HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novela Jaro v domě, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

JARO V DOMĚ

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Jaro v domě

Podle 1. vydání z roku 1975

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

I

Starý dům stojí na výšině nad městem, dům holý, osamělý, pionýr příští ulice, která nevznikla. Stavební ruch se mu vylinul. Sto metrů za ním žije periférie se svými hospodami, baráky na spadnutí i řadami moderních činžáků, se svými bědami i vzrušeními, biografy a nízkým barokním kostelíkem pro poslední zbožné nebo ukřivděné duše. Sto metrů za ním jsou nároží s pestrými tabulemi plakátů, kameloty, autodrožkami, dělníky a kramáři. Zde je zapomenutý ostrov, skalina vyčnívající z moře, osídlená lidmi, vyvrženými na ni vrtochem vlnobití.

Dům má tři poschodí, je nevzhledný, zchátralý, špinavý. Nepěkně se kaboní šerá fasáda průčelí s otlučenými římsami, jimiž prokvétá barva cihel jako odřeniny na pokožce nuzákově. Okapní roury jsou prorezivělé, při lijácích z nich crčí voda po celé délce. Devatero důlků vyhlodaly již násilnické krůpěje v sešlapaném kameni chodníku, z nichž jeden je lepší druhého, a všechny se hodí armádě nezvedených dětí učitele Holuba ke hře v kuličky nebo k šoupání s fazolemi. Symetricky po obou stranách vrat civí skleněné dveře dvou krámů, k nimž se přichází po dvou schodech. Výhrůžně se tyčí oba. holé štíty, po desetiletí marně toužící po soudruzích, kteří by skryli jejich nahotu. Rozbitá okénka záchodů, opředená pavučinami, mhourají ze světlíků, podobných odkrytým hladomornám. Na střeše stojí zkřivený hromosvod, jehož hrot se již dávno neblýská v slunci, a lávka kominíkova je prohnilá.

Vchod do domu je opatřen oprýskanými vraty ohavně žlutými a nad vraty je polokruh pestrých skel, jejichž tabulky jsou uvolněny a neustále řinčí věčným průvanem. Vraty se vchází do průjezdu, dlážděného kočičími hlavami, ale vjezd je bůhvíproč obrněn prahem, přes který s proklínáním a supěním dostává hrbáč svou káru. Obrovský dvůr je rozježděný, udusaný, jen místy vyráží sporá tráva, odsouzená k zhynutí. Je obehnán koldokola vysokým prkenným plotem, opatřeným ostnatým drátem. Plot se větrem kývá, vrže, sténá, ale nepadá. Po západní straně plotu se táhne dlouhá kůlna se střechou z dehtovaného papíru, kterou okupovali lakýrníci.

Průčelí domu hledí k severu. Jen několik kroků od chodníku počíná svah a pod svahem dole leží město. K městu vedou od domu dvě stezky, třetí podél ohrady míří dozadu k silnici. Prvá, přímá a široká, ústí ve vyškvárované cestě, spojující město s periférií. Jí je možno sejít svah po nekonečných klopýtavých schodech podle starých hradeb, na jejichž úpatí se rozkládá zelený, veselý, úpravný městský sad. Jaký rozdíl mezi pískem vysypanými pěšinkami tam dole, kde zjara voní střemchy a kvetou šeříky, kde černí kosíci loví v svěží trávě a hebké větve vrb vlají po větru, a onou truchlivou pouští kolem opuštěného domu.

Na vrchu, před samými schody, podobna šibenici trčí petrolejová lampa, snad poslední petrolejová lampa velkoměsta. Rozpíná krátká železná ramena v podobu kříže, nastavujíc je každodenní návštěvě žebříku světlonošova. Za noci vrhá kalnou zarudlou záři, ráno jsou její skla začazená a světélko v ní uhasíná jako svíčka v pokoji umrlého. Ve dne stojí němá, nepochopitelná, slepá, vychrtlá jako vykřičník výstrahy, kostrbatá jako mrtvý peň stromu, zbaveného větví.

Druhá stezka vychází přímo od vrat domu a odhodlaně směřuje k okraji srázu, aby se pak klikatila v serpentinách po vyprahlém úbočí mezi kamením a řídkou trávou. Táhne se více k východu a nedotkne se parku, spouštějíc se přímo do strmé a úzké ulice. Tato stezka má v sobě něco groteskního. Vzdalujíc se domu, klesá na chvíli v mělké sedlo, takže chodci, přicházejícímu po ní od města, jest po jistou dobu vidět jen hlava, podobná kutálející se kouli.

Třetí stezka, vinoucí se podle ohrady, ústí do předměstské silnice vedle zeleně natřené budky s červenou stříškou. Tato koketka, přilepená k ohavnému plotu, patří k domu a je to trafika jednonohého Knopa. Nad zaskleným okénkem je přibit vějíř cigaretových špiček, několik vybledlých pohlednic zaclání pohled dovnitř, na úzkém prkně pultu, zatížená kameny, čepýří se kupka novin. Ale běda! Tvář, která hledí z okénka, je bledá a utýraná, bez úsměvu a bez radosti, tvář Knopovy sestry Anny.

V blízkosti domu není ani jediný strom, ptáci nemají, kde by si tu stavěli hnízda. Nic neoživuje tuto poušť, krom několika vrabčích rodin, čimčarajících v děravém žlabě. Sad je příliš dole, než aby sem z něho dolétala vůně. Kvítí nerozkvétá v kamenité půdě svahu, a to ubohé, co zde vyroste v prvních dnech deštivého jara, oštípají husy a zpustoší kozy, které sem přivlekou a přiženou šedivé babky z kdovíjakých hlubin. Nikdy zde nevane vánek, vždy tu bouří jen vítr, proti němuž není odnikud žádné záštity. Lomcuje plotem, bouchá vraty, tančí v průjezdu, honí plachty starých novin po srázu nahoru dolů, počíná si jako zbůjník, jako nenávistník, jako mstitel.

Déšť tu není požehnáním, nemaje co obrodit. Mění jen celé okolí v jedinou obrovskou louži, zatápí nízký chodník, prolíná chatrnými okny a zaclání šedivou oponou jediný půvab této bohem zapomenuté končiny. Pohled dolů na moře velkoměsta, v noci mžikajícího miliónem světelných očí. Bouře tu není projevem síly, úchvatným zvěstováním, ale hodinou hrůzy a skuhravých modliteb, vysílaných k pokrčenému a zrádnému hromosvodu. Slunce zde svítí, aby vyprahlo vše, v čem je ještě zbytek jakési mízy, sníh zde napadne jen proto, aby učinil skvrnu domu ještě špinavější a ohyzdnější.

Bez vůně, bez ptačího zpěvu, bez ruchu života, bez jakékoliv krásy je tento kout, a aby ani ticho nemohlo zde být poezií, stojí stranou v pláni nedaleko domu strojovna zámečníkova, obehnaná plotem jako srub. Vysoký, tenký komínek, ze dvou stran připevněný ocelovými lany, zvedá zlomyslně k obloze a vyplivuje chuchvalečky dýmu s hubujícím neustálým buch-buch-buch, jako by chvatně, po svém, nedočkavě odměřoval vteřiny neradostného času.

Dvě důležité figury chybějí v domě: Domovník a domácí.

Úklid v chodbách a na schodišti si obstarávají partaje samy podle určeného pořádku. Majitelem domu je universitní profesor na penzi, stařeček s dlouhými bílými vlasy a vousy boha otce, bydlící ve své venkovské vile. Pět let už nenavštívil dům. Jeho zástupcem a správcem je učitel Holub.

Učitel je malé postavy, jeho tvář je bledá a pokrytá pihami, oči ocelově šedé. Dlouhé, světlé, řídké vlasy nosí sčesány dozadu. Krátký světlý plnovous zakrývá částečně jeho drzou, násilnickou, dopředu vysunutou bradu. Mluví-li s někým, vystupuje na špičky, aby se zdál větší, a nadouvá krk, aby si dodal důstojnosti. Je zrádný, mstivý, škodolibý, vždy ochotný k bezpráví nebo posměchu. Své správcovské moci v domě zneužívá, pokud se jen této moci zneužívat dá, nadržuje těm, kteří mu lichotí, a křivdí, kde může, ostatním, jež podezřívá z nedostatku úcty k své osobě. Měl pletky se všemi služkami, které se kdy v domě objevily. Pro jakési nečisté aféry byl již blízek suspenze, ale v kritické chvíli mu pomohl vzdálený příbuzný, vlivný úředník v ministerstvu. Na příbuzenství s tímto svým zachráncem je nesmírně hrdý a rád se jím chvástá.

Ač je poměrně ještě mlád, je učitel otcem osmi dětí ve věku od čtyř do patnácti let. Tato havěť, vesměs chlapci, je postrachem celého domu. Jsou nevychovaní, drzí, hluční, špinaví a necudní, nemají úctu před ničím a před nikým. Učiteli jsou naprosto lhostejní, nestará se ani o jejich přečiny, ani o jejich budoucnost, vyžaduje však pro ně všemožné ohledy v domě a je nedůtklivý proti každé kritice, která by se jich týkala. Netrestá je a nedovoluje, aby je trestal kdokoliv jiný.

Učitelova žena je hubená, nesmělá venkovská osoba, která ráda obléká odřený spravovaný župan a váže si na hlavu šátek místo klobouku. Má modré oči a červený nos od ustavičné rýmy. Nemá již zuby a ústa jí propadla jako stařeně a brada se zašpičatěla. Usmívá-li se, její rty se stáhnou, místo co by se rozšířily, a je z nich jediný uzlíček vrásek. Každé oslovení ji činí rozpačitou, je-li pozdravena, vděčně se klaní a směšně se tetelí jako malé děvčátko. Všechny její děti jí už přerostly přes hlavu. Je jejich služkou, jejich obětí, terčem jejich žertů. Muž jí opovrhuje. Nikdy je není vidět pospolu, nikdo v domě neslyšel, že by spolu také o něčem hovořili. Je záhadou, z jakého vzrušení, z jakého citu nebo jakého rozmaru zplodil s ní své četné potomstvo.

Učitelovi obývají polovinu prvého poschodí. Pro sebe si však ponechávají jen tři místnosti, zbylé dva pokoje pronajímají, aby částečně hradili výlohy své velké domácnosti. V jednom z pokojíků bydlí odedávna starý hospodský prodavač olejových rybiček, do druhého se před dubnovým kvartálem nastěhoval chromý záloženský úředník Charvát. Olejovkář spí ve dne a vychází večer se svým košíkem přikrytým černým voskovaným plátnem. Je lysý, otylý, nosí černý, hustý plnovous, který ostře kontrastuje s jeho lesknoucí se pleší, oči má černé a zářivé, pravé rameno, na němž spočívá řemen, je nižší než levé. Není o něm známo, je-li vdovec či mládenec, nesdělil s nikým svůj osud. Je tichý a nenáročný člověk. Svůj pokoj má zařízený vlastním nábytkem, který je v domě pokládán za přepychový.

