle! Hanebnost!

A pak doktoři. To je nějaká věda? (Navštívil jich několik po Gruberovi, a hle — někteří ho dokonce váhavě utvrdili v diagnóze, jenomže ho těšili křivými nadějemi, jiní nevědomě kroutili hlavou a krčili rameny.) Nikdo nic neví! Lháři! Dryáčníci! Nebyl tak chudý, aby si nemohl dovolit léčení! Ale oni ho neléčí! Jeden dva dali mu z útrpnosti jakési kapky a prášky, ale to byla daň pro toho či onoho lékárníka, to nebyla pomoc. Což mu nikdo nepomůže? Připadalo mu, že je sám v rukou zákeřníkových a nikdo nepřichvátá na jeho úzkostlivé volání. Souvislost osudu šeptala mu do hlavy: Trafikant! A hle — nyní se mu zdálo, že on je starcem, že jeho kdosi uchopil a tiskne mu ubohé hrdlo. Tiché mlasknutí jednou, dvakrát, třikrát dotklo se jeho pohnutlivého nitra: Vždyť to byl jeho ubohý jazyk, který chtěl ještě promluvit! Když byl sám, pokoušel se říci tímže dutým, stařeckým hlasem: „Háto!“ — ale nedařilo se mu okopírovat pozapomenutou minulost. V noci se často viděl v tmavém pokoji uzavřeném okenicemi. Tato temná místnost, to je hrob! Studený pot ho polil.

Souvislost věcí byla tak zlomyslná! Naivní představy starého veterána vracely celé haldy let a on byl opět tím mladíkem, hledajícím byt z nouze, opět vcházel do černého jícnu domu, spatřoval blikavé světýlko škvírou, ale nyní šel hrdě dál, nevšímal si starce, počítajícího peníze, stoupal po schodech, přijímal chudý byt, chudý los, byl zdráv a šťasten. Jaký život! Zastesklo se mu po životě veselém a silném. Jeho mrzáctví ho tisklo k zemi.

V létě se to zlepšilo, naděje poněkud ožily, ale ne příliš! Ne příliš! Nedaly mu povstat z prachu. Podzim mu vrátil s úroky vše, co opomenulo strhat z něho léto. Tu máš! Tu máš! Házel na něj jeho bolesti. Ulehl, ale ležení bolelo. Převaloval se. Bába kvartýrská ho ošetřovala s hekáním a nechutí. Jaký to lazar! Nyní, na loži, opuštěn, zapomenut, začal kouti hloupoučké naděje: Mýlka! Všechno to bylo marné utrpení! Špatná diagnóza. Sláva! Kašel! Vše se naň svedlo: oslabení... Spraví se. Pustí to z hlavy. Oh, ještě se bude žít! Tak se klamal tím více, čím byl blíže konci.

Jednoho prosincového dne shledal, že téměř nevidí. Co? Pochopil, že je zle. Pak to šlo vše již velmi rychle. Šumění v hlavě stalo se hukotem, na usednutí v lůžku nebylo již ani pomyšlení. Hlava se zkřivila, jako by ustupovala pod rdousícími prsty. Krk byl cizí a studený. Chlad se mu roztěkal po těle. Ještě mohl volat, děsivě, krákoravě, beze slov volat — ale nikoho se nedovolal. Umřít tak sám! Nebyl již ani schopen lítosti. Tupěl. Vědomí mizelo. Vtom:

Není to již známý, omrzelý pokoj. Neleží. Stojí a drkotá zuby. Rozhlíží se.

Vpředu, po stranách, vzhůru, kolem sebe, osvětlené okénko na okénku. Zamřížovaná okna, zalepená prachem a pavučinami. Za nimi nehybné hlavy, podobné stínům, kulaté, oholené hlavy přesných kontur. Je to vězení. Proč ho vyvedli do toho zimního rána? Stojí přece na dvoře. Ale nebe nelze dohlédnout. Děsný kruh se zužuje nahoře, v neznámé výši, a nebe není. I tam jsou okna kobek. Ale co on zde dělá v bílém šatě trestancově?

Zdánlivé ticho, z něhož vyšel jako ze sna, skládá se z hluku. Co zde musí být shromážděno lidí! Ale není je vidět. Již se však rozednívá. Okénka blednou, pruh světla z ohromné výšky padá mléčným vodopádem. V koutě zdí strmí, podobny zkřivenému prstu ďáblovu, trámy šibenice. Nyní chápe — byl odsouzen k smrti a dnes je den popravy.

Nesmírná úzkost se ho zmocňuje. Strach bolí ho v hrdle a hořkne na jazyku. Údy se viditelně chvějí — aťsi to vidí, vše je jedno. Je to umírání. Ještě je ale zvědav — rozhlíží se.

Za ním, v salonním šatě jako předtanečníci, stojí pacholci katovi. Jejich tváře? Nemají tváře. A kat? Tam stojí, pod šibenicí, černý, těžký a mžourá známým, zlomyslným posměškem. Doktor! Je to možné, aby sám jeho přítel nabídl se vykonat na něm exekuci? Hnus ho zaplavuje. Vidí, že byl zrazen. Komu bylo prodáno jeho ubohé hrdlo? Kdo si žádal jeho smrt? Jako odpověď naskýtá se jeho pohledu tribuna z černého sukna, čnící právě proti šibenici. Tribuna? Ne — balkón, lóže, terasa. Je obsazena.

Doktor pozvedl ruku: Pojď, pojď! — volá gesto katovo. Jde, protože musí. Muži v černém ho sledují. Je teď blíže tribuně. Kdo se to naň dívá pohledem bez očí? Pacholci se zmocňují jeho rukou a svazují je pevně provazy. Vpřed, dolů, jako k beznadějné modlitbě. Nohy jsou jediným sloupem, spoutány kolem dokola. Nyní ještě ruce stáhnout ke kolenům. Je trochu nahrben těmi násilníky. Jak potupné! Ten, jenž se dívá, vztyčuje se v lóži. Šerem zasvítil bílý kus papíru. Trafikant!

S rozevlátým vlasem, vysoký, hubený, předčítá rozsudek nad odsouzeným. Ten hlas! Jaký temný, skřípavý hlas! Tak může mluvit jen hruď, proděravělá hnilobou. Hlas se chvěje mrazivým vzduchem. Poprvé hledí Plavec do toho obličeje. Ano, zajisté, tak musel vypadat! Tato hlava je pokračováním onoho rudého krku. Trudovitá, s řídkým vousem, bílým, dlouhým. Orlí nos. Ale kdo to stojí u starce a nahlíží zvědavě do konceptu? Toť jeho vlastní otec! A jak se dívá přísně a nemilosrdně! A bratří, ovšem, bratří, necitové! Nespokojení s tím, že akt se protahuje, šeptají si rozhněvaně. Ukazují si na něj. Má umřít před nimi. Jaká ostuda! Jaká bída! Ale zastřená dáma, tělnatá dáma, celá v černém krepu — to musí být jeho matka! I ta?

Tribuna: Vítr poněkud hýbe jejím suknem. Hle, v černém prázdnu je cosi vepsáno! Ah, vetkáno zlatém! Musí to být důležité. Všechen zájem odsouzeného ulpívá na tom. Co to jen je? Ale matčin závoj to zastírá jako ruka, položená přes nápis.

Na Plavcově krku se octla smyčka. Již? Srdce mu přestává bít. Vtom přichází páter Jung. Nepřekvapuje ho to již. Ach, kamarádi! myslí hořce. Páter nese vítězně malý zlatý kříž. Ten licoměrník — přichází ve jménu svého zaměstnavatele. Odporný lump! Ani se neusměje. Ty lháři, ty lháři! Ale slova nejdou z úst. Plavec odvrací tvář od těchto zrádných očí. Spikli se proti němu, bídáci. Vítr zavál do matčina závoje, odkrývaje cíp. Malounko se objevilo to, co bylo pod ním — zlatý kruh. Ano, je to zlatý kruh, těší se Plavec, ale co je v něm? Ještě malounko kdyby vítr zavál! Ale již mu páter nabízí k políbení svůj kříž. Jak obřadně! Odvrací se: Ne, nepolíbí. V pase ho cosi zvedá — ano, vznáší se — ale vždyť zapomněl poslouchat obžalobu. Co vlastně proti němu mají? Ještě je možno protestovat. Ale vznáší se, vznáší se již na metr od země! Připadá si tak směšný! Schne mu v hrdle, nesmírná hrůza ho jímá. Co je v tom kruhu? — oh, ví, že je to napsáno pro něj, že to napsal bůh. Bůh — jest...? Stydlivá naděje dere se mu do očí. Snad se rozpláče. Doktor Gruber vylézá na žebřík. Odporný řezník! Odporný kat! Smyčka na jeho krku je zavěšena na skobě. Již co nevidět tu bude smrt. Ale co je v kruhu?

Vtom všichni, kdo seděli, vstávají. Jaký nesčetný dav všude kolem a kolem! Zřetelně poznává mezi všemi ševce — vraha. Zlatý kruh je nyní odkryt. Ticho — náhlé a děsné. Letí dolů! Padá!... Visí.