Charvát je mladý člověk, kterému není mnoho přes třicet. Pohublá tvář nese stopy zármutku. Pravá noha mu schází od samé kyčle. Chodí o dvou berlích. Je v domě dosud cizí, a to ho činí zajímavým. Z jakého vrtochu se usídlil v této končině, ačkoliv za svým úřadem musí docházet až dolů do města, nepodařilo se dosud vyzkoumat ani učiteli, který si na něho dělá dvojí právo, jako správce domu i jako bytný. Pravděpodobně je to nepraktický chlapík, pošetilý samotář a jeho příbuznou je matka Nouze. Za deset dnů, co zde bydlí, nevystihl ještě patřičný poměr k ostatním osobám v domě. Učitelovou Holubovou zdraví uctivě, jako by to byla dáma, s níž nutno počítat, starému kabaretníku z druhého poschodí již dvakrát ustoupil z cesty, když se náhodou střetli ve vratech průjezdu, ač je to pouhý komediant, a hodináře Hamáčka, který je opravdu zámožným mužem, si nevšímá. Nenavázal ještě ani jediné přátelství, ač by mohl vědět, že v takovém osamělém domě, jako je tento, se lidé přízní, aby se jim lehčeji žilo, a sdělují si svá hoře i radosti, které pak putují od úst k ústům pro zábavu i poučení. Viděli ho, jak si vyšel až k samému srázu o svých dvou berlích za pozdního večera a dlouho nehybný jako socha se díval dolů k městu na záplavu světel, mžikajících a tratících se do nesmírné dáli. Je to tedy bloud, který se sytí sny a touží po neskutečnu. Takovým lidem není co věřit. Pášou nepravosti právě tak složitě a tajemně, jako na svou tvář navlékají neprůzračnou a lživou tragickou masku.

Druhou polovinu prvního poschodí obývá rada Henčl. Je to padesátník, otylý a přesný jako stroj. Odchází a vrací se pravidelněji, než vychází a zapadá slunce, a jeho zvyky jsou nezměnitelné. Každé ráno odměřeně sestupuje se schodů, stejně odměřeně kráčí po chodníku a stezičkou k lucerně a ke schodům, kývaje rukama, obloukovitě odtaženýma od těla, jako tučný brouk, který si dává dobrý pozor, aby nesetřel lesk svých krovek. Nikdy si nepřispíší, nikdy se nezdrží, učiní snad denně stejný počet kroků. Ať je den sebeslunnější, třímá v levici deštník a nikdy ho nepředá do pravé ruky. Tučné prsty má ozdobeny četnými prsteny. Nosí jen černý tvrdý klobouk. Když odpovídá na pozdravy, uchopí jeho okraj nikoli vpředu, ale právě vzadu. Jeho tvář je vždy čerstvě vyholena a vroubí ji tmavé, silně prošedivělé licousy, vypadá poměrně svěže, několik vrásek u očí a u úst činí jeho tvář zdánlivě veselou. Veselí však není v jeho povaze, je tam jen úřad. Šatí se vždy černě, zimu od léta lze rozeznat v jeho ústroji jen tím, že nosí zimník, který ho činí ještě otylejším, než ve skutečnosti je. Za velmi parných dnů posouvá tvrdý klobouk do týla, a tu se na čele bílém jako tvaroh perlí krůpějky potu a je vidět rudý, kloboukem vytlačený kruh. To je jediný ústupek, který je schopen učinit své korektnosti.

Radova žena je vysoká, hubená, barva jejích tváří je popelavá. Obléká se také jen do tmavých šatů a u úst má vždy přiložený bílý kapesník, vypadá to, jako by neustále chodila na jakési pohřby. Zdá se být spíše utrápenou tetou radovou než jeho ženou. Má stále s sebou svůj pláč, který nepropuká, anebo jehož prameny již dávno vyschly. Radovi nemají děti, jejich velký byt, vždy pečlivě uklizený, s pozamykanými pokoji a staženými záclonami, je temný, tichý a smutný. Prý jim děti umíraly maličké, sotva otevřely očka na boží svět, slaboučké, života neschopné kdysi dávno, kdy rada ještě nebyl tak přesný a radová méně vyhublá, a kdy nebydlili ještě v tomto domě, který je na ně šit jako dobrý kabát, pěkně k tělu.

Radovi mají již několik let stejnou služku, úlisnou, hubatou, vykynutou jako z droždí, mastnou a nečistou. Připíná si bílé zástěrky jen proto, aby tím více kontrastovaly s červenou barvou její pleti, umouněností jejích rukou a nikdy nemytého krku. Vášnivě miluje křiklavé barvy, její blůzy jsou obyčejně brčálově zelené, a to ji činí tím podobnější mrkvi. Je záludná, prolhaná a smilná. Není známo, z jakých příčin ji trpí ve své domácnosti přehnaně čistotná radová a z jaké zaslepenosti přehlíží její hříchy proti každé slušnosti a solidnosti zapřisáhle korektní rada.

V druhém poschodí jsou tři byty. V největším z nich bydlí stará slečna, žijící z kapitálu. Má mužskou hlavu s huňatým obočím a přísnými rty, obrostlými chmýřím, a nosí krátce ostříhané vlasy, notně prošedivělé. Je nepoměrně vysoké, rozložité a silné postavy a mluví hlubokým hlasem. Kdo by od ní čekal mužské, energické a tvrdé vystupování, velmi by se mýlil. Je plachá, nešťastná a nevýslovně pošetilá. Tu poskakuje po schodech jako nedospělá žabka, tu zas v zarudlých víčkách nosí studánky slz, prolitých za dávné, nevyžité mládí. Po celé týdny je tichá jako myška, a náhle se stává mnohomluvnou, zastavuje kdekoho, křiklavě se směje, zakoktává se v řeči, červená se, umlká a nakonec se zavírá na celé týdny, znovu zklamaná světem a nekonečně se stydící za své pokusy o získání lidí. Dává hojné almužny žebrákům, nedovede odolat žádné prosbě a její důvěřivost ji žene z jednoho zklamání do druhého. Je v opovržení u celého domu, kde se všechno na světě promíjí spíše než slabost a směšnost. Nikdo ji nejmenuje jménem, říká se jí „ten blázen z druhého štoku“.

Aby prý se jí tolik nestýskalo, pronajala jeden ze svých zbytečných pokojů, kde stojí též starožitné, ale dobře znějící piano, dvacetileté konzervatoristce, s níž se podivuhodným způsobem snáší. Konzervatoristka je nehezké děvče se skřipcem, trudovité, málomluvné a pilné. Pro dům je učiněným trápením naslouchat jejím krkolomným cvičením, která neberou konce. Z piana nevytryskla již po léta melodie, neboť stará slečna nikdy nehrála. Zato, běda, kteréhosi dne počala zpívat. Zpívala nesouladné do pokřiku kláves, jako se někdy starý kanár rozezpívá při hluku kávového mlýnku, divoce, bědně, s tragickým zaujetím. Byla to pro dům velká kočičina. A že pokoj s pianem ústí do dvora, měli z toho nejvíc nájemníci zadního traktu. Učitel volal na lakýrníky, potulující se dvorem: Dejte se přece do tance, vy dva opičáci, ať je to tu jako o pouti! Zedníci v podstřeší se řehtali a házeli oplzlé vtipy tam dolů, kde se ubohý, neplodný zármutek staré panny dral vpřed, hluchý k posměchu, jako zajíc, snažící se prorazit síť honců.

Zpěv se od té doby čas od času opakuje. Není ovšem zábavou každodenní. Někdy je nájemníkům domu mlčení dámy z druhého poschodí již podezřelé, možno říci, že se jim po této bizarní psině stýská. Po chodbách se šušká: „Copak je s tím starým bláznem, že nám už tak dlouho nezazpívala?“ Až pak to jednou přijde náhle, jako výbuch, jako smršť, nesmyslný bol se rozletí jiskrami jako zapálené saze, okna do dvora se zotvírají, kdo může, vyběhne na dvůr, na chodbách se utvoří smíchem se svíjející hloučky, a dům, od střechy až po přízemek, ožije zrůdnou blažeností.

Proti slečninu bytu je byt nemocného řezníka. Řezník býval majitelem krámku ševcova, který má teď z něho kuchyň. Kdysi to byl veliký, širokoramenný chlapík a působil mnoho hluku svou širočinou. Jednoho rána nevstal a od té doby se počaly jeho trapné dny nemocného člověka. Místo červeného sádelnatého krku je vrásčitý, hubený krček, nesoucí obtížně se třesoucí hlavu, nohy se sotva vlekou, ač není již mohutného břicha, které by jim působilo nesnáze. Je vybílený, pohublý, oči povylezly z důlků, uši odstály a jsou jako vystřihnuté z papíru. Jedině čelo narostlo, přibylo na objemu, stalo se mohutným a nebezpečným. Cihlová barva lící zešedla a zežloutla.

Nemocný byl svobodný a byl to zámožný člověk. Nyní se k němu přistěhovala sestřenice, trpělivě snáší jeho rozmary a očekává dědictví, které jí spadne do klína. Jen málokdy vychází s pacientem na dvůr nebo se s ním posazuje na židle, snesené na chodník před dům. Většinu času tráví dvojice doma, mlčky, a žije nepozorovaně. Sestřenice řezníkova má dlouhý nos podobný zobci a úzkou, lačnou tvář. Nestýká se téměř s nikým v domě, poněvadž se domnívá, že je tady jen na návštěvě, neustále jen na skoku odtud. Je zde však již déle než tři roky, její bratranec chřadne vůčihledě, je dokonce velmi podivuhodné, kam až může jít jeho hubnutí a zchátralost, hasne, ale nezhasíná, schne, ale neumírá.

Nejhorší je, že již dávno přestal jakkoli o sebe dbát. Jde-li po chodbě, nerušeně pouští větry. Přijde-li na něho potřeba při jeho šouravé procházce podle stěn domu, zastaví se a hekavě a bolestně močí. V teplých letních dnech si obléká jen župan, který špatně zavázán se otvírá a prozrazuje jeho nečisté, čpící spodní prádlo. Leckdy se učitelovi kluci pošťuchují a upozorňují se na víc, než je slušno vidět z řezníkova zchátralého vraku.

Za řezníkovým bytem jsou dva jednopokojové tajemné útulky, jejichž majitelé tam chodí leda spát a leckdy ani to ne. V jednom z nich bydlí porodní bába, jejíž obrázek bohorodičky v červené a modré barvě na emailu civí vedle domovních vrat. V druhém, zadním, bydlí zámečník.

Kdysi se mnoho mluvilo o pravděpodobnosti brzkého sňatku mezi bábou a zámečníkem. Byl to ovšem učitel, který vtip zplodil z jakési jen sobě povědomé logiky. „Udělají to, musejí to udělat,“ tvrdil, „vždyť on je mládenec a ona panna. Budou mít společný pěkný byt, stačí jen prorazit dveře. Dokonce budou mít jednou jisté záležitosti zcela zadarmo!“ Ale vše se jednou omrzí, i anekdota denně opakovaná. Zámečník i bába žili pokojně, nevšímali se navzájem, k sblížení mezi nimi nedocházelo. Dnes již v pravděpodobnost jejich sňatku nikdo nevěří, ač věc by nebyla tak zcela nemožná, oba jsou ještě poměrně mladí lidé.

Zámečník je dlouhán s nepatrným knírkem pod nosem, hubený jako šindel, s vysedlými kostnatými lopatkami, vyrudlá, modrá, záplatovaná blůza visí na něm jako na hastroši v zelí. Je mrzout a samotář. Jedinou jeho denní pochůzkou je cesta do dílny a z dílny. Má učedníka, umouněného kluka s rozšklebenou, pihovatou tváří, který spí ve strojovně mezi odřezky kovů a sazemi, snad na místě hlídacího psa. Podobný podšitému čertíku vybíhá odtamtud, jen aby svému pánu a sobě přinesl oběd z nedaleké hospody nebo cigarety z invalidovy budky.

Téměř s nikým v domě se zámečník nestýká, ani se neúčastní besed na prahu domovních vrat. Stane-li se, že při návratu z dílny najde vchod obsazený a obyvatele tak dalece zaujaté denními klepy, že ani nezaznamenají jeho příchod, nepočká, až se posunou, aby mu uvolnili místo, nýbrž zvedne vysoko své čapí nohy a překročí je, jako by to nebyla skupina živých lidí, ale jakési omylem tu zapomenuté, zbytečné haraburdí. Nemohou mu za toto chování přijít na jméno. Říkají o něm, že je nadutý, vysvětlují si jeho samotářství zvrhlostí, a aby se mu pomstili, vymýšlejí si o něm lživé historie a špiní jeho jméno.

Jako jeho sousedka, stará slečna, mívá záchvaty bláznivého prozpěvování, oddává se zámečník čas od času nemírnému pití. V takových dobách pobíhá učedník od dílny k hospodě a od hospody k dílně s objemným džbánem často až do pozdní noci. Tehdy se zámečník vůbec nevrací do svého bytu, ale přespává s učedníkem, rovněž namol opilým, v dílně. Dům sleduje zámečníkovo pití s tajným uspokojením. Shromážděni na prahu, rozprávějíce co nejtišeji, nastražují uši do tmy, aby zaslechli hulákavé zvuky, vycházející z dílny, a snaží se zahlédnout otevřenými vrátky ohrady kymácivé kroky dlouhánovy. Jejich domněnky jsou potvrzeny: nevlídný samotář je zmítán hříšnými vášněmi. Někdy toto opíjení trvá i celý týden, pak ustává právě tak náhle a nepochopitelně, jako začalo.

Ještě jedno tajemství je spojeno s osobou zámečníkovou: Kdykoli se vrátí do svého bytu, kam nikoho nepouští, ani učitele, který pod záminkou činže vleze všude, je to, jako by padl do vody. Ani šustnutí, ani krok není více slyšet. Lidé by se mohli docela dobře domnívat, že ihned uléhá, avšak on nespí, dlouho do noci bliká z jeho okna, zastřeného záclonkou, červené světlo petrolejky. (Do domu není zavedena elektřina ani plyn.) Čte snad? Sotva, neboť nikdo v domě ho nespatřil nosit si domů knihy. Kdysi lakýrníci, vrátivše se z pitky a rozhořčeni záhadným světýlkem v jeho bytě, házeli mu do okna kamínky a hlínu. Chtěli zjistit, objeví-li se zámečník v nedbalkách či ustrojený, bude-li mít v ruce knihu nebo jiný předmět své noční zábavy. Předně však se střely vesměs míjely svého cíle, za druhé pak se vzbouřili proti tomuto počínání ostatní obyvatelé domu. Nastala hloupá noční hádka, za níž zhaslo světýlko zámečníkovo, jako by mu náhle došlo. Jeho zvláštní počínání zůstalo nerozluštěno.

Bába je malá, buclatá, červená, sladce se usmívající čtyřicátnice. Dlouho si jí v domě vážili, pokládali ji za zručnou v řemesle, neboť byla stále na cestách. Nemohli si však vysvětlit, jak přicházela ke svým obchodům, neboť nikdy ji nikdo v domě nehledal, nikdo v noci na ni nebouřil, nikdo se nedovolával její rychlé pomoci. V domě nebylo zatím příležitosti, za které by se mohla projevit její obratnost. Učiteli, ševci i listonošovi přestaly se již rodit děti, jinde žádné malé děti nebyly a snad ani nemohly být. Později se nějakou šťastnou náhodou domakali pravdy. Zjistili, že bába vlastně ani neprovozuje své řemeslo, ale chodí na posluhy do lepších rodin, většinou do míst, kde je ke praní dětské prádlo a kde se koupou nemluvňata.

Ve třetím poschodí je nájemné malé, bydlí tam většinou chudina. Do dvora jsou obráceny byty zedníka a listonoše. Zedník zde bydlí odedávna, listonoš se nastěhoval později. Jsou mezi nimi neustálé sváry, neboť žena listonošova je počestná matka dvou hochů, kdežto ženština zedníkova je lehká osoba a není s mužem oddána.

Zedníkovu bytu se říká v domě jedním slovem peleš. Je to nejnečistější a nejznepokojivější místo domu. Vzbuzuje pohoršení i u těch, kteří jaksi nemají právo na jakékoli mravní rozhořčení. Odedávna se šušká, že zedník nespí jen se svou milenkou, ale i s její dcerou. Tato hubatá, zlá osoba tmavých očí v žloutenkové tváři má u sebe děvče, prý vlastní dítě, ošklivou, zrzavou, šilhavou holčinu, ubohé trpné stvoření, které je v klatbě jen proto, že nikdy neodpověděla na četné dotazy, kterými na ni dotírali, aby se dověděli podrobnosti o zrádnosti otčímově. Míra odporu k doupěti byla dovršena, když zedník jednoho dne přivedl s sebou do bytu kamaráda. Kamarád zůstal a o soužití všech čtyř osob vznikly další potupné kombinace.

První ze zedníků se jmenuje Franc. Je to hřmotný, silný člověk širokých ramenou a přímé chůze. Huňaté obočí ho činí neustále zamračeným a zřídkakdy holená tvář starším, než skutečně je. Oči má modré, ale trochu hluboko posazené. Jeho druh má dlouhé, opičí ruce a křivé nohy. Říkají mu Johan. Má rozštěpený nos, takže tvář činí dojem, jako by v ní byly nosy dva. Lícní kosti má široké a ostrou bradu. Oči má bezbarvé, trpící chronickým katarem, cloněné opuchlými, zarudlými víčky.

Žena dvou mužů není nikterak stísněna všeobecným opovržením, naopak chodí s hlavou pyšně vztyčenou a hledí klidně do očí počestným, kteří si tajně odplivnou, mají-li ji potkat. Není ostatně ani příliš pronásledována, neboť se jí kdekdo bojí pro její zlý jazyk. Rozhodně je na tom nepoměrně lépe než nesmělá, osamělá stará panna z druhého poschodí. Její jedinou opravdovou nepřítelkyní je žena listonošova. A pak je tu ovšem učitel, který při vší své nízkosti je velkým moralistou.

Listonoš je titěrný mužíček s nezdravými ruměnci na propadlých tvářích. Neustále si hryže svůj řídký, světlý knírek a pokašlává. Děti má tiché, hodné, velmi snaživé ve škole. Jeho silná, kyprá žena všem neomezeně vládne. Děti se nikdy neúčastní povyku s kluky učitelovými a potomstvem ševcovým. Jednomu chlapci je deset, druhému dvanáct.

Sousedem listonošovým v bytě s okny dopředu je kabaretní zpěvák, smutný starý člověk, jehož šprýmy nikdo v domě neslyšel a v jeho moc rozesmávat nikdo vážně nevěří. Je velmi malé postavy, chodí stále hladce oholen a na hlavě nemá jediného vlasu. Je stár oním stářím, které hlodá na samých kořenech bytosti. Jako věk stromu se pozná podle průřezu kmene a věk koně po jeho zubech, stáří kabaretníkovo je vepsáno v nesčetných suchých vráskách kolem očí a úst a v neskonale zchátralé, sotva se vlekoucí postavě.

Žena kabaretního zpěváka je stejně stará, stejně zchátralá a vetchá jako její muž. Má zcela bílé vlasy a tesklivé, hubené stařecké ruce. Šatí se slušně a čistě. Vyznačuje se podivnou vášní: Kdy jen může, zve do bytu sousedy bez výběru (dokonce i ženu zedníkovu!) a ukazuje jim dávné fotografie svých dětí, glosujíc je vyprávěním historek z jejich malého života. Otvírá zásuvky a chlubí se uschovaným dětským prádélkem — to vše jen tenkrát, není-li její muž doma. Její vzpomínky jsou přesné, živé, nevybledlé. Je s podivem, jak dobře a jak zajímavě dovede o dětech vyprávět. Zeptá-li se však někdo ubožačky, kde nyní děti jsou, jak dospěly, čím se staly, ztrácí náhle svou sdílnost, umlká, stává se rozpačitou, hledí, aby převedla hovor na jiné téma. Její manžel nemůže ani cítit tuto sdílnost a povídavost. Zastihne-li někoho v bytě při takové besedě, vstoupí-li neočekávaně, když prádelník je vytažen a staré hadříky probírány dychtivými tenkými prsty, zamračí se tak nenávistně a chová se k hostům tak nevlídně, že soused, obávaje se výstupu, zmizí co nejdříve za dveřmi.

Z těchto a jiných úkazů vznikla v domě pověst, že kabaretník vypiplal při své chudobě z dětí pány a ty se mu nakonec odměnily opovržením a odcizením. Odtud prý stařeniny pošetilé vzpomínky donekonečna opakované a starcův nemilosrdný hněv. Rozhodl se, že dětem nikdy neodpustí. Je to prý láska k nim, která ho stravuje, mučednická, bolestná láska uraženého člověka.

Domácnost kabaretního zpěváka je smutná. Stařec poměrně brzy vstává a pak po celý den bývá slyšet jeho chluché, beznadějné, těžké kroky, sem a tam, sem a tam. Dupe jako vězeň ve své cele a nemluví. Povětšině vychází z domu až večer, aby zpíval jakési rozpustilé kuplety v pokoutním zábavním podniku v městě. Jakým divem tam získává potlesk, jakými tajnými silami zpitvoří svou krvácející masku a vyloudí na ní smích, nelze pochopit.

Čtvrtý, poslední byt v třetím poschodí, s okny dopředu, patří asi padesátileté ženě, která si vydělává na živobytí šitím prádla do velkoobchodu, žehlením a příležitostnou posluhou. Jmenuje se Schachschneiderová a v domě jí krátce říkají jen: Němkyně. Nedovede dost dobře Česky, vyjadřuje se kobrtavě a nesprávně. Kdysi měla pestrou minulost tato potřeštěná, k sobě mluvící polobláznivá osoba, načpělá kouřem dřevěného uhlí. Děvče, které s ní bydlí a které vychovala, sedmnáctiletá Agáta, je plodem její lásky k potulnému herci, s nímž utekla z domova, prý ze spořádané měšťanské rodiny. Příbuzní se jí zřekli, její svůdce zemřel a zanechal ji na holičkách s osmiměsíčním dítětem.