Pacholci se zavěšují na jeho nohy, aby zoufale táhli dolů. Doktor sahá neomaleně na jeho oči a ústa. (Obvyklý trik katův!) Vše ztraceno. Vše pryč. Děsné zklamání ho zaplavuje — ano, je to tak, kruh je prázdný. Není v něm nic.

Cosi nesmírného natahuje jeho údy — oh, nyní ví, že ti dva jsou ďáblové, jejich žhavé objetí ho napíná, napíná do nemožnosti. Cosi prasklo jako suchá sněť. Tón odumřel v jeho uších. Nicota.

Když se vrátila kvartýrská geometra Plavce domů z vánočního nákupu a vešla do pacientova pokoje, našla ho ještě vlahého, ale již chvíli mrtvého. Byl natažen jako struna, ruce podél těla a bradu vztyčenou do výše. Ústa byla zavřená, jako by si umínila mlčet. Oči byly široce vytřeštěné, ale víčka je malounko kryla, jako by zde byly pracovaly neviditelné ruce. Pohled mrtvého byl upjat ve vzoru ozdoby nástěnné malby: Byl to kruh ze žlutých květinových stonků.

Babka se dotkla tvrdého, kostnatého čela. Není pochyby — je mrtev. Rychle se rozhlédla a začala slídit v nebožtíkových papírech. Jako tučná, ohyzdná krysa odstrkovala staré podobizny na stolku, inkoust, těžítko, hledala klíče, otvírala zásuvky.

Po chvíli si šťastně, ulehčeně oddychla: Našla několik balíčků bankovek. Ještě byla chvíli zticha, načež se vytratila a spustila v síni na celé kolo:

„Právě nám umřel — ach, bože, bože — ani mouše neublížil — tak to má tedy odbyto — ubohej pán!“

Několik dveří na chodbě se otevřelo a uši a ústa vyklouzly skulinami.

... „Umřel?“...

/I927/

Pomsta

Ředitel chemické továrny „Gordine“ seděl jako obvykle ve své kanceláři zamračen, již od jitra pevně zakousnut do své práce, když tu vpadl k němu vzrušený sluha s příšernou zprávou, že jeho choť a obě děti byly zavražděny neznámým pachatelem.

Inženýr Drakl byl z těch lidí, kteří se dovedou opanovat za každé příležitosti. Vztyčil se ve svém křesle, vbodnul naježené obočí do chvějícího se muže, který mu přinesl strašlivou zvěst, načež se beze slova nechal obléknout a vyšel. Když pak odjížděl ve svém autu na místo činu, chmurný, s rety pevně zaťatými, shrben v poduškách sedadla, podobal se hornickému duchu šachet se svými tvářemi, bledými jako papír, s černým hustým plnovousem a tenkýma chlupatýma rukama, složenýma v klíně.

Draklova vila ležela za městem, světlá, čistá a zpěvná, vystavěna právě pro tu jasnou, zpěvnou a čistou ženu, jíž byla paní Jarmila. Tento zachmuřený, přihrblý a přísný ďábel, jímž byl ředitel, stával se uprostřed své rodiny pokorným, šťastným člověkem. Byl ženat teprv na šestý rok, jeho paní byla krasavice, mladší o dobrých dvacet let než on. Děti, čtyřletý chlapec a dvouletá holčička, byly spojujícím článkem mezi rodiči — přemýšlením o jejich radostech a slibnými kresbami jejich budoucnosti se oba předstihovali v usměvavém závodění. Jelikož byl ředitel velmi dobře placen svým závodem a jeho paní přinesla mu bohaté věno, žili v blahobytu. Chtějíc však zachovat intimitu své domácnosti, zaměstnávala paní jen jednu služku, mladé, veselé děvče, a stařenu, chůvu svých dětí, která byla kdysi její vlastní chůvou. V obdivuhodném a záviděníhodném štěstí trávili tito lidé, sobě tak odlišní, a navzájem se milující, své jasné večery po celodenním odloučení. (Ředitel byl příliš zaměstnán svým úřadem, vycházel z domu časně, v poledne se sotva pozdržel a pozdě se vracel.)

Zločin se udál asi za hodinu po ředitelově odjezdu do továrny. Mladá paní poslala služku pro nákup, který vzhledem k vzdálenosti vily od městečka trval více než půldruhé hodiny. Když se děvče vrátilo domů, našlo k své hrůze již jen samé mrtvoly. Zločinný vrah pracoval zde sekerou jako příšerný dřevorubec. Stará chůva ležela u samých dveří domu, s lebkou rozpolcenou, zřejmě zavražděna ve chvíli, kdy otvírala neznámému návštěvníkovi. Paní byla zabita v zápase, neboť její levice byla přeražena dvěma tupými údery (pravděpodobně druhou stranou sekery) a hrudník proražen ostřím, takže zel zkrvácenou domácí blůzičkou jako rozkrojené jablko. Hošík ležel u matky usmrcen, když se jí chytal bezmocnýma ručkama. Neměl viditelné rány, jak tu ležel na znaku, s tvářičkami politými od slz, ale hlavička dřímala v podušce husté krve. Děvčátko bylo zardoušeno krvavými prsty ve své postýlce. — Služka učinila poplach, do vily přišli četníci a byla podána zpráva postiženému.

Dva dny před událostí byl otráven ředitelův veliký hlídací pes a nový nebyl ještě umístěn. Tím se vysvětluje, že se vrah lehko dostal přes zeď zahrady, ostatně zcela nízkou. Nástroj vraždy nebyl nalezen. Pokladna byla sice vyloupena, ale jelikož ředitel peníze doma neuschovával, byl odcizen jen zcela nepatrný obnos. Šperky paniny, ukryté v jiném křídle vily, nebyly pachatelem ani nalezeny. Vrah byl nezvěstný.

Když ředitel dojel autem do svého domu, vyšel mu vstříc četnický strážmistr s výrazem soustrasti a úcty. Inženýr Drakl si vyžádal, aby byl na půl hodiny ponechán s obětmi o samotě. Když pak z místnosti vyšel, byl sice smrtelně bledý, ale zcela klidný, upraven, a začal se dokonce s jistou živostí zajímat o výsledky pátrání. Takový byl i o pohřbu, zachmuřený, ale téměř nedočkavý na ukončení obřadu, myslí vzdálen od svých mrtvých. Ihned, jakmile byly rakve vloženy do hrobky, odešel na četnickou stanici, kde byl právě vyslýchán zatčený, podezřelý Petr Hafner, bez zaměstnání. Bylo zřejmé, že své hoře a svůj žal odložil, určiv si za první úkol vypátrání bestiálního ničitele svého štěstí. Již od prvého šetření případu chodil s četníky, prohledával byt, sleduje s detektivy otisky prstů, šlépěje cizích bot a odřeniny na zahradní zdi. Nyní si v továrně vyžádal čtyřnedělní dovolenou, která mu byla bez váhání udělena, a usadil se ve své prázdné vile. Vycházel řídce, vždy s hlavou k zemi sklopenou a s rukama na zádech, úporně přemýšleje. Cílem jeho procházek bývala obvykle četnická stanice, později, když věc byla předána soudu, soukromý byt vyšetřujícího soudce. Před známými prchal, projevům soustrasti nad svým osudem se pečlivě vyhýbal. Podobal se plachému, chorému zvířeti a budil dojem pomateného.

Zatčený a vyšetřovaný Petr Hafner byl před zločinem častokrát spatřen, jak se potuluje kolem vily, a byl poznán dokonce ředitelem i onoho osudného rána. Otisky prstů, naneštěstí málo zřetelné, zdály se podobat otiskům podezřelého. I jiné, méně závažné okolnosti podezření zesilovaly, ale zatčený vinu důrazně popíral. Měl dokonce jakési alibi ve svědectví pěti svých přátel a dvou lehkých žen, kteří tvrdili, že toho rána byli všichni shromážděni v bytě zatčeného a věnovali se bouřlivému slavení jmenin jednoho ze svědčících. Sousedé Hafnerovi skutečně potvrdili, že toho dne bylo po celé dopoledne slyšet křik, vádu, smích a hru na harmoniku. Nikdo však nepamatoval, že by Hafner z bytu vyšel nebo se vrátil. Bylo pravděpodobné, že sedm svědků zatčeného je vlastně sedm spoluviníků vrahových, kteří se výpravy nezúčastnili jen proto, aby alibi druhovi mohli opatřit, ale dokazatelné to zatím nebylo. Podezřelý byl přísně vyslýchán, ale ani doznání, ani omylu ve výpovědích u něho dosaženo nebylo.

Asi po čtrnácti dnech marného a bezvýsledného šetření nabídl se inž. Drakl vyšetřujícímu soudci, že zná jistý prostředek, jak vraha usvědčit, a bude-li mu dovoleno vstoupit do vězňovy cely, troufá si pravdu z něho vynutit. Plán, tak zvláštní a neobvyklý, byl přijat, a toto bizarní setkání bylo stanoveno na přání ředitelovo na příští sobotu večer. Ředitel se netajil důležitými přípravami. O tom, jak se chystal na tuto sobotu, dostalo se na veřejnost mnoho romantických zpráv. Předně si prý opatřil pas do ciziny (nu, chtěl asi po usvědčení viníka podniknout cestu, aby se vzpamatoval z rány). Dále celé dny proseděl ve své laboratoři (ač měl dovolenou!) a cosi napjatě a urychleně vyráběl. Povolal si do domu kadeřníka a potom krejčího a podržel je u sebe téměř do stanoveného dne. Oba vyprávěli tak směšné věci o svém zaměstnání u ředitele, že jim leckde nebylo ani věřeno. Na druhé straně nabývala v důsledku těchto podivných historek na závažnosti pověst o Draklově tichém šílenství.

V smluvený den šel ředitel do věznice v nových cestovních šatech. Jen proto, že byl již večer a zastíralo jej šero, nezastavovali se příliš lidé na ulici a neběžely za ním děti. Bylo hrůza podívat se, jak vypadal! Přihrblý, zarostlý, podobal se opici. Dlouhé, hubené paže nesly kožený vak. Na vlasaté hlavě nemožně seděla kostkováná čepice.

Z vězení vyšel po více než dvou hodinách, strávených u vězně. Žalářníka, který se ho uctivě vyptával na výsledek, odbyl pokynem ruky. Kráčel nejistě, nepříčetně a zamířil přímo na nádraží. Čas před odjezdem vlaku (bylo to nějakých dvacet minut) strávil chodě zamračeně po peróně a nezdravě nikoho. Vyhlížel cize a zdivočele. Když garnitura byla sestavena a vlak připraven k odjezdu, vytáhl si s jistým ulehčením cigaretu a zapálil ji.

Avšak po jednom či dvou výdeších kuřákových naskytlo se náhodným divákům příšerné divadlo! Cigareta náhle vzplanula s dutým, krátkým výbuchem, rozsršela jiskrami a v té chvíli vzplanul také celý ředitel Drakl. Po šatech mu slezli ohniví hadi, sevřeli ho do svých strašlivých objetí a stravovali ubožáka, jenž se svíjel, vyslovuje nesrozumitelné kletby a vyrážeje pustý řev. Přiblížit se k hořícímu nebylo možné pro jiskry, které všude zalétaly, a pro krátké lehké výbuchy, které občas praskaly v šatech hořícího a působily mu, jak se zdálo, neobyčejná zranění, jakási neslýchaná muka. Nebylo lze pokusit se o jeho záchranu, a když posléze přiběhli nejduchapřítomnější s popelem a štoudví vody, byl popálený již mrtev a jeho oděv na něm dohasínal jako zapomenutý doutník několika modrými, čpavými jiskrami. Ti, kdož měli dostatek odvahy přistoupit blíže, shledali, jak hrůzná musela být jeho smrt: Střeva, ohořelá a zuhelnatělá jako vlhké provazy, visela z trhlin v břiše a hrudník byl jako oklován supy. Byla to smutná podívaná na tuto tvář, tak změněnou, když vous ohořel a zmizel, na tyto oční důlky, v nichž ležely oči bílé a puklé jako vařené brambory. „Chuďas,“ — šeptali si, „sám nešťasten, stal se nešťastnou obětí svého povolání. Načpěl v laboratoři nějakou hořlavinou a nyní při zapalování cigarety vzplanul!“ Bylo to chatrné vysvětlení a bylo přijímáno s jistou nedůvěrou.

Nová senzace nedala na sebe dlouho čekat: Ráno byl nalezen v cele nikoliv uvězněný Hafner, ale sám inž. Drakl, chmurný, klidný, ale zdravý a živý. Nebyl to on, jenž shořel na nádraží, ale Hafner, kterému ředitel pomohl na svobodu jen za tím účelem, aby mu způsobil strašlivou smrt.

Není třeba podotýkat, jak byla vzrušena veřejnost tímto nepochopitelným, děsným činem. K objasnění toho, co se událo ve vězení, uvádíme sdělení inž. Drakla, jak bylo zaznamenáno ustrnulými soudci, když byl zatčen a vyslýchán pro úkladnou vraždu, spáchanou na vrahovi.

„Vešel jsem tiše a pokorně“ — vyprávěl se zřetelným zlým úsměvem — „a hluboce jsem se podezřelému muži poklonil. Představil jsem se mu ihned jako manžel zavražděné ženy a otec dvou mrtvých dětí. Na záblesku děsu v jeho očích bylo vidět, že mne dobře zná a že ode mne nečeká nic dobrého.

Pověděl jsem mu bez váhání, proč jsem přišel — zjistit, zda je on skutečným vrahem, či pouhým obviněným z vraždy, kterou nevykonal. Chtěl cosi říci, ale pokynul jsem mu, aby mlčel. Vysvětlil jsem mu, že přicházím s úmysly co nejvýhodnějšími. S tím jsem usedl na pryčnu vedle něho a vysvětlil svůj návrh a své důvody:

Jsem člověk světský a vražda mne připravila o všechno pozemské štěstí. Vidím v tom ale prst boží, jenž mi tak tragickým způsobem ukazuje cestu k pokání. Po dvou týdnech rozjímání jsem shledal, že chci-li vykoupit hříchy svoje i hříchy s bohem nesmířených obětí, musím učinit absurdní čin dobra. Rozhodl jsem se tedy předně zvědět přesný průběh krvavého činu, aby mé nitro získalo věčnou hrůzu strašlivých představ a s nimi nevyčerpatelný pramen zoufalství. Za druhé chci dopomoci vrahovi na svobodu.

Řekl jsem: Rozumějte, já vím, že jste vrah. Okolnosti tomu nasvědčují. I v očích oficiální spravedlnosti je vaše usvědčení pouze otázkou času. Vaši druzi se jednou prozradí, vaše sekera bude nalezena, bděním a únavou budete přinucen k přiznání, odsouzen a snad i popraven. Hleďte, já vám přináším volnost. Byť by i svěřit se mně zdálo se vám být neslýchaným a hloupým optimismem, považte: možná, že přece nelžu, možná, že to s vámi myslím přece jen dobře, a pak vám kyne svoboda. Jen tady je skulina, kterou můžete ještě proklouznout. Chcete se jí zříci?

Váhal. Byl popuzen. Rozzloben, že má přemýšlet a rozhodovat.

Pokračoval jsem: Hleďte, jsme sami. I když se přiznáte a já vás zradím, mé svědectví nebude mít pro váš případ význam. Bude vám možno lehko je popřít a prohlásit je za smyšlenku mstitelovu. Řeknete: Lže! Chce mít za každou cenu svého vraha. — Můžete mluvit šeptem — jen tichounce — mně to stačí a nikdo nás přece nemůže slyšet. Co řeknete, bude záležitostí jen mezi mnou a vámi.

Namítl, že kdybych nebyl vyzvědačem, stačila by mi má vlastní jistota a nevymáhal bych zbytečné přiznání.

Vášnivě jsem mu začal vysvětlovat své teorie, svou touhu po duševní trýzni, svou příští absolutní bolest, již mi může způsobit jen přesným popisem vraždy. Vykládal jsem mu své náboženské pohnutky a prosil jsem ho s rukama sepjatýma, aby promluvil. Pravil jsem, že chci mít ponurou jistotu, že je nezbytné, aby osvobozující čin byl proveden na člověku opravdu hluboce vinném. Jeho vyprávění má být kontrolou, která má nad vši pochybnost zjistit, že nevinný nesimuluje vraha, aby volnost byla dosažena za každou cenu. Řekl jsem mu, že mu chci dát příležitost k životu a bohu příležitost k jeho vlastní spravedlnosti, která je zajisté jiná než lidská. Zamával jsem mu před očima příští andělskou ctností, kterou mu bude umožněno lehko dosíci s pomocí nebes. Vytáhl jsem peněženku napěchovanou bankovkami, jež mají být prostředkem k jeho útěku a zárukou jeho příštího štěstí. Pas na své jméno. Falešné vousy v kufříku, líčidla, paruku. Cigarety, popis cesty, fotografie země, kam má jet. Slíbil jsem mu, že se neprozradím po jeho odchodu, naopak, že vynaložím vše, abych nebyl poznán po tak dlouho, než rychlík, jenž ho unese, opustí území státu. Načrtl jsem mu, kde má přestoupit na jiný vlak a zmásti tak stopu pronásledovatelů. Vypsal jsem mu odjezdy transatlantických parníků a popsal mu, jak si počínat, aby jeho tvářnost v cizině opět byla změněna a pas souhlasil s novou podobou.

Naslouchal mi u vytržení, lákán perspektivami, jež jsem mu otvíral.

Kreslil jsem mu jeho budoucí život s jměním, jež je mu nabízeno, v zemi, kde zákony jsou neurčitější a kde mu nebude již hrozit pronásledování. Naznačoval jsem mu cesty přímé i křivolaké, jak majetek rozmnožit, zakoupit žaň moc, lásku, úctu. — Konečně byl zdolán.