Miluje svoje dítě oddaně, nesmyslně, neuvěřitelně. Věnovala mu vše, co mu věnovat mohla. Sama je vychrtlá, bezzubá, po léta vychází v jedněch, dávno obnošených šatech, živí se zbytky jídel a suchými kůrkami jen proto, aby děvče nepoznalo bídu. Děvčátko bylo vždy jako z cukru, bílé, vyfintěné, jako z jiného světa. Dorostlo v hezkou dívku světlých vlásků, které se trochu kadeří, a modrých očí. Nikterak se tato dívka nehodí do ponurého domu, není nic zrůdného ani v jejím zevnějšku, ani v její povaze. Je dobrosrdečná, vlídná, nevinná. Její matka ji ostražitě a žárlivě hlídá a ona jí odplácí poctivou, věrnou, ještě polodětskou láskou. Dům se dovedl přizpůsobit nevídané mateřské lásce, šel dokonce ještě dále ve své shovívavosti a prominul dívce její nemanželský původ, nikdy však jí neodpustil její čistotu, nevinnost a krásu. Stále je připraven stříknout po ní posměchem, podezřením, slinou špinavého klepu. Učitel ji nenávidí, protože jeho vlastní domácnost je tak špinavá a odporná, žehrá na ni radová, jejíž děti nedorostly, a pohrdají jí lakýrníci, jimž je nekonečně vzdálená, nedostižitelná, cizí.

Žehlířka se nastěhovala do domu, když bylo Agátě osm let. Kde bydlila dříve, nepověděla, jen z dívčiných řečí vysvitlo, že bydlívali v městečku, malém jako klec, s kobrtavým náměstíčkem, kde hokyně nabízely ovoce a jediný řezník prodával o výročním trhu párky z železného kotlíku. Tam byly hory, tam byl les a mnoho veselých dětí. Na jaře se chodilo na jahody a v létě na houby. Tam strávila Agáta svůj první rok ve škole, zarostlé psím vínem a velmi po dobné perníkové chaloupce. Ještě dlouho mělo pak děvčátko v očích zelený hlad po lesích a lukách, dlouho beznadějně pohlíželo ze schůdků vrat do prázdnoty, která zela před domem, marně hledalo kvítka, z kterých by si upletlo věnečky, a listy, jimiž by ošatilo své chudé loutky. Bývala to panenka churavá, bledá, s vlásky jako mléko a s průzračnýma smutnýma očima. Byla tichá a hrávala si sama. Dívala se na vcházející a vycházející ze vrat záhadným upřeným pohledem, a kdo šel kolem, domníval se, že ho dítě chce oslovit. Byla něžná a nevzbuzovala nechuť, jakou mají zaměstnaní vůči malým dětem, když jim překážejí v jejich chvatu. Někdy ji pohladili, někdy odstrčili, ale vždy měli dojem, že měli něco říci, co neřekli, a udělat, co neudělali. Kdysi jí rozšlápl pan rada panenku. Nezaplakala, jen se za rozpačitým odcházejícím, který neměl čas se zdržovat, dívala s chvějícími se rty, stojíc nad troskou s ručkama za zády. Pak pomalu sbírala střípky jemně a opatrně, jako matka těžce chorého dítěte.

Později, když jí přivykli a její pohledy je přestaly vzrušovat, zvláště pak v dobách, když učitelovi kluci dorůstali a počali hulákáním naplňovat dům, pokládali ji za ubožačku, která se zdržuje příliš často na světě, který nebyl pro ni stvořen. Protože nebyla sobecká, dravá, vřískající, domnívali se, že pramínek jejího života vyschl. Později, když dítě navzdory rostlo a sílilo, pokládali se ošizeni o onen zbytečný soucit, který jí věnovali. Stala se podvodnicí a dávali jí najevo své rozčarování. Že byla vždy čistá a úpravná, nelíbilo se matkám dětí hrubých a špinavých. Že byla pilná ve škole, nesrovnávalo se s jejím osudem nemanželského dítěte. Nehledala mezi dětmi přátele a tak jí přibylo ke všemu podezření, že je pyšná, ač nemá na co. Rostla o samotě jako kvítek v poušti. I s matkou si počínala špatně rozumět — vychovávána v českých školách, odvykala matčině hatlatilce. Matka nenalézala pravých slov něžnosti v jazyku tak těžko ovládaném. Byly chvíle, kdy matka sotva rozuměla dítěti, a kdy dítě se bolestně trudilo, že nerozumí matce. Často se žehlířka zadívala na dítě s jímavou mateřskou něhou, ale nebylo mnoho času, její hoře nad dítětem bez otce bylo tupé a žehlička se nesměla nechat vystydnout. Se zaťatými zuby a zvarhaněnými vráskami dávala se znovu do práce, do zuřivého žehlení, když otazník dceřiných očí marně čekal na vysvětlení. Zvykaly si spolu mlčet tyto bytosti, které se bezmezně milovaly. Honícím psem matčiny lásky byl strach — dítě bylo vždy tak bledé a churavé. Pod její láskou plynula ještě vzpomínka. Často její rty zkřivil něžný úsměv, který vzpomínku zrazoval.

Čím více dívka dospívala, zvracel se poměr v žehlířčině domácnosti. Za večerů, když se Agáta vracela ze školy, stávala se ona matkou a utýraná dělnice poslušnou dceruškou. Když utichl shon dne, sedávaly spolu u stolu a Agáta hladila hranatou hlavu předčasné stařeny a česala jí stříbrné vlasy. Matka sedící v židli ani nedutala. Jednou otevřel učitel dveře při této scéně, nedal na sobě nic znát, ale pospíchal dolů, aby sdělil, co viděl, příteli hrbáčovi. Pak se říkalo: Potrhlá sedí a dcera ji hladí. Cha-cha-cha! A učitel gestikulací doplňoval: Držela jako opelichaná stará kočka! Když dorůstala, pochopila Gat, že dům je jí nepřátelský. Nehledala důvody této nenávisti, ale snažila se dělat co nejmíň hluku a ještě méně na sebe upozorňovat. Byla rozpačitá před škodolibými pohledy a skláněla hlavu. Říkávali tedy: Hrbí se. Je poťouchlá, je zbabělá. Nemá čisté svědomí. Nemůže se člověku podívat do očí. Hrbáč ji oslovoval slečinko, ale to byl posměch... Stykem s veselými děvčaty v obchodní škole nabyla dívka opět trochu sebedůvěry. Počala zpívat. Na dům hleděla jako na nutné zlo. Neodplácela ani pohrdáním, ani nenávistí. Dům mrzáků a nenávistníků ztrácel moc před jejím zpěvem. Neměla hlas příliš zvučný, ale čistý a jasný. Zvykla si zpívat při učení, když sedávala doma na stoličce, na chodbě, na sluníčku před domem. Cosi bylo v jejích hlasivkách jako voda tříštící se o kameny a padající do hloubky. Byli okouzleni, ale nechtěli se přiznat. Bouřili se. Konečně se museli smířit i s jejím hlasem. Dům se rozdvojil. Měla svou stranu v domě, byť olezlou a šerednou — ale přece přátele. Její neobvyklé jméno, jméno jara a květu, které jí snad dal její otec, kočující herec, v posledních okamžicích své romantické obraznosti, je v klatbě. Po léta je dům přežvykoval, zdálo se jim umělkovaným a neslušným pro dítě posluhovačky, opakoval je bez oddechu, až ztratil jeho smysl a odhodil je mezi pomeje svých uřknutí. Naneštěstí žehlířka sama, nerozvážná matka, se přičinila o jeho zesměšnění. Pokoušela se o zkrácení, až ustrnula na hrozné zkomolenině: Gat. Jako krákání vrány, jako pokřik papouška zní chodbami a schodištěm tato bláhová něžnůstka, podobná spíše hozenému kameni, a dům se raduje, dům se nepřestává smát.

Němkyně má ještě jednu slabost, která uvádí dům u vytržení: Ráda se zamýšlí uprostřed jakékoliv práce a nakonec s těžkým oddechem opouští ráj svých snů. Zamyšlení samo je uznáno podivuhodným. S vytřeštěnýma očima zahledí se žehlířka na záhadný bod v prostoru, stane bez dechu a bez pohybu, až náhle se počnou její bezzubá ústa usmívat. Snad vidí před sebou dobu, kdy její půvab zmátl hlavu bláhovému tragédovi, snad se přenáší do starých dávných časů hojnosti a ctihodnosti. Oddech, kterým zamyšlení končí, podobá se zasténání varhanových měchů, vzduch odchází z jejich chatrných plic se zakvílením, jako když praskne pneumatika kola.

Před dvěma léty se žehlířka dopustila nejtěžšího ze svých dosavadních provinění, dala své dítě studovat. Byla to sice jen dvouletá obchodní škola, avšak bylo to přece vzdělání, a na to sotva mělo nárok dítě služčino. Listonošova žena řekla jí své mínění otevřeně, podpírajíc si ruce v bok, a učitel měřil od onoho dne dívku zdrcujícím pohledem. Jistým zadostiučiněním pro dům bylo, když dívka po půl roku nezískala žádné místo. Tím ale horší je nyní zklamání těch, jimž spravedlivý trest osudu byl vhod: prvním dubnem nastoupí Agáta jako stenotypistka v advokátní kanceláři dole ve městě.

Přízemí skrývá ve svých útrobách figury pro dům nejpříznačnější. Jsou to švec, hodinář, trafikant a lakýrníci.

Lakýrníci, otec a syn, obývají doupě domovníkovo, dvě tmavé místnosti, jejichž okna ústí do dvora. Jsou to mazavkové, opouštějící dům navečer, aby se vraceli alespoň jednou týdně až k ránu. Starý je rovný, stříbrovlasý, kudrnatý, osmahlý, rozrytých lící a vysedlé brady. Mladý je hrbáč. Podivný kretén s pohublou hereckou tváří, věčně žmolící cigaretu zažloutlými prsty, je z oněch stvoření, z těch, kteří by byli krásní, kdyby nebyli tak příliš ohyzdní. Jeho hlava má rázovité, pravidelné rysy, velmi ušlechtilý dlouhý nos a malá ústa, ale je v ní vepsáno tolik neřestí a zloby, že její úsměvy odpuzují a její zpřísnění zastrašuje. Má husté, dlouhé, černé vlasy, sčesané dozadu a spadající hluboko do týla, pod kterým počíná hrozná, ohyzdná vypouklina zad. Trup je krátký a nesou ho tenoučké nožky, utýrané odporným, neodložitelným břemenem.

Hrbáč je zlý. Je surový k ženám, je si vědom toho, že nemůže být od nich milován. Zná jen lásku placenou, společnost opilou, život pro výdělek a výdělek pro chlast. Je s podivem, jak snáší toto trpasličí tělo hrozné flámy, nesčetné cigarety, vysilující práci a žlučovitou nenávist ke všemu líbeznému, nedotčenému, čistému.

Lakýrníci mají hodně práce. Pracují pilně na dvoře, od rána do pozdního večera. Nemají pomocníky, jejich kvetoucí živnost jakžtakž kryje výdaje jejich hýření. Starý je mlčenlivý a syna poslouchá. Snad se cítí před ním vinen jeho kreténstvím. Otcovský poměr je dávno utopen v kořalce, kterou kteréhosi dne pili spolu na věčné bratrství. Nesčetněkrát spolu užívali v jediné místnosti jedné a téže prostitutky. Hrbáč si libuje v překvapování cynismem. Učitelovi kluci ho ctí, rádi ho poslouchají a on jim ochotně vypráví své oplzlé zkušenosti a podrobnosti posledních pitek. Starý nikdy neprotestuje proti synovu zlomyslnému chvástání, nanejvýš tupě schýlí hlavu. Snad je to projev nesouhlasu, snad lhostejnost, snad tíha výčitek svědomí. Vyskytl se však i názor, že otec úmyslně podporuje syna v pitkách a neřestech, aby hrbáčovo zdraví bylo co nejdříve podryto a aby se zbavil konečně ďábelské nadvlády ničemovy.