Skoro dobrácky, dětinsky, ach, jak prostince! začal vykládat pohnutky i zločin. Měl hlad. Neměl práci. Zanevřel na pány. Denně vídal mou vilu a světélko štěstí z oken mého bytu. Nabrousil sekeru, nastrojil kočičinu s těmi, kdož mu měli prokázat jeho nevinu. Vypravil se do domu, otráviv dříve psa, s nástrojem skrytým pod svrchníkem. Přelezl zeď, zazvonil u dveří. Když bylo pootevřeno, vsunul nohu do štěrbiny a vyrazil veřeje do tváře stařeny. Zabil ji na zemi, z níž se ztěžka zvedala, poloomráčena úderem. Pak spěchal do pokojů, po zvuku smíchu. Hoch ho prvý zpozoroval a vykřikl. Napřáhl ruku, žena se bránila. Zranil ji, povalil a ťal jednou dvakrát po prsech, které ho dráždily, rozpoutané bitkou. Potom dítě. Dcerušku by byl ušetřil, ale právě se vzbudila ve své postýlce a on chtěl mít ticho. I hodiny zastavil, aby se nemusel lekat šelestů. Pak vypáčil pokladnu, uzmul z ní železnou skříňku a uprchl s ní. Sekera? Hodil ji do záchodové žumpy. Ruce si umyl, ale neotíral. Doma prohlíželi obsah kořisti — byl nepatrný. Skříňka byla zakopána v lese, peníze rozděleny. Potom byl zatčen.

Políbil jsem mu ruku z vděčnosti, neboť, pánové, taková byla má vděčnost vůči zlosynu za to, že se dal do rukou mé pomsty.

Pak jsem svlékl šaty, on oblékl mé a já jeho. Naznačil jsem mu, jak má jít. Nalepil jsem mu vous, který jsem měl v kufříku, nalíčil tvář. Vsunul jsem snubní prsten své ženy na vrahovu ruku. Ukázal jsem mu, v které kapse jsou peníze, kde pas a cigarety.

Odcházel zmaten, zalykaje se vděčností. Rozkázal jsem mu s nikým nemluvit a ihned odjet. Byl na svobodě.“

Jindy si ředitel liboval, jakou děsnou smrt připravil vrahovi. „Poslyšte,“ pravil, „on nezemřel brzy, on se nezalkl, neztratil vědomí! Doutnáky, jež jsem s krejčím vpravil do oděvu (ten ovšem nevěděl, jakým divným materiálem šije nové šaty!), nedýmaly, ale hořely nesmírně palčivým plamenem, a patrony, jež jsem vsunul do knoflíků, vybuchovaly a rvaly pokožku i vnitřnosti. Byla to děsná, děsná smrt! A pak — představte si, být již na svobodě, se všemi novými nadějemi, šťasten, plný znovuzrozeného života! Nádherná muka duševní i tělesná! To byla moje pomsta. Kdybych ho byl zabil ve vězení, byl bych porazil dobytče, způsobil smrt bezbrannému strašpytlovi, tetelícímu se prosbami. A pak — nebyl bych ho mohl mučit!“

Bylo jim špatně z těchto děsných, cynických řečí, které ředitel prosvěcoval vítěznými úsměvy. Jaká to zpověď ďáblova!

Kdysi se ho ptali, co by byl dělal, kdyby se byla pomsta nezdařila, kdyby byl vrah poznán, dříve než by opustil věznici, anebo kdyby nepoužil cigaret, prosáklých výbušninou. Vzal na sebe tvrdý, přísný výraz a řekl s jistotou, která mrazila až v kostech: „Myslíte, že bych ho nebyl dostal? Do své smrti pronásledoval bych toho člověka svou neústupnou nenávistí a byl bych ho zabil ve vězení i na ulici, za hranicemi i za mořem, a vždy bych mu dovedl připravit bolestnou smrt!“

Veřejnost byla otrávena hnusnou příhodou. Nemohli litovat bestiálního vraha dětí, ale s odporem se odvraceli od mstitele. Jeho neštěstí bylo zapomenuto, ale jeho štítivý čin byl v popředí událostí. Takovou smrt! Zdali nebyl horší vraha? Pobuda zabíjel z hladu a nenávisti. Mstitel rafinovaně a pomalu.

Uvězněný trávil pokojně své dny v žaláři, užívaje péra a papíru a připravuje tak svou vlastní obhajobu.

Asi po dvou měsících od případu byl souzen pro zločin vraždy úkladné, způsobené s chladnou rozvahou na vrahovi svých blízkých. Po řečech, ostatně kusých a nejistých, které byly promluveny návladním a obhájcem, jenž apeloval pouze na soucit porotců, požádal o slovo obžalovaný. Bylo mu uděleno.

„Vážený soude!“ — počal, odkašlav. „To, co nyní pronáším, není obhajoba ani pokání, nýbrž jakési vysvětlení, kterým, cítím, jsem povinen vůči sobě, vám i veřejnosti. (Krátká pomlčka.)

Byl jsem již starý člověk, když jsem se ženil. Syn chuďasův, těžko jsem se probojovával a odkládal své právo na život na tu dobu, kdy budu moci svou ženu i své děti hospodářsky zabezpečit. Našel jsem si choť dobrou, krásnou a zdravou a měl jsem s ní rozkošné a hezké děti. Mohu bez uzardění říci, že jsme se všichni velmi milovali. (Mluvil klidně, pádně, jeho hlas se nechvěl při něžných vzpomínkách. Bylo vidět, že má cosi jiného na mysli než budit soucit soudu.) Přišel člověk, který pro trochu peněz, pro naději na dlouhý, lenošivý chlast, ze závisti, z bídnosti zavraždil mou ženu a mé děti. Nic mu nesešlo na tom, že služka, která mu otvírala, byla chudá jako on a mohla být dobře jeho babičkou. Odpravil ji sekerou. Nehleděl na to, že žena, kterou vraždil, byla matkou dětí, že prosila a plakala. Zabil ji. Nepolitoval chabých ruček děcka, neustrnul se nad andílkem, ještě zpola spícím. Nezamyslil se nad tím, že můj život připraví o důvody existence, že mi vezme vše, co jsem měl, vše, co jsem miloval. Nezáleželo mu na tom, že učiní z klidného člověka krvežíznivého mstitele, z pokojného otce otce naříkajícího. Stál jsem nad svými mrtvolami a řekl jsem si: Nebudu lkát. Nebudu zoufat, ale pomstím se. Sotva byli zabití pochováni, začal jsem pátrat po pachateli. Pohled na mne podněcoval četníky. Jejich objevy podpíral jsem svými dohady. Domnělý vrah byl chycen, zbývalo ho usvědčit. Našel jsem svůj způsob, svůj bolestný způsob a provedl jsem jej. Nyní jsem věděl, nyní jsem si byl jist — měl jsem svého muže před sebou. Nuže, co jste chtěli, abych udělal? Nedal jsem svou duši lumpu, když jsem se mu podle zapřísahal, že ho zachráním a že se přičiním o jeho blahobyt? Dal-li jsem mu štěstí a děti a čest, vzal jsem si za to jeho muka a jeho bolest. A vy jste si přáli, abych vám ho po dobře sehraném žertu odstoupil a vašim rukám svěřil svou pomstu? Měl jsem vám ho předat a spoléhat na dobré zdání vašich soudců? Vy, tlustý pane! (ukázal na zvlášť otylého stařečka mezi porotci), měl jste být rozhodčím v krvavé při, která se odbývala mezi mým srdcem a vrahovýma rukama! A tamten (zaryl zraky do jiného), ten maličký, ospalý, to měl být zástupce nejvyšší spravedlnosti, k němuž se měla utéci má pomsta? Ne! Ne! Pánové, já si svou pomstu obstaral sám a nepotřeboval jsem k ní nikoho. A obstaral jsem si ji dobře. Co byste byli činili vy? Byli byste dlouho smlouvali, je-li či není-li vinen, naráželi případ mé bolesti na paragrafy a nakonec pod záminkou jakési humanity nebo z výsledku krtčího bádání doktorů byste shledali, že vrah byl pijan, jeho matka prostitutka a děd šílený, a byli byste mu po uznání polehčujících okolností, chudoby a chlastu, určili dvacetiletý žalář podmínečně! Nebo byste ho odsoudili k trestu smrti provazem a počkali, až vám prchne anebo až milost bude udělena? Nač byste při tom brali ohled? Na svou domnělou spravedlnost. Byli byste se ptali mne, jaký trest si přeji pro něho za své hoře? Nikdo — nikdo by na mne nevzpomněl. A přece — co je ta vaše spravedlnost? Přinejmenším je sporná. Možná, že polovice z vás ani v boha nevěří — a přece se chvástáte plochými pojmy. Ale, vždyť není-li boha, kde chcete hledat svá práva? Najděte mi tu logiku, která ospravedlní vaše rozsudky. Co tu jest? Že společnost vyloučí nebezpečného člověka? Nesmysl, tento člověk, dejme tomu, je již dosti zastrašen, a dáte-li mu svobodu, nebude již nikdy vraždit. Zvlášť věnujete-li to, co by stál jeho doživotní žalář, do jeho rukou, aby mohl vyjít ze své bídy. Každý druhý vrah nebude již nebezpečný, proč ho tedy zavírat? Anebo čekat na druhou vraždu? Je třeba krve deseti lidí pokojných, aby mohl být popraven jeden ničema? Řekli byste — nemůžeme jednat jinak, všichni jsme vinni — společnost, dědičnost, bída... Potom vám ale řeknu: Jste-li všichni vinni, dejte mi své krocaní krky do smyčky, neboť pak chci nad vámi všemi účtovat! Není spravedlnosti, ale je pomsta. Ale vy se bojíte toho slova. Obcházíte je, jako by pálilo, a kryjete se za nesmyslné a tupé fráze.