Přestože starý je vlastně tichý a pokojný člověk, jsou oba lakýrníci postrachem domu. V opici je otec šaškem a výkonnou silou svého syna. Hrbáč užívá otce jako berana v choulostivých situacích, kdy hrozí bití za kažení mravů nebo zlomyslný klep. Tu vstává starý jako ozbrojená moc a bojuje za syna a bojuje dobře. Když se vracejí domů z vítězných sečí, drží se v pitvorném objetí a kolísají pod tíhou společné opice, otec drží syna kolem krku a syn je zakleslý v otcově pase. Hrbáč je napovědou a inspiruje scény, kterým starý propůjčuje svůj lví hlas a za jejichž nerušenost kasá na odiv své šlachovité svaly. Dík těmto ožralům je dům skoro neustále potřísněn od dávení. Snad úmyslně vyprazdňují svá hrdla právě před vraty, aby z toho také něco užili ostatní lidé v domě. Učitel, který má právo promluvit proti nepřístojnostem a nočním výtržnostem, záhadně mlčí. Předně se hrbáče bojí pro jeho bystrý a jízlivý vtip, za druhé — a to je hlavní důvod — pociťuje k němu upřímné sympatie. Hrbáč a učitel se v domě nejspíše shodnou, jejich vtipy zapadají do sebe jako ozubená kola, meloucí ztrouchnivělost starého domu. Jediné k tomuto halamovi je učitel přátelský a shovívavý, jen jemu se svěřuje upřímněji než komukoliv jinému, dokonce si s ním spiklenecky šušká o tušených intimitách žen v domě. Hrbáč čichá všude neřest jako hyena hnilobu, v stařičké ženě zpěvákově, v uplakané radové, v žehlířce, v konzervatoristce, staré panně, ve všech ženských osobách v domě vidí jako okulárem kouzelníkovým jen staré, odložené a zvetšelé vášně, vyprahlé smilstvo, umlklé výkřiky pohlaví.

Kdysi se mu dokonce zalíbilo v hřmotné ženě listonošově. Z neznámých důvodů načerpal domněnku, že tato nedůtklivá žena je snadno dostupná, a začal ji pronásledovat přímočarými, nezahalenými návrhy. Byl však potupně sehnán se schodů a od těch dob se mstí na jejích dětech, snaží se je pokazit našeptáváním a cynickými žvásty. Marně před ním utíkají, hlídány svou ctnostnou matkou. Je pravda, listonošová se kasá, že toho spratka jednou přerazí, ale hrbáč je příliš obezřelý, aby se nechal překvapit, a dovede vždy nalézt záštitu za ochrannými zády svého otce.

Nejvíce hrbáče hněte, že ani šilhavá běhna zedníkova nechce s ním nic mít. Domnívá se, že její slabomyslnost a šerednost předčí jeho vlastní mrzáctví. Po mnoho týdnů pyšně před ní vztyčoval svou ďábelskou hlavu a snažil se jí zalíbit, byl však od ní při konečném útoku udeřen do úst, až krvácel. Od té doby nepomýšlí již na výboj ani na této straně. Zanevřel na ni ovšem vražednou nenávistí a stíhá ji posměchem jako nikoho jiného v dome. „Kam koukáš? Co vidíš?“ To je jeho denní pozdrav šilhavé. Dovede její slabomyslnost a její vadu kombinovat v tolik nestvůrných a neodolatelných paradoxů, že rozesměje na úkor nebožačky i své nejodpovědnější nepřátele. Ostatně — říkávají, aby se zbavili odpovědnosti za tolik křivdy a nespravedlnosti: Kdopak je z nich lepší, on, nebo ta kurva? A při tom zůstává.

Trafikant Knop je jednonohý lenoch, který trýzní svou sestru, vykuřuje vlastní trafiku a věčně se bratříčkuje a chvástá na prahu dveří. Je rovněž přítelem hrbáčovým, méně však již přítelem učitelovým. Na sympatie tohoto pána mu schází obávanost a bystrost. Je příliš tučný a hloupý, prolhaný a průhledný, než aby si dobyl opravdové úcty takového vykoukaného ničemy, jakým je učitel. Hrbáč prostředkuje jaksi mezi jedním a druhým. Jsou konečně všichni tři svým způsobem příbuzní lidé, a jde-li o to, dovedou se nalézt ve chvíli posměchu.

Jednonohý sedává po všechny slunečné dny roku na prahu vrat, natahuje zdravou nohu na chodník, takže se jí chodci musí vyhýbat, a levý pahýl, oblečený v krátké, dole zašité nohavici, nechává volně viset. S čepicí na hlavě, jednou berlí v ruce a rukou v bok sedí vyzývavě jako hrdina. Zakládá si na tom, že dovede utíkat s jedinou berlí. Historie jeho úrazu je velmi temná, byla jím už nesčetněkrát vyprávěna, žel, pokaždé jinak. Knopova sestra, kdykoliv byla vzata v potaz, aby zodpověděla podle pravdy, usmála se rozpačitě a utekla. Jsou důvodné domněnky, že nesmí říci pravdu pod trestem bití. On o sobě tvrdí, že je válečný invalida. O tom konečně ani v domě nikdo vážně nepochybuje.

Knop je tlustý. Jeho otylost je nechutná. Červené bezvousé tváře mu přetékají, jeho tělo v poměrně malých šatech je tělo ženy. Sestra mu vaří, posluhuje, prodává. První z celého domu vstává, aby obstarala snídani, a hned nato pospíchá, aby otevřela trafiční budku. Jednonohý kráčí ke svému krámu, až když se pořádně najedl a odpočatý, a to jen proto, aby si napěchoval tobolku cigaretami. Postojí chvíli, pak se vrací na svůj práh, kde se uvelebí v napoleonské póze, totiž pošine si čepici na ucho, založí ruku v bok a vyhlíží kolem, koho oslovit nebo pozdržet. Po půl jedenácté počíná být sestra v trafice netrpělivá, vystrkuje hlavu k domu a vyklání se jako špaček ze svého budníku. Ale jednonohý má dost času, kývání a volání sestřino ho neznepokojuje. Jde do trafiky, kdy se jemu zlíbí. Pak teprv když se velkomožnému lenochu uráčí, může jeho bledičká, nahrbená sestra narychlo obstarat nákup, oběd, úklid. V poledne se týž děj opakuje s tím rozdílem, že je to trafikant, který se vyklání a huláká jako na lesy k domu, a zdrží-li se nebohá jen chvíli, častuje ji výhrůžkami a šťavnatými nadávkami. Pak se jde jednonohý majestátně domů najíst a vrací se na své místo na prahu na tak dlouho, dokud není nejvyšší čas, aby si sestra odběhla po nejnutnější domácí práci. Prší-li venku nebo je-li příliš velký nečas, takže mrzák nemůže dřepět na prahu, navštěvuje své přátele v domě, nebo se válí doma na kanapi. A tak tento lenoch tuční a tyje, zatímco jeho chudokrevná sestra dře bez slitování a bez oddechu. Ochabuje-li jenom trochu málo, neopomíná ji tento žvanil, tento surovec šlehnout bolestným a vždycky působivým: Já tě živím. A ona sklání hlavu a připouští tento vsugerovaný nesmysl.

Z prahu má jednonohý skvělou vyhlídku — nikdo mu neujde, vidí přicházet svou oběť již z dálky — ovšem, pokud přichází od města. Oslovuje pak bez rozdílu všechny, kteří se musí vyhnout jeho drze napřažené noze a vedle ní položené berli. V jeho tváři je neustále jakýsi vychytralý výraz. Je obtíží všem a nikdo se dosud neodvážil zahnat z prahu tohoto lumpa, který jedním okem dává najevo soustrast, aby se druhým hned vyšklíbl. Jeho vtipy oproti vtipům hrbáčovým, jehož se snaží napodobit, jsou nesmyslně hloupé, hrubé, bez zajímavosti a přitom si jejich autor myslí, že je sluncem domu, zatímco je jen jeho ropuchou. Stále rozložen hnije zaživa před tímto domem, jehož je odpornou stráží a jehož olbřímy jsou oba břicháči.

Stávají souměrně po obou stranách vrat, na kamenných stupních u svých krámků, oba přibližně stejně velicí. Hodinář se více podobá hodnostáři, je ještě o něco tučnější než jeho soused, švec. Švec trpí záduchou, bývá zřetelně slyšet jeho obtížné dýchání. Oba jsou lysí, ale ševci stojí zbytek kštice na zátylku jako řídká tráva, zežloutlá mrazem, kdežto poslední vlasy hodinářovy, černé, pravděpodobně barvené, jsou pečlivě sčesány dopředu a jakžtakž zakrývají jeho pleš. Švec nosí brýle bez obroučků, pod nimi se tratí opuchlá, v tuku zarostlá očka, kdežto hodinář má oči černé, vyboulené, s krvavými žilkami. Plesnivé strnisko Ševcovo se rýsuje do jakési bradky, hodinář se pyšní zvlněnou klobásou císařského vousu. Hodinář je upravený, švec ošumělý. Švec je chudák, hodinář je pán. Stávají oba na prahu po celé hodiny, čas od času utrousí spolu slovo, poznámku, rozhovor, zpytují chodce i počasí s rukama na zadcích. Vylézají a zalézají za skleněné dveře svých krámků jako figurky z povětrnostních domečků. Dveře ševcova krámku jen lžou úpravnost, kdežto holé okno hodinářovo namlouvá okolojdoucím bídu, která za ním nesídlí. V skleněné výplni ševcova krámku visí šněrovadla, ve výkladní skříni se pyšní boty a koláčovité krabice krému na obuv. Ve středu je nalepena průsvitná reklamní figura z továrny na gumové podpatky. Zato byt je holý, jako by se z něho někdo vystěhoval. Stěny jsou oprýskané a hromady rozbitých bot zrazují, že je ševcem jen naoko, ve skutečnosti je příštipkářem. Ševcovina páchne na sto honů oknem ven a čpí i v průjezdu. Chudý stůl, zdrsnělý letitým drhnutím, stojí uprostřed ševcovy kuchyně jako někdo, kdo nemá daleko do chvíle, kdy bude vyhnán na chodbu.

Švec má tři děti, z nichž nejstarší chlapec hraje úlohu učedníka. Ševcova žena není právě němá, ale nikdo ji neslyší promluvit. Není šílená, není pominutá, je jen jako tělo bez duše. Po léta křivděná, odstrkovaná, zapomněla na všechna svá lidská práva. Není ani příliš stará, jen ustaraná životem chudoby. Za večerních besed sedává po boku mužově schoulená do podivné pozice: levicí si zastírá oči a dívá se kamsi stranou, jako by něco bedlivě pozorovala. Pravice jí visí podle těla jako ruka ženy, projíždějící se po loďce a unaveně nebo s rozkoší pohrávající si s vlnami. Nemluví, ani když se hovoří o ní. V domě se již nikdo nediví jejímu podivínství. Zvyklo se na ně.

Švec je rozumář a neznaboh, má jakési vědomosti a rád se jimi pyšní. Rozčílí-li se, koktá, a pak zrudne hněvem a stává se z něho nebezpečný člověk. Největším jeho nepřítelem je hrbáč. Jejich účty jsou již velmi staré, události, které je rozvedly, dávno se již v domě zapomněly, ševcovi však zbyla na ně památka: tréma v hrbáčově přítomnosti. Stačí, aby uprostřed ševcovy přednášky utkvěly na něm hrbáčovy oči, švec se zakoktá a ztratí nit hovoru. Obyčejně pak následují kletby na hlavu kreténovu a vítězný a posupný hrbáčův smích.

Hodinář sedá za svou výkladní skříní, která je téměř holá až na několik hodinek, vystavených na nízkém podstavci, s kukátkem nasazeným pod rozšířenou očnicí, pravicí opatrně šroubuje v rozloženém stroji. Podobá se pavouku, číhajícímu v pavučině. Je velmi pyšný na své řemeslo, které pokládá za nejvýš ušlechtilé. Je bezdětný vdovec. Nad jeho krámem se klátí velké reklamní hodiny s namalovanými ručičkami a na nich je vyznačena i jeho firma: František Hamáček, hodinář. Pod těmito hodinami stává hrbáč, vyzývavě slabikuje písmena a s oblibou zaměňuje břicháčka za Hamáčka. Vede tuto samomluvu, namířenou nepřímo proti osobě, sedící za oknem. Hodinář si zdánlivě skrčka nevšímá, ale jeho nitro hárá hněvem. Plápol tohoto hněvu se podobá chytání první třísky v železných kamínkách — ohýnek šlehá, bublá, praská. Dále se hodinář se svým vztekem nedostane. Nepropukne nikdy. Je člověk umírněný. Hrbáč říká, že pan Hamáček je zbabělec. Jisté je na tom něco pravdy, neboť před spaním zamyká na dva západy a přisunuje nadto ještě ke dveřím těžký kufr. Dříve než ulehne, pečlivě prohlédne všechny kouty, posvítí si pod postel a pátrá po domnělém skrytém loupežníku. Zasklené dveře krámu ho věčně znepokojují, denně se bojí, že kdosi hrozný náhle prolomí sklo a stopí strašlivý hrdlořez v bílém mase jeho zátylku.

Žehlířka, která hodináři posluhuje a donáší mu obědy z hospody „U zelené lišky“, prozradila kdysi tato tajemství a zasloužila se tak o veliký paškvil, kterým se dům živil po mnoho dnů. Jednou dokonce chtěli lakýrníci břicháče postrašit, škrábali na nit připevněnou na jeho okně, ale hodinář přiběhl k oknu v barevných podvlékačkách, třímaje v ruce šestiranový bubínkový revolver, a posměváčkům zašla chuť pokračovat v zábavě, byl strach, že strašpytel v hrůze postřílí zdánlivé útočníky. Ve dne je vsak pan Hamáček velmi majestátní osoba, trpící jedinou zlobou osudu, že jeho protějšek a téměř dvojník je pouhý ubohý švec, bez jediného krejcaru v kapse. Krámy jsou téměř zbytečné, málokdy sem zabloudí zákazník. Ševci krám zastupuje dílnu a obytnou místnost. Hodinář již živnost ani nepotřebuje, žije z kapitálu.

Hle, tak vypadá starý dům na pokraji srázu, dům podivný s podivnými nájemníky. Každý z těch, kdož zde bydlí, má v sobě něco, co ho opravňuje obývat tuto končinu bez půvabu. Každý je nějak poznamenán. Někdo je směšný, někdo ubohý, někdo zlý a někdo podivínský. Přízemí má své břicháče, podstřeší svou peleš, první poschodí hostí učitele, který je výlupkem vší ničemnosti, druhé má své blázny a podivíny. Hle, jeviště, na kterém se sešli herci, aby hráli! Jakou zahrají hru? Zajisté, že takovou, k jaké se hodí jejich masky. Jako by si řekli, vzali do svých tváří vše nejhorší, co dává svět. To proto se tak nalíčili, že kulisa je volala k hře pochmurné.

Bylo by možno říci, že dům si vybral své nájemníky právě tak, jako podivín vybral místo, kde vystavěl svůj dům. Člověk, jenž nepatřil do tohoto domu, byl by z něho již dávno s odporem odešel. Ti, kteří zde zůstali, jako by byli proseti podivným sítem. Tys hoden! — říkalo síto jednomu po druhém, a oni vcházeli průjezdem a zůstávali.

Ne nadarmo volá sešlý hromosvod blesk, který nepřichází, ne nadarmo průvan břinčí uvolněnými tabulkami a kývá zchátralým plotem a vrže hodinami, ustrnulými na jediném bodě času. Ne nadarmo nemá dům ani elektřinu, ani vodovod, ne nadarmo civí na rozcestí šibenice svítilny a ztěžka oddechuje strojírna zámečníkova. Nekvetou tu louky ani nehnízdí ptáci. Dlouho se připravoval osud k čemusi ponurému, dlouho sestavoval figury a kreslil pozadí. Nyní bude sehrána krátká komedie. Vše je připraveno, režisér čeká. Kde je režisér?

Nevinný režisér má dlouhé bílé vlasy, je daleko a nestará se. Je to bůh? Učitel řekl, že je to bůh. Snad měl pravdu. Přiodějme ho oblačným rouchem, nebo ho odějme černě, nechť jak chtějí se rozvíjejí tragické frašky, on není přítomen, on předal vládu zástupci, který je sám ďábel. Režisér nevstoupí na scénu, nemusí, on je mimo všechny zápletky a mimo všechnu odpovědnost. Předal klíče někomu, v kterého uvěřil, nebo si ani příliš nevybíral? Stačil mu ošemetný jazyk nadutcův a smilníkův?

Dům je zapomenut nebesy, je předán rukám ničemovým. A není to již dům, ale země, která osamělá putuje vesmírem a unáší s sebou své vši ve svitu hvězd. Proč by v této mlhavé sirobě nebyla ušlápnuta a zničena krása? Proč by nebylo naplito na čistotu, když se bůh nedívá a mlčí? Vše, co se tu stane, je s jeho dopuštěním, bez jeho vůle se ani vlas na hlavě nezkřiví, praví staré náboženství. Stará žehlířka v něho věří, nemocný řezník v něj věří. Ale mlčenlivý a potměšilý zámečník ho popírá, hrbáč stojí na oné straně země, kde vládnou kletby a šlehají pekelné plameny. Kdosi, kdo se vláčí se svým soužením a nevidí nebe ani peklo, je starý kabaretní zpěvák, od rána do noci se sytí jen svým neštěstím. Líný brach, podléhající ďáblu a žijící podle jeho přikázání, to je jednonohý trafikant. Jeho sestra si jistě zaslouží nebe, v které potají doufá. Nemá na to ani příliš času, chudinka, jako tisíce jí podobných.

A lucerna na rozcestí není již šibenice, ale kříž, rozpíná svá ramena, je znamením duším pokorným a výhrůžkou lenochům a zbabělcům.

Snad proto na ni močí lakýrníci, kdykoliv jdou mimo, snad proto se vyhýbá pohledu na ni zazobaný hodinář, jehož království je rozhodně jenž tohoto světa, a proto jen kosým pohledem upírá na ni nevidoucí oči blahoslavená žena ševcova, která i duši má zavalenou balvany životní únavy. Chudí duchem! Je snad i kabaretníkova žena z těch, na které se vztahuje blahoslavenství? Je snad rada jako onen setník, pod jehož střechu neměl vkročiti pán, neboť nebyl hoden?

Tuberkulózní listonoš, jehož ženou je Marta příliš pečlivá, příliš vykynutá a velmi oddaná věcem tohoto světa a řevnivé lásce k ctnosti, vychovává své děti v duchu zákona, zatímco Magdalena obou zedníků hřeší dál a zapomíná na pokání. Zedníci by mohli být za jiných časů zrovna tak dobře učedníky nebo apoštoly, ale narodili se do zlých časů, kdy je málo mzdy a kořalečníci příliš svůdným způsobem nabízejí své kořalky. Hovět prostým a bezpečným, nevybíravým pudům je zcela výhodné, dokud nepřišlo odnikud zvěstování a ubohý zedník nebyl přítomen zázraku. Bude-li je soudit jednou přísný soudce, pošle je jen do předpeklí, neboť peklo by bylo příliš silným trestem na chuďasy, kteří se provinili jen tím, že ze stolu života brali bez výběru, a jejichž hřích vzešel z velikého útlaku.

Kostýmy jsou však jiné a odíváme-li je jen hrou a zkusmo do oděvů biblických, činíme tak jen proto, že lidské tváře jsou si podobny a že okolnosti z nich činí světce nebo hrdiny, nebo zapomenuté, nebo osvícené. Zatím jsou sestaveni tak, jak je náhoda postavila, jak jim režisér pokynul a jak se to hodí k smutné scéně, která je postavena. Představme si, že jsme jenom na scéně, kulisy jsou z plátna, světlo je zaníceno reflektory, měsíc je jen vystřižen do zadní sufity a bude nehybně stát nad krajinou. Kostýmy jsou oblečeny, vše se stává reálným, biblické sny jsou zapomenuty a projeví se leda v přemrštěné řeči toho nebo onoho z obecenstva, které čeká stejně připraveno. A nyní zařinčí orchestr, aby zahrál předehru. Kdo je tento orchestr? Běda — vzali si snad muzikanti špatný part? Rozhodně se nehraje k tragédii, ale zní tu píseň milostná. Jaro je to, které převzalo prim a zpívá a voní a zurčí strunami harf — vy, kteří jste zvyklí na divadelní efekty, dobře víte, že je to starý podvodný trik, že sladký nápěv je tu jen proto, aby tragédie byla tragičtější a aby kontrasty přísněji vynikaly. A potom — vždyť ten, jenž v kuse má být zahuben, je jaro samo, nechť si tedy zahraje svou píseň poslední!

Dlouho ležel sníh, špinavý, pokrytý sazemi, pak přišly deště a bubnovaly do něho, až ztál, proměnil se v kalužiny, propadl se do země. Po lijácích přišly dny větrné s červenými západy, z kalužin učinily vlhkou blátivou zem a cosi jako zeleň počalo vyrážet okolo domu. Ještě to však bylo ubohé, krátké, nesmělé a v noci to pokrývala jinovatka. Nepozorovaně přešlo slunce obratník, nepozorovaně počal vítr slábnout. Ke konci měsíce března jako na ukázku, jako překvapení, vyskytl se jeden jediný čistý, jarní den.

Jaro se objevilo. Je nové, nesmělé, ještě se mu nezdá, že je tu doma. Opatrně vchází do ztuchlého průjezdu. Tichounce našlapuje po schodech, krok za krokem. Pak se rozjařuje a roztančívá. Je to svit slunce, který se zadíval všemi okny schodiště a vykreslil přesné zlatisté vzory, tiché zlatisté šlépěje.