Páni porotci, slavný soude! Kdybych vám byl chtěl svěřit svou při, byl bych od vás předem vyžadoval záruku dokonalé fantazie. Byl bych si musel být jist, že přebírajíce mé právo, cítíte se mnou a představujete si, že ne moje štěstí bylo zničeno, ne má žena a děti byly zabity, ale vaše štěstí, vaše ženy, vaše děti. Jenom tenkrát soudili byste spravedlivě, kdybyste jednali zjitřeni žalem a bolestí. Msta, pánové, msta je jediné, co může být vzato v úvahu, dostali-li jsme do rukou vraha, smilníka, zákeřníka. Až dopadnete blázna, který v romantické bláhovosti zabil milenku, neusmrtiv se dokonale, ptejte se rodičů zavražděné, jakou si přejí mstu nad vrahem. Odpustí-li, odpouštějte, trvají-li na pomstě, mstěte se. Morálka! Je morálkou ochraňovat vraha před pomstou pozůstalých? Dostane-li se vám do ruky ohavník, který znásilnil školní dítě, lupič, který odpravil stařenu samotářku, žhář, záletník, chlípník, vrah, jděte a hledejte rodiče, dceru, bratra a ptejte se se vší úctou po jejich rozsudku. A pak teprv dejte hlavy dohromady a raďte se, ale ne o tom, zda prolitá krev byla krví, smilstvo smilstvem, ale raďte se o hrůzách, jimiž byste nejlépe vyčastovali zločince. Zda máte právo? Ne boží, ale lidské. A co více, vy máte povinnost! Jste společností, měli jste právo udělat si zákony, které by zaručovaly bezpečnost jedince a celku. Každý zrozený člověk děkuje těm, kdož ho zplodili, a miliónům svých předků za civilizaci, jež mu je vrozena, a za svá slova, která pro něj vymysleli, za primitivní vědomosti, které pro něho připravili. Člověk, tak jak vyroste, je dílem lidských rukou a je také povinen poslouchat zákony, které byly utvořeny dříve než jeho existence. Není-li spokojen (oh, vím dobře, že to, co povídám, je dvojsečná řeč), protestuje-li proti tomu, že byl učiněn tak, jak jest, dobrá, prosím, má východisko — sebevraždu. Nechť ti, kdo nejsou spokojeni, opustí svět, který se jim nelíbí — a to jmenuji jejich právem. Ale nemají nižádné polehčující okolnosti, vzbouří-li se zločinem, vypomohou-li si vraždou, snažíce se uniknout z kruhu, který je svírá. Stíhejte vrahy, jste volní vůči nim a v právu v každém ohledu! Vaše sentimentalita je nemístná, vaše fňukání směšné. A musíte být jednotní a klidně si umět omýt ruce v krvi popraveného.

Já — (pokračoval, když byl dlouze a únavně zakašlal) — mohu říci, že jsem spokojen svou pomstou. Je mi naprosto lhostejné, co o mně soudíte, a prohlašuji vaši nekompetentnost rozhodovat nad mým činem, který byl mým právem. Jsem však vaším vězněm a vy jste nade mnou postavili svoje zákony, může tedy můj protest být jenom teoretický. Nezáleží mi naprosto na tom, jak posoudíte můj čin a jak mne potrestáte. Jsem člověk nešťastný, naprosto zničený, nemám, nač bych ještě čekal. Svůj úkol, který jsem si předsevzal, jsem vykonal, a vykonal jsem ho dobře. Možná, že kdybyste se otázali nyní po mém přání, chtěl bych vidět ještě hrob svých drahých. Ale ani na tom mi nezáleží příliš, neboť vím, že pro mrtvé není shledání ani na zemi, ani na nebi. Co jest prachem, není již drahým člověkem. Jest vše to tam, to tam. Děkuji vám, že jste mne poslouchali. Mýlili byste se, kdybyste se domnívali, že mne děsí nějak to, že jsem zabil člověka. Naopak, jsem zcela vyrovnán, mé svědomí mne netrápí, a jsa dosti stár a dosti zralý, mohu bez přehánění tvrdit, že se nějaká pozdní lítost ani neobjeví. —“

Umlkl, upravil šosy svého kabátu a usedl. Nyní, když opět byl zabořen ve své stolici, zdál se mnohem menší, mnohem nepatrnější a mnohem ubožejší. Rozhostilo se rozpačité ticho.

Obžalovaný vytáhl z kapsy šátek a otíral si zpocené čelo, projevuje lhostejnost ke všemu, co se nadále kolem něho dělo. Když se uvelebil a zůstal bez pohybu, srazil se ještě více a scvrknul a před obecenstvem seděl nyní ne již vrah a lstivý mstitel, ale ubohý, zhroucený, bezradostný člověk, churavý starý muž, hledící bez zájmu na ty, kteří měli nyní rozhodnout o jeho osudu.

/1927/

Přicházející z pekel

Je to prostě strašlivé! Po tolika letech — a opět jsem zaslechl za sebou na ulici své jméno a ztajený šepot. Toho zdrsnělého pohledu světlých očí, když jsem se ohlédl! Jak mě znala? Nikdy jsem tu ženu neviděl. Pořád ještě stíny minulosti? Vždyť je tomu již patnáct let! Soud mě osvobodil, lidé, kteří se účastnili onoho smutného procesu, slzeli nad mým neštěstím a nad mou zřejmou nevinou, a přece jsem propadl do kasty zavržených — snad svou vlastní tíhou. S trochou lehkomyslnosti byl bych se mohl již dávno pozvednout, avšak já nemám tuto vlastnost a pokorně jsem trpěl pod svým břemenem. Nelituji ztracených let, jsem dokonce rád, že jsem nadán citlivým srdcem, které mne mučilo bez shovívavosti — proč však mám být srážen znovu tam dolů nyní, když jsem konečně dosáhl jisté rovnováhy ve svém svědomí, když jsem se domníval, že minulost je zapomenuta a že je na čase, abych opět počal žít?

Nesčetněkrát jsem probral v duchu všechny motivy onoho neblahého ukvapení, za něž jsem zaplatil celoživotním klidem. Och, byl jsem k sobě vždycky přísný a nenalhával jsem si, že by tu nebylo viny. Prožívaje za bezesných nocí znovu a znovu onu hroznou scénu, dosazoval jsem rozvážnost a opatrnost místo tehdejší své pošetilosti a nikdy jsem nesehrál hru tak špatně jako tenkrát. Byl bych zcela jinak jednal, býti mužem, jakým jsem dnes, byl jsem však pouhé dítě, rozhodnutí, jež jsou mi dnes nasnadě, byla mimo můj dosah. Tenkrát jsem byl zbabělý, zbrklý, podléhající vlivům, zvlášť jejímu vlivu. Byla přece o pět let starší než já, a již hotová žena — jak jsem neměl propadnout děsu já, osmnáctiletý chlapec, když její hrůza byla tak strhující?

Seznámil jsem se s ní před pekařským krámem. Vítr jí vyrval chlebenku a hnal ji blátem. Zvedl jsem ji — byla to moje příležitost, měsíc jsem se již ohlížel za jejími úsměvy. Bydlela v téže ulici co já. Vzpomínám, jak měla kyprá, až příliš kyprá ústa a živůtek vzdutý tak nemožně, že každý, kdo ji potkal, musil si pomyslit: To děvče přehání. — Podala mi ruku a já, podržev ji, podle rozpíchaných prstů poznal švadlenku. Smála se drobným, hrdelním smíchem. Vystihl jsem, že je ji snadné získat, a zatoužil jsem po rychlé, úspěšné a veselé lásce. Doprovodil jsem ji na práh jejího domu. Vyzvala mne, abych vstoupil s ní. Ani mi nenapadlo se zdráhat. Byl jsem studentem, měl jsem smysl pro romantiku, válka mi visela nad hlavou. Odvody mého ročníku byly již vyhlášeny. Neměl jsem, proč bych nežil jako všichni kamarádi v mém věku, bezstarostně, nemysle na zítřek, který nebyl vábný a nic nezajišťoval, snaže se získat v přítomnosti, co se získat dalo.

Marie byla majitelkou módního salónu a bydlela v jednoduchém přízemním domku. Její byt se skládal z dílny a ložnice. Do dílny byl vstup přímo ze síňky, která rozdělovala domek na dvě stejné poloviny. V druhé polovině bydlela domácí, penzistka, načisto hluchá paní. Ložnice byla šerá a byla současně písárnou, v ní vyhotovovala Marie své účty a kreslila vzory. Nad širokým lůžkem visel těžký vojenský revolver v koženém pouzdře a podobizna malého komického tlouštíka v uniformě šikovatele. Neptal jsem se jí po původu obou těch věcí, nezajímal jsem se o to, měla-li kdy jakého milence. Ostatně v první noci, již jsem strávil v jejím lůžku, dříve než mi ulehla po bok, se smíchem sňala onu podobenku a obrátila ji čelem ke zdi. Bylo to gesto více než výmluvné.

Plavá Marie byla rozkošnou milenkou. Jsouc starší a živíc se sama, dívala se na mne jako na dítě, které si vypůjčila ke hře i starosti. Byla velmi mateřská, přišívala mi knoflíky, hladila mne po vlasech, občas mi podstrčila něco dobrého k jídlu, používala mých drobných služeb, nechávala mne učit se v jejím pokoji. Kontrast mezi její veselostí a něžnou péčí působil na mne neodolatelně — neustále se chtělo obojímu se poddávat. Žili jsme idylu v pravém slova smyslu. Zaměstnaným děvčatům bylo řečeno, že jsem panin vzdálený příbuzný. Pravděpodobně tomu nevěřily, ale nám na tom velmi málo záleželo.

Myslím, že jsem strávil asi čtrnáct dní v tomto blaženém milování a přespal sedm nocí v jejím lůžku, až nadešla osmá, na niž nezapomenu, co budu živ.

Přišel jsem jako obvykle již odpoledne přímo ze školy a rýsoval u jejího okna do samého setmění. Byl již podzim a dny se silně krátily. Po odchodu děvčat seděli jsme dlouho u stolu, pak jsme šli spát jako manželé. Drobounký déšť šlehal do oken. Vítr hvízdal v komíně. Občas zahrčela ulicí drožka a její světla jako nevlídný pozdrav zvenčí kmitla a zhasla na stěnách. Bylo příjemné tisknout k sobě teplé tělo milenky a v polibcích chutnat iluzi času, který neprchá. Drahnou dobu jsme se unavovali láskou. Pak jsme usnuli jako zabití.

Zdálo se mi, že se kolébám sem a tam na nějakém plavidle — obvyklý spánek utrmáceného mládí. Člověk se cítí tak bezvládný a lehký, je-li vyčerpán! Výkyv sem a výkyv tam — připadalo mi, že to trvá již neskonale dlouho, když jsem ucítil na svém rameni ruku, cloumající mnou hněvivě nebo úzkostlivě. Budila mě Marie. Probíral jsem se pomalu a neochotně. V prvé chvíli, upřev oči do tmy, nemohl jsem se ani rozpomenout, kde se nalézám. Pak jsem rozpoznal její obličej.

„Co je?“ — ptal jsem se líně, připomínaje si slastnou noc lásky, a pokusil jsem se o úsměv.

„Petře,“ — šeptala mi — „prosím tě, probuď se! Slyšela jsem takové podivné zvuky a jako by někdo mluvil tam vedle. A ještě něco, Petře! Podívej se, v dílně se svítí! Nezapomněli jsme přece zhasnout, viď, že ne? Ale pak by tam opravdu někdo byl a svítil si! Prosím tě, vzbuď se a pokus se rozpomenout, jestli jsme zhasli, než jsme ulehli.“

Ne, v prvém okamžiku jsem se nemohl rozpomenout, ale bylo to přece tak zřejmé, že jsme zhasli! Ve dveřích bylo kukátko, jímž sledovala Marie, dlela-li u svého stolu v ložnici, práci svých dělnic. Jím zářil nyní přímý a ostrý paprsek a ležel právě uprostřed nás na podušce a nebezpečně se vysmíval svým nemžikajícím, kruhovitým okem. Je vyloučeno, že bychom si ho byli nepovšimli, dříve než jsme usnuli. — Usedl jsem vedle Marie a nastražil ucho, naslouchaje do tmy.

Bylo ticho. Avšak přece — nemísilo se supění některého třetího tam za dveřmi do našeho vzrušeného oddechování? Slyšeli jsme jen tepot vlastních srdcí? Místnost vedle byla čímsi oživená. Snad se v ní prohánějí jen naše obavy? Vtom — ne, to již nebylo neskutečné, to už nebyla jen naše předrážděná fantazie — kdosi nalehl na dvéře. Někdo naslouchal právě tak, jako jsme naslouchali my.

„Je tam snad někdo?“ — promluvila Marie, ale její hlas byl mroucí a také jaksi neskutečný. Naslouchali jsme opět. Ticho vedle jako by zhoustlo. „Petře!“ — téměř vykřikla Marie — „vstaň a podívej se tam!“

Nechtělo se mi tuze, ale abych si neutržil název strašpytle, vylezl jsem z lůžka. Zima mě rozklepala, styděl jsem se to však dát najevo. Vzal jsem za kliku. Bylo zamčeno, jak jsem předpokládal, nikdy jsem nezapomenul otočit klíčem, nežli jsem se počal svlékat v tomto cizím bytě. Ulevilo se mi. Sklonil jsem hlavu a jaksi příliš rychle a nepromyšleně nahlédl kukátkem. Celá dílna zářila od rozsvícené žárovky na stropě a byla taková, jakou ji zanechala děvčata, než odešla z práce. Po zemi ležely rozházeny odpadky látek. Šicí stroj byl odkryt. U zrcadla v koutě stála poloustrojená figurína z papíroviny. V místnosti však nebyl nikdo.

„Ne,“ pravil jsem s náhle vzrostlou odvahou. — „Nikdo tam není.“

„Nikdo?“ — nedůvěřivě se zeptala Marie. — „Ale někdo přece musel rozsvítit! Podívej se lépe, prosím tě. Možná že je tam přece, a skrývá se.“

Zahleděl jsem se znovu kukátkem, tentokrát pozorněji. Celou dílnu bylo snadné přehlédnout. I dvéře do síně se odrážely v zrcadle. Nebylo na nich patrno, že by byly otvírány. Přehlédl jsem letmo závěry jediného okna, byly zasunuty. V celé místnosti nebylo kusu nábytku tak postaveného, aby se za něj mohl skrýt dospělý člověk. Jediné místo, kde by mohl být utajen mému zraku tak, že by ho neprozrazoval ani jeho stín, bylo u samých dveří do ložnice. Avšak ani tam, v koutě utvořeném z jedné strany velikou skříní a z druhé sporákem, nemohl se skrývat s úspěchem, neboť jedno křídlo dveří bylo zataraseno poličkou na krejčovské odpadky, zbývající průchod pak byl tak úzký, že ten, jenž by tam stál, nutně by musel clonit výhled kukátkem. — Již jsem se chtěl vrátit do postele, když mi připadlo, jako by se něčí rukáv otřel o pažení dveří.

„Slyšels?“ — polekala se Marie.

„Snad je to jen kočka“ — pravil jsem nejistě. „Tře se o dvéře.“ Avšak kočka spala na odloženém šatě nedaleko kamen a na vyslovení svého jména slabě zamňoukala. Toto popření poslední logické domněnky mne tak rozčililo, že jsem vybuchl hněvem.

„Co pořád máš? Nikdo tam není, díval jsem se dobře. Nejsem slepý. Zapomněli jsme zhasnout, to je vše, ten šramot a to ostatní je jen v tvé bláznivé fantazii. A myslíš-li přece, že tam někdo je, proč mne posíláš do rukou nebezpečného člověka? Nepůjdu tam. Jsme zamčeni, to stačí. A jdu si lehnout, dává se do mne zima!“

Sotva jsem však učinil několik kroků k posteli, snad v odpověď na můj bouřlivý projev klika poskočila a dvéře sebou zalomcovaly tak vztekle, že klíč vypadl ze zámku. Bylo zřetelně slyšet těžký, sípavý dech.

„Lupič!“ — vykřikla Marie, zoufale zaplakala a skryla hlavu v krajkách svého nočního oděvu.

Pozbyl jsem vší rozvahy — zalomcování dveří bylo příliš přesvědčivé. Co platno, že jsem v dílně nikoho neviděl — je jisté, že tam někdo je. V úzkosti spočinul jsem zrakem na těžkém vojenském revolveru, visícím nad postelí. Naše jediná spása! Jediným skokem jsem se ho zmocnil a zaopakoval výhružně:

„Kdo tam je, ať se ihned přihlásí, nebo střelím! Budu počítat do desíti!“ — Hlas se mi chvěl, a přece jsem se v té chvíli zdál sám sobě hrdinou.