Haló! Haló! Volá jaro. Jsem slunce, jsem vůně, jsem krása! Nikdo tu? — Nikdo si hosta nevšímá. Což to není stále totéž? Jaro — nu dobrá, potom zase léto, podzim a tak dále. Kdesi se přirazily dveře průvanem. Listonošova žena vyhlédne do síně a vyvolává ječivým hlasem: „Zas někdo nechal otevřeno? To je bouchání! Hromský dům!“

„To je teplo!“ vykřikne kluk Holubův, vracející se ze školy. Matka mu otvírá, čistí si nos mezi vrátněmi. Má rýmu. Za chvilku se kluk žene zase ven s pytlíkem kuliček. Ševcovy děti se potácejí před domem jako probuzené mouchy. Důlky mají na dně kal. Nutno je vyčistit. Operace se provádí rukama. První kuličky se koulejí. Hra se počíná. Slunce kreslí stíny na zdi a stíny tančí.

Pomalu, tápavě vleče se nemocný se schodů, podporován omrzelou sestřenicí. V průjezdu se zastavuje a těžce dýchá jako ryba vyvržená na břeh, pak to jde dále, potácivě dále. Práh je nutno překročit. Je to těžká práce. Konečně venku! Slunce oslňuje nevidomé oči. Pootevřená ústa, obrostlá strniskem, lapají po vzduchu. Sestřenice rychle podsunuje stoličku pod hroutící se tělo. Usedá. Brada se mu klepe. Papírové uši se zardívají. Hlava se klopí, ruce se třesou. Oči hledí na zem, jako by chtěly něco vykoukat z kamení chodníku. Jednonohý Knop pokuřuje a hledí poočku na pacienta. „Ještě žiješ? Och ty ptáku,“ myslí si Knop. Čepici má koketně na uchu. Hrozně se nudí, ale s pacientem nejsou hovory. Již mu to hýbalo ústy, ale raději se odvrací na druhou stranu. Tučná tvář ještě přes zimu trochu vykynula. Pahýl nohy je napjatější v kalhotě ukončené cumlem. Berla se svítí, jako by byla z kovu, je to však jen rukou uhlazené dřevo. Cigareta v slunci hoří velmi prudce.

Halo — nikdo tu? Zve jaro a tančí po schodišti.

Uslzená hlava radové vychází na chodbu, zahledí se bezcílně oknem na dvůr a zase se vrací. Neví, co hledala, co hledala, nenalezla, co nalezla, k srdci nepovinula. Její ňadra jsou vyschlá a pramínek slz znovu vyvěrá. Šumí pouští udusaného srdce. Stejně bezcílně hledí do okna stará panna z druhého poschodí. Vyšívala cosi velikými rudými květy a slunce jí sedlo do týla. Ohlídla se, ale nic neviděla. Slunce není pro ni událostí. Jejím živlem je déšť a podzimní vítr. Jaro bývalo, ale není. Jaké bývalo, nelze zapomenout, ale od oněch dob jako by ani nebylo jara. Konzervatoristka se ještě nevrátila ze školy. Klavír je zavřen a mlčí. Kupky not leží ve stínu, nábytek, potažený ochrannými povlaky, tichounce pracuje uvnitř, nevyrušen jarem, červotočina ho sžírá. V kuželu slunce malounko víří prach.

Stařenka zpěvákova sedí u svého prádelníku, zapomenutá a vzpomínající. Jako pečeť leží na jejích ústech pavučina vrásek. Kostlivá ruka se jen po maku prohrabuje v drolícím se dětském prádélku, tiše a nenápadně, jako by kradla. Kabaretník přechází po chudičké místnosti dutými kroky — ráz — dva — ráz — dva — a zakaboněně hledí k zemi. Neodpustím, vzpouzí se srdce zpěvákovo — a kdyby umírali, neodpustím! A pěsti se svírají zasmušile v kapsách kabátu. Ve vedlejším bytě se pálí dřevěné uhlí, žehlička buší a sténá, vrže a syčí. V peleši hrčí šicí stroj, šilhavá se dívá jedním okem za ubíhající nití, druhým do rozzářeného okna. Žloutenkovitá matka točí kávovým mlýnkem mezi ostrými koleny. Den je takový jako včera. Celý život je jen pás každodennosti. Změnilo se něco od včerejška? Nic se nezměnilo. Spala s tím nebo s oním? Neví, nevzpomíná. Zívne a mele dál.

Na chodníku před domem cvrnkají kuličky. Rada se vrací z úřadu rovnoměrně jako stroj, široce od těla míhají se ploutve rukou. Sem — tam, sem — tam. Jako utržený lístek jabloně opuštěno sedí v průjezdě jaro a marně čeká. Což ho nikdo neznamená? Což ho nikdo neuvítá? Uplahočena, jako vítr letí kolem trafikantova sestra, aby opět začala jinou práci. Bratr ji právě vystřídal a její minuty jsou odváženy. Och, co té chudince je jaro! Zelené hrbáčovy oči se zhlížejí v zrcadle. Uvazuje si kravatu. Včera to obzvlášť dlouho táhli se starým. A starý se únavně meje, vyškrabuje hnis ze spečených víček. Dělej, dělej — hartusí syn. Půjdem večer na flám, v létě i v zimě, v dešti i krupobití. Nebohé jaro, co zde chceš?

Avšak přece! Nyní přichází. Bílá jako úsměv. Křidélka připravená k rozletu. Ubohá malá vážko, ty jsi to, ubohá malá, na tebe čekalo, pro tebe přišlo hřát! Usmála se na prahu dveří. Usmála se v šerém průjezdě. Když zahýbala ke schodům, slunce ji celou olíbalo. Když kráčela kolem okna prvého poschodí, mihlo se jí po ramenech něco jako zašumění křídel. V druhém sama se za ním oknem ohlédla. Ještě jednou je do sebe vdechla. Pak vstoupila do světnice, načpělé pachem dřevěného uhlí, — sama malá sestřička jara. U stolu ji opět slunce uvítalo. Sedlo si jako motýl na její rty. Byl to jidášský polibek. Avšak nechťsi, ještě chvíli, ještě chvíli se můžeme smát a radovat. Vždyť víme, že přijdou slzy.

Avšak ticho o tom, ticho — to se nesmí — nyní je jaro.

„Jaro je — slyšíš?“ zvoní veselý hlásek. Žehlířka zvedá unavené, bledé oči, na ústech jí roztává úsměv.

„Máje! — Ne — taje má!“ — je slyšet zdola rvačku kluků. Perou se o kuličky.

Kluk ze strojovny poskakuje kolem oken, píská si a džbánem si plácá o kalhoty. Jeho mistr se dává do pití. Fabrička vybuchuje buch-buch-buch a vteřiny prchají.

„Jsi celá rozpálená,“ podezíravě se kaboní matka. „Je ti něco?“ Kobrtá v řeči. Jaro jí jazyk nerozvázalo.

„Oh — to nic,“ směje se dívka a hladí kostrbatou ruku ženinu. „To jaro.“

II

Celou minulou zimu byla Agáta bez místa. Jak se v domě radovali! Hleďme, studentka — a teď bude mámě na krku! Odvážnější, učitel a hrbáč, oslovovali dívku: Tak co, slečinko — místo nic — pořád u maminky? Odpovídala, jako by nepostřehla jejich úmysly, a jako natruc stala se přes tu zimu ještě hezčí. Co bylo dříve na ní nepoměrného, srovnalo se. Byla bledá, ale to jí slušelo. Byla dokonale souměrná. Její líčko bylo mile půvabné, vlasy se leskly do zlatova a mírně se vlnily. Temné obočí a řasy ustálily její výraz cudnosti a podtrhly oči, které byly veliké a čisté. Půvabem samy pro sebe byly rty, modelované sochařem a rudé jako višně. Dívka byla mírná a tichá, ale krása za ni šla do boje. Proti té se nedalo nic namítat. Tak pomalu, pomaloučku, hlavně teď s rozpukem tohoto jara získala dívka svou stranu v domě. Stará aliance zloby se zviklala a dům se rozdvojil. V té době dostala dívka také místo.

Bylo to místo skrovné, chudičké, u jakéhosi advokáta. Ale žehlířka měla svůj den slávy a radosti. Gat, Gat, bylo slyšet z podstřeší od časného jitra a honěnka kroků budila ty dole. Co se děje? Žebrota shora půjde poprvé do úřadu. Oh! Oh! Chechtot tlumily peřiny. Do jakého? K advokátovi. Nový dupot a shon byl odpovědí. Nedá to ani dospat!

Bylo patnáctého května, bylo nesporné jaro. Ba, jitro bylo letní. Slunce líbalo chorobné zdi, tráva na srázu dychtila podivnou nadějí. Do tohoto světa stoupala Gat pravou nohou. Zastavila se na prahu vrat. Dole dýmalo město ranními mlhami. Bylo takové ticho, že zrychlený dech a tepot srdéčka byly jediným zvukem. Jako by váhala, kterou z tří cest se dát. Dnes! Nábožně ruce sepjaty, stála u dveří stará žehlířka, neschopná slova. Náhle jako padající list rozběhla se dívka k šibenici osamělé studny. Sbohem! Jako kontrast štěstí smály se matčiny vrásky úzkosti. Pravá ruka zachytila prázdnotu ňader. Druhá opadla v bezvládné strnutí. Oči se pokoušely jít za tou, která odcházela. Gat! Gat! Gat! tlouklo vychozené srdce. Německá hantýrka nitra hledala sladké výrazy. Tam jde! Šatičky nažehlené trochu chvějící se rukou. Zánovní aktovku drží v podpaží. Vysoké štíhlé nožky — už zmizely. Padá se schodů. Pryč. Ááách! Výdech jako nečekané zadutí orkánu houkl domem. Žehlířka se otočila a nesměle jako vždy — zaklepala na dveře hodinářovy.

Stál v modrých ponožkách, v dlouhých podvlečkách před zrcadlem v zlaceném rámu a sčesával si řídké vlasy přes lysinu.

Hej, Schachschneiderová (toho nekončícího jména), kam šli s dcerou tak po ránu? — Hodinář to dobře věděl. — Vědí, pane Hamáček, ona šla do úřadu. Ó! Břicháč zazpíval údiv. Žehlířka si hleděla svého, instinktivně čekajíc něco jako ránu. Hodinář sečkával s odpovědí. Pak se otočil, hřeben pustil z ruky na starodávný kredenc, celý jeho břich se obrátil proti posluhovačce, oči ztemněly důležitostí. Oni, poslechnou, tý holky je škoda do úřadu. Proč? Shrbená záda ženina se narovnala. Nyní stáli proti sobě. On podobný útočícímu O, ona připomínající poražené S. Ale zájem přemohl úctu. Stála tu s mokrým hadrem v ruce, připravena k dišputaci, tato tichá a plachá osoba, náhle hodlající porazit námitku přívalem slov. Proto, hlasem jako z hrobu, dunivým a volným, pokračoval hodinář, že se jim tam zkazí. Gat? Nedůvěřivě, ba výsměšně štěklo S. No Gat, kdo jiný. Copak je princezna? Je hezká, kluci se na ni budou lepit, a budou to mít. Oh, Gat ne, její Gat ne! Jistota vstoupila jí do hlavy posledními vzpomínkami. Viděla bílou dívku, tak milující, tak něžnou. Ne, Gat ne! A se svými důkazy pospíchala do boje, tato vetchá korouhvička. No, musí přec něčím být, něčím se živit, co by z ní bylo, až já zavřu oči? Vdá se, přerušil ji lakonicky hodinář. Ne, ne, jakpak, kde by toho, Gat se nevdá, je chudá, nic nemá, pravily nedůvěřivé oči a ústa klopýtala doprovod. Poslechnou — hodinář usedl na židli, vyčerpán postojem tak přísným a tak hrozivým — poslechnou, já neříkám, že to bude nějakej mladej fanfár, nebo fabrikant, nebo nóbl pán, jak se říká, krasavec, ale třeba se o ni bude ucházet nějakej starší rozumnej člověk, dobrosrdečnej a majetnej. No, co koulej očima, viděj, to by bylo pro ni štěstí.