Odpovědi jsem se nedočkal, jen táhlý, bezmocný vzlyk, podobný zvířecímu zavytí, dolehl mi k sluchu, a dvéře zapraskaly a prohnuly se, jako by ten, jenž byl za nimi, napjal všechnu sílu, aby je prolomil.

Smysly se mi zatemnily. Připadlo mi, že již již musí obě křídla povolit a neznámý pidimužík, divoch, lupič, příšera prolétne dovnitř a vrhne se na nás s nožem v zubech a koulícíma se očima. Zamhouřil jsem oči, napřáhl pistoli, stiskl spoušť. Hluché prasknutí. Není snad nabit? V zoufalství jsem zaopakoval znovu, znovu stiskl — teprve pak vyšla rána a zabouřila do nočního ticha.

Výstřel nás polekal jako něco nepřístojného. Na okamžik jsme zapomněli na svůj strach a s obavami naslouchali, neozvou-li se kroky sousedů. Bylo však ticho. Ani hluchá domácí se neprobudila. Nevěděli jsme, máme-li se z toho radovat či litovat, že se neblíží žádná pomoc zvenčí. Znovu jsme se soustředili v naslouchání tomu tajemnému z vedlejší místnosti. Tam však bylo mrtvé ticho. Dvéře se již nepohnuly.

Minuta plynula za minutou — každá sama o sobě jako malá věčnost. Nic. Což jsme snad byli oba obětí halucinací? Nemožné! Vyděšená kočka běhala sem a tam po místnosti a mňoukala.

„Buď tiše — ty — ty —“ vybízela ji Marie.

Konečně se uklidnila, usadila se v nohou našeho lůžka a hleděla na nás fosforeskujícíma očima.

Ještě chvíli a byli bychom snad ulehli, rozhodnuvše se vyčkat vysvětlení až do rozbřesku dne, kdyby nebyl v nás vzbudil podezření nový zvuk, cosi jako když řídce prší z okapu nebo jako když odkapává kohoutek vodovodu. Nebylo to však zvenčí, bylo to tady. Sáhl jsem opět hbitě po revolveru, který jsem po výstřelu položil na polštář. Marie natáhla ruku k vypínači, nepromluvivši slova.

Znamenal jsem novou hrůzu v jejích očích, upřených ke dveřím, a pohlédl týmž směrem. Oh — příšerné! Štěrbinou pode dveřmi z vysokého prahu odkapávala krev kapka po kapce — tap — tap — tap — a tvořila rychle malou, rozplývající se kalužinu.

Hleděl jsem na zjev s očima široce otevřenýma a přál jsem si divoce, zoufale, abych se probudil z tohoto hrozného snu, neboť to přece nemohlo být nic než zlý sen. Prožil jsem dosavad celkem klidný život, měl jsem osud maminčina mazlíčka, chovali mne doma jako v bavlnce — není možná, aby právě mne potkalo tak hrozné neštěstí — abych zavinil něco tragického! A přece: prolil jsem krev.

Ale proč ten raněný na druhé straně nevzdychá, nepláče, nenaříká? Je to vůbec člověk? Proč prve nepromluvil? Je tak strašlivě zticha, ten neznámý!

Kdykoliv se mi v životě přihodilo něco nemilého, našel jsem vždy útěchu v náruči matčině. Nyní zde nebylo matky, která by ze mne sňala kouzlo svým klidem a obšťastnila mne svou ochranou, tak jistou a tak bezpečnou. Já sám měl být ochráncem, já sám měl řešit svízelnou situaci. Žena, jejíž převahu jsem donedávna uznával, vzlykala a chvěla se. Nedovedl jsem učinit a neučinil jsem nic z toho, co mužného bylo tu — ač pozdě — namístě, a měl jsem co dělat, abych nepropadl pusté, beznadějné panice, abych se neskrčil u jejích nohou a nedal se do bláznivého vřeštění.

Zírali jsme strnule na šířící se tratolisko krve druh druhu cizí a k ničemu nepotřebný. Byla asi stejně rozhořčená na mne jako já na ni. Nemístné slůvko stačilo, abychom se pustili do trapné hádky. A tu kočka, na kterou jsme zapomněli, pomalu, se zježeným hřbetem připlížila se ke kalužině, dvakrát třikrát přiblížila nos, ucouvla, nakonec však spokojeně usedla a klidně počala chlemstat.

To bylo příliš na Mariiny nervy. Zvrátila se do lůžka a počala hlasitě naříkat a bědovat. „Zažeň kočku — zažeň kočku — proboha!“

Avšak mne opustila poslední rozvaha. Vzal jsem na sebe raději úkol snazší a zdánlivě ospravedlněný a hladil jsem ji po vlasech a šeptal nesouvislá slova útěchy. Byla to však jen lest zbabělé duše, snažící se oddálit nebo navždy odsunout nutnost vstát z postele a jít vstříc bezmezné hrůze krvácejících dveří.

Plakala stále a vyrážela výkřiky, jež měly být radami: „Zažeň kočku! Jdi a podívej se teď kukátkem!“

Můj děs byl však silnější než já. Pokračoval jsem v nesmyslném hlazení, mlčel jsem a křečovitě zavíral víčka, abych nemusel vidět. Ne, nikdo mne nedostane z bezpečné ochrany lůžka. Nikdo mne nepohne k tomu, co naprosto nemám sílu učinit.

V tomto chlácholení, jež nebylo chlácholením, a v tomto zmatku prchala noc a ranní rozbřesk se neobjevoval. Marie se unavila pláčem, skrčila se na lůžku a přetáhla pokrývku přes hlavu. Ulehl jsem vedle ní a zatvrzele mlčel. Ostatně nežádala na mně již nic, otupena děsem. Nebylo již lásky, nebylo již veselé bezstarostnosti, ale jen strašlivý čin, o jehož dosahu jsem neměl ani tušení. Bolícím mozkem jsem vnímal neustávající chvění jejího těla a v duchu jsem kul zbabělé plány o útěku oknem na ulici, dříve než se rozední.

Nakonec — nevím již, zda nakrátko či nadlouho, přece jsem usnul.

Když jsem se probudil, byl již bílý den a Marie, bledá, rozcuchaná, narychlo oděná do květovaného župánku, stála u otevřeného okna, kryjíc mne zřejmě úmyslně celou postavou, a s kýmsi rozmlouvala.

V okamžiku jsem si uvědomil drama noci, rozsoudil, že to, co minulo, nebyl pouhý sen, a všemi smysly jsem se soustředil na rozmluvu u okna, očekávaje od ní, bůhví proč, rozluštění krvavé záhady.

Překvapilo mne, jak přes všechnu noční rozervanost a přes celý svůj zbědovaný zjev byla Marie pohotová v odpovědích a přesně vystihující, jak dokonale se vžívala do nadhozené situace a jak dovedně vyzvěděla z příchozího (byl to muž), co pro ni bylo asi důležité zvědět, aniž dala najevo zmatek nebo nejistotu.

„Ťukám již dlouho,“ — pravil vlídně hlas — „spali jste asi tvrdě. Pověz mi, Marie, co jsi mu říkala?“

Viděl jsem ze strany do její tvářé. Bylo v ní nepochopení, ale vypadalo jako rozpačitost. Jednou rukou přidržovala župánek u krku, druhou si pohrávala s kličkou okna.

„A proč jsi vlastně nepřišla na nádraží? Snad ti bylo líto tam se s ním setkat?“

„Ne — to ne“ — vydechla Marie, zřejmě zkusmo — „ale nedostala jsem žádnou zprávu.“

„Jak to?“ — polekal se muž. „Mně došlo psaní už předevčírem a on mi říkal, že psal tobě současně.“ „Nedostala jsem nic“ — řekla tvrdě. Viděl jsem, jak se její tvář zakrabila vzlykem, avšak ovládla se. „Prosím tě, švagře — máš tady to psaní? Půjč mi je.“

Hledal chvatně, papír zašelestil. — „On ještě spí?“ ptal se, podávaje jí žádaný dopis. Věděl jsem, že nemůže jít o mne. O koho tedy? O toho neznámého, který mlčel až k smrti za našimi dveřmi? Počal jsem prudce dýchat. Srdce se mi rozbušilo.

Četla dopis. Viděl jsem, jak její oči skáčou z řádky na řádek, nahoru i dolů. Četla konec, pak zase začátek. Dvakrát převrátila list. Byla bílá jako stěna.

„A teď mi řekni,“ — pravila s největším přemáháním — „jak jsi ho sám dostal sem do bytu?“

„Měl jsem přece drožku a drožkář mi pomohl.“

„A jak jste se dostali do zamčeného bytu?“ — Sotva vyslovovala. Jazyk se jí pletl. Začal jsem tušit to hrozné, co se mi za chvíli vyjevilo v celé své zoufalosti.

„Měl přece svůj klíč. Ale ty to již všechno víš, Marie!“ Hlas muže za oknem prozrazoval všechno podivení a všechnu nejistotu, kterou v něm budily Mariiny otázky.

„A proč jsi mi ho nechal samotného stát na prahu dveří do mé ložnice“ — vykřikla tak pronikavě, až mne zamrazilo.

„Neměl jsem odvahu“ — odpovídal pomalu a provinile — „být svědkem vašeho setkání.“

„Teď ale již jdi — jdi —“ koktala nesouvisle — „přijď až potom, až se ustrojím — až pak — pak ti ho ukážu!“

Chvilku váhal, pak beze slova odcházel. Slyšel jsem jeho vzdalující se kroky a s krůpějkami ledového potu na čele jsem očekával, co nyní učiní Marie. Její nepřítomné oči hleděly do prázdna. Na zemi ležel dopis, který jí vypadl z rukou. Sehnul jsem hlavu přes pelest a hltal řádky bez ladu a skladu.

„Milý bratře... po tom všem konečně domů... jaké to bude setkání s mou ženou... uvidíš, jak mne tam zřídili — ... přicházím ze samých pekel... Marie, bude-li ještě... mysleli, že umřu, ale... bylo by to lepší... vezmi nějaký povoz... možná, že transport přijede již zítra k vám, mám dovolení zastavit se, ač nemám ještě protézy... přijeď ke dvěma třem vlakům, určitě..."

„Marie!“ — zvolal jsem v úzkosti — „ty jsi vdaná?“

Neodpověděla.

„Tam za dveřmi — to je on?“

Aniž na mne pohlédla, v náhlém rozhodnutí zamířila ke dveřím. Nepoznával jsem ji v té chvíli, byla tak vážná a pevná, již se ničeho nebála. Mne jako by nebylo. Zvedla klíč z kalužiny krve, pečlivě jej otřela o župánek a odemkla. Prudkým gestem doširoka otevřela dvéře.

Na podlaze, opírajíc se hlavou o práh, leželo tělo bez nohou, krátké tělo, jež jsem nemohl spatřit kukátkem, s náhubkem obvazů kolem úst, jež neměla dolní sanice a nemohla mluvit.

„Petře,“ pravila ponuře Marie, „to je můj muž. Tady si ustlal. Laskala jsem se s tebou, zatímco on ležel těžce raněn v etapní nemocnici. Věděla jsem to, ale netušila, že se ještě kdy vrátí. Nepsal dva měsíce. Ty jsi po něm střelil. Jsi vrah. My spolu jsme ho zabili.“ A opřela hlavu o pažení dveří nad mrtvým tělem a zůstala beze slov a bez hnutí.

Tolik let a opět jsem uslyšel ono slovo: vrah. Jsem jím, i nejsem jím. Z mých představ nikdy nevymizí obraz onoho trupu, ležícího v krvi. Nikdy nezapomenu na onu chvíli, kdy jsem vstával z lůžka, abych se postavil doprostřed své hanby a své lítosti. Nikdy nezapomenu na divoký povyk lidí, kteří se sběhli a hleděli s ošklivostí na mé drkotající čelisti. Ruka onoho Mariina švagra, která mne držela za límec kabátu, ač jsem neutíkal! Nakonec pak to nejhorší: Musel jsem překročit onu mrtvolu.

Trpěl jsem mnoho. Netvrdím, že jsem trpěl dosti, ale bylo to také peklo. Nesčetněkrát jsem jím prošel znovu. Podruhé ve vězení, stoje se sklopenou hlavou před tváří plačící matky. Potom když jsem se zodpovídal před soudem. Od té doby stále a stále v bezesných nocích. Dnes při psaní této historie více a živěji než kdy jindy. Událostí, jež přes vše přešly, jako by ani nebylo. Potácím se v začarovaném kruhu. Je tento kruh uzavřen — navždy?

V N... 10. prosince 1931

/1931/

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaná část vydání z roku 1964. Uvádíme zde ediční poznámku tištěného vydání, která obsahuje informaci i o těch povídkách, které jsou součástí cyklu Cesta loutek, Neopatrné panny a Čert na zdi, které též naleznete na webu jaroslavhavlicek.cz:

Šestý svazek Díla Jaroslava Havlíčka přináší dvacet devět krátkých povídek, které představují kritický výběr z prvních let Havlíčkovy prozaické tvorby. Jde v jádře o léta 1927 až 1932. Pokud do svazku byly zařazeny tři povídky z let pozdějších, činíme tak z důvodů kompozičních. Z týchž důvodů cyklické sounáležitosti najde čtenář několik dalších povídek z tohoto raného období naopak až v sedmém svazku Díla, který jinak v podstatě obsáhne Havlíčkovy krátké povídky z období spisovatelovy zralosti.

Cyklus pěti povídek „Neopatrné panny“ vydal autor knižně roku 1941 v nakladatelství Václav Petr v edici Setba.

Povídky „Čert na zdi“, „Ubohý čert“, „Jasnovidka“ a „Hodinky pana Balabána“ připravil autor k tisku do svazku próz „Zánik městečka Olšiny“, který vyšel posmrtně roku 1944 v nakladatelství Václav Petr.

Povídky „O smrti otcově“, „Černá paní“, „Soupeři“, „Matylda“ a „Domov“ otiskl z rukopisné pozůstalosti Adolf Branald ve výboru z Havlíčkových povídek „Vzdoropohádky“, který vydalo roku 1954 nakladatelství Československý spisovatel.

Povídka „Knihožrout vyšla roku 1929 bibliofilsky v 33 výtiscích jako soukromý tisk Jaroslava Picky (s kolorovanými dřevoryty Karla Němce).

Povídka „Duch soudce Pauknera“ byla otištěna pouze časopisecky (v Cestě r. 1928), podobně pouze časopisecky byly otištěny povídky „Zázrak flamendrů“ (Národní listy 1930) a „Píseň čety“ (Národní listy 1931).

Povídky „Cesta loutek“, „Vavřínek“, „Trest smrti“, „Pomsta“, „Bratr“, „Rukavička“, „Almužna“, „Posedlý Kristián“, „Přichá-

zející z pekel“, „Na křtiny“ a „Odložená smrt“ nebyly dosud vůbec publikovány.

Při kompozici tohoto svazku jsem se opíral o několik rukopisných autorových plánů na uspořádání povídkových knih. Jak vyplývá z autorových poznámek, Havlíček na vydání povídek „z kufru“ velmi vážně pomýšlel, avšak za jeho krátkého života se mu podařilo vydat pouze „Neopatrné panny“ a připravit k vydání několik dalších povídek, které přiřadil k romanetu „Zánik městečka Olšiny“, rovněž pro Petrovo nakladatelství. Šlo v podstatě o novou redakci povídkového cyklu „Knížka s čerty“, kterou již někdy kolem roku 1931 nabídl — tenkrát bez úspěchu — témuž nakladatelství. Havlíček se zde přizpůsobil požadavkům nakladatelství, ač chtěl vydat své „čertovské“ povídky odděleně od zmíněného romaneta. Ve svých návrzích uvažuje o tomto cyklu několikrát jako o „Čertu na zdi“, jednou — zřejmě aby zřetelněji postihl celou námětovou šíři — jako o „Zázraku flamendrů“. Odtud také volíme název pro náš celý výbor — „Zázrak flamendrů“ a název pro stěžejní cyklus — „Čert na zdi“.

Pokud jde o úvodní oddíl „Cesta loutek“, realizujeme v podstatě Havlíčkův plán na uspořádání retrospektivního cyklu o domově včetně názvu. Tento cyklus zůstal torzem a navíc několik původně sem zařazených čísel překomponoval autor do připravovaného cyklu „Vzdoropohádek“. V naší edici jsme jej rozšířili o několik povídek s náměty válečnými.

V druhém oddílu — cyklu „Neopatrné panny“ měníme pořadí tak, že povídku „Máša z krámu“ tiskneme jako poslední v cyklu, aby organicky převedla čtenáře ke kriminálnímu cyklu, pro který jsme zvolili název podle nejzávažnější Havlíčkovy povídky tohoto žánru — „Duch soudce Pauknera“.

Rozdělením do čtyř oddílů neřešíme otázku cykličnosti Havlíčkových povídek beze zbytku; zejména některé povídky z oddílu třetího a čtvrtého si vzájemně korespondují natolik, že by po právu mohly být umístěny jinde a jinak zařazeny. To je však, žel, potíž patrně každého výboru; ostatně nevyhnul se tomu ani autor, který sám si byl možnosti různého řazení dobře vědom a sám tuto možnost v několika alternativních návrzích na uspořádání povídkových cyklů naznačil.

Naše vydání vychází textově z rukopisů. U povídek, které vyšly knižně za autorova života, přihlížíme také ke knižní verzi. V textu prací, které nebyly připraveny pro tisk, bylo třeba provést drobné, ale četné stylistické úpravy. Snažili jsme se postupovat tak, jak postupoval sám autor v posledních letech života při přípravě starších rukopisů pro tisk i při úpravě tištěných prací pro nová vydání.

V textu jsme odstranili různá nedopatření a provedli nutné pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jillemnice

Titulní strana

Tiráž

Vavřínek

Duch soudce Pauknera

Trest smrti

Pomsta

Přicházející z pekel

Ediční poznámka