Stará žehlířka trnula. Starej, dobrosrdečnej? A vedle bílé Agáty vystoupila před jejíma očima figura neznámého letitého člověka, podobná obludě z pohádky. Štěstí? Kdepak. Černé oči břicháčovy pomrkávaly, hledíce upřeně na účinek svého proslovu. Seděl jako mrož, v tu chvíli bez pohybu, bílý měsíc pomalovaný černí, a ukusoval si konce kníru. Ale tu žehlířka neočekávaně udělala obrat, zamávala hadrem a pokračovala v otírání stolu, jako by tu ani žádných slov nebylo. Snad se obrátí a odpoví? Ne. Kvapila od práce k práci, pospíchala, jako by na ni někdo čekal. Hodinář si navlékal kalhoty. Nedočkal se. Sotva vydechla pozdrav, zmizela. Oddech úlevy bylo možno číst v její cituplné tváři, když zavírala dveře. Přesto si cosi odnášela, cosi křehkého a nepohledného, cizího a nuceného v šedivých hadrech svých starostí — nápad břicháčův.

Po celý den pak vtíravé, podivné dotazy, zapuzované ponurými a poníženými myšlenkami, přicházely a odcházely jako záblesky světla. Po celý den se žehlířka namáhala o čemsi přemýšlet, ale nevycházela z kruhu zapomenutých slov, čím dále mizejících do neuvěřitelnosti a mísících se s jinými, nikdy nepronesenými. Nakonec nic nebylo zjištěno, ale štěstí se schovalo neočekávaně, jako slunce za náhle se přihnavší mrak.

Tohoto odpoledne rozezpívala se neočekávaně stará panna z druhého poschodí. Její hlas skřípal v nemožných výškách, její melodie duněla zoufalým bušením srdce, byly v tom slzy, dosýchající, směšné a mrtvé. Dveře domu se zotvíraly, posměch zaproudil chodbami. Oh, jaro, zvolal učitel, který doma opravoval úlohy a s perem za uchem vyběhl na chodbu. Trochu pozevloval, zjistil účinek hesla, zafrknul spokojeně a opět se schoval. Poslušný dům si sděloval vtip, opakoval slovo ve stu obměnách a dodával mu nový a nový smysl. Hrbáč ho opepřil přídavkem: mrouká se! A listonoška dodala: stará maškara. Dlouho kvílela píseň. A když dozněla, sípal klavír konzervatoristky divým, neumlkajícím pláčem. Pak se zvedl větřík zdola od sadu a přinesl slabou směs vůní kvetoucích stromů. Na výbuchy zámečníkovy fabričky tak se zvyklo, že je slyšel jenom ten, kdo je chtěl slyšet. Když se ale setmělo, když dozněl klavír a větřík ztichl, ozvalo se všem toto kladivo, jako údery osudu.

Buch, buch, odfrkoval komín podobný stonku a výfuky kouře letěly do mléčného jasu. Co se děje? Ale vše bude jako každý den a nikdo se neptá. Poslední vlna posměchu ustrnula, na čtvercích schodiště leží poslední denní zásvit. Daleko zaštěkal pes. Zmíravě, tetelivě z dáli donáší řídký večerní vzduch píseň kolovrátku.

Když se ještě trochu setmělo, počala se scházet beseda na práh dveří. Šťáraje se v zubech, jako kynoucí měsíc, rozložil se doprostřed chromý trafikant, berlu opřenu o zeď jako pometlo. Ruku v bok, čepici na lebce, rozhlížel se tento Napoleon, sám sebou spokojený, sebou jistý, sám sebe obšťastňující vlastní hrou. Když se dost namlaskal a naplival, vyňal ze zadní kapsy cigártašku s nahou ženštinou na víku, pokochal se na sprosté kráse a zdlouhavě zapaloval cigaretu. Temnota už houstla. Tou dobou, plachá, shrbená, jako by nestálo za to se narovnat, mihla se kolem něho jeho sestra. Zavřela budku, odnášela domů tržbu v doutníkové krabici a spěchala za večerním úklidem. Bratr ji propustil bez výtky, nedávaje ani mrknutím najevo, že by ji byl milostivě spatřil. Modravý dým zavoněl. Píseň kolovrátku od houpaček zmohutněla. První hvězda kmitla se nad srázem.

Druhý se přišoural švec. Zabručel něco, sakroval pro sebe, maje jako vždy jakési potíže s dýmkou. Tak tu jeden stál a druhý seděl, nemluvili, jeden v strnulém pohledu nikam, druhý v křečovitých a nespokojených pohybech. Jeden po druhém přišli ostatní. Učitel ve vyšívaných pantoflích a s dlouhou fajfkou, listonoška, ta si přinesla stoličku a rozložila se na ní v malebné pozici, radova služka, která využila příležitosti a nechala putnu plnou vody stát uprostřed chodníku, Ševcová, která si beze slova sedla do kouta na prahu a otočila zadumanou hlavu od společnosti. Lakýrníci, když odcházeli do hospody, stavěli se na chvíli a břicháč Hamáček podezíravě a samostatně pohlížel na všechny z výše svého krámu. Listonoš, porodní bába, radovi, učitelová, slečna a konzervatoristka, kabaretník a olejovkář se besedy nikdy neúčastnili, žena kabaretníkova a žehlířka objevily se tu jen máloky, trafikantova sestra až po práci a vždy jen letem, chamraď zedníci a šilhavá nebyli připuštěni.

Dnes bylo téma časové: Gat a její místo. Listonoška se snažila napodobit žehlířčino štěbetání za časného rána a výbuchy mužského řehotu dokazovaly, že předváděčka je vděčně poslouchána. Radova služka dopodrobna popisovala její ústroj, švec dýmal, pochechtával se a poslouchal. Podivuhodně mlčel trafikant a učitel se pohupoval, stále čekaje něco peprnějšího, a šuškal si s hrbáčem. Jedovatost pomalu ztrácela látku, hovor sliboval obrátit se na jinou stranu. Náhle se ozval jednonohý, poslouchejte, a kdypak se vlastně vrátila? Shledalo se, že nikdo ji ještě neviděl se vracet. Sakra, začal učitel, to ona má stará asi starosti! Ale vždyť ona něco smaží, vyjekla listonoška. To bude dnes slavnostní večeře, voní to po celém domě. Švec si nelenil jít až na schody a vsáti tu blahou vůni. Voní, vrátil se. A klevety byly opět v proudu. Jako černý čáp přišel od fabričky zámečník, sotva pozdravil a překročiv besedující šel rovnou domů. Vlna mrzutosti přešla přes sedící. Hňup, brblal hrbáč. Měli se se starým k odchodu. Počkáme si, až se vrátí, udal heslo učitel a čekali. Marně se snažili zaujmout pro své klepy hodináře. Chrul se na svých schůdcích, přešlapoval, zřejmě byl nesvůj. Tu učitel pošeptal něco hrbáčovi, hrbáč služce od radů. Společnost vyprskla smíchy. Že by? Na chvilku byli tiše, přemýšleli usilovně hledajíce důkazy. Neměli žádné. To snad ne, to snad ne, zakrákal švec — a hup, přímo na hodináře — pane soused, vy jako byste čekal na panenku? Hlavy se obrátily směrem otázky. V hodináři se převalilo dvojí zamručení, jako když převrátíte dětského medvídka, otočil se nemotorně a zmizel v krámě. Důkaz byl tu! Společnost byla oslněna. Švec byl hrdinou večera. Fajfky a cigarety zakmitaly veseleji. Trafikant zmlknul nadobro. Jeho sestra se objevila ve tmě síně, lapala slova a choulila se do šály. Je zima — posteskla si. Tak jdi domů, dyť tu nemusíš bejt, odbyl ji bratr tvrdě. Bylo jasno, že je rád, že si má na kom vylít jakousi zlost. Vy jste nějak bez nálady, vojíne, kecal učitel. Odpověď nedostal. Vtom, když ji téměř nikdo nečekal, objevila se Agáta. Bílá jak obláček, vonná jak kvetoucí třešeň, s neviditelným úsměvem v světlé tmě líčka, řekla své prosím těsně u jediné nohy mrzákovy, právě když byli všichni obráceni k síni nebo ponořeni do vlastních lící. To byl úžas! Trafikant čile uhýbal z cesty a jediný učitel nepozbyl daru řeči. Á, slečinka, to jste tam byla dlouho napoprve. No, nemusíte spěchat, raději nám řekněte, jak se vám tam líbilo, máti už tu chvilku ještě počká. — Oh ne, musí už domů, ano, líbilo, nu, bylo hned hodně práce, ale je ráda, opravdu, nedá jí to, a zmizela v síni a vystupovala po schodech téměř neslyšně.

Bezprostředně za ní přibelhal se úředník Charvát. Snad nešli spolu? pronesl podezřele učitel. Zapomnělo se na to, ale když už se rozcházeli a vzájemně si přáli dobrou noc, ozval se trafikant jakoby pod tíhou myšlenky, jíž nebylo snadné se zbavit: Buďto ho předešla, anebo šli každý jinou cestou. Ona jde přece rychleji. Jeho sestra, která zavírala dům, podívala se na něho udiveně.

Nyní denně odcházela Agáta do úřadu, mezi všemi ostatními, kteří vycházeli ráno z domu za chlebem. Protože byla nováčkem v práci, odcházela mezi prvními, brzy po zednících a vždy na prahu dveří nacházela trafikanta, který si teď navykl neobvykle časně vstávat. Smekal svou čapku a kynul jí několika mávnutími na šťastnou cestu, usmívaje se na ni celou šířkou tváře. Žehlířka, která denně dceru vyprovázela, setkávala se s ním na prahu dveří a musela se rovněž smířit s širokými úsměvy jednonohého, který dokonce začínal všední ranní rozprávky. Dům byl vůbec nyní jaksi čilejší. Na prahu dveří stával hodinář, pokukoval po obloze a sledoval počasí, na kterém mu nemohlo záležet.

Když z domu odešli všichni, kdo měli odejít — a dům dostal svou celodenní tvářnost, vzdychalo mateřské srdce žehlířčino a rmoutilo se nad věcmi, které tušilo přicházet. Mužští většinou odešli, dům ztratil své spodní hlasy, zato ženské soprány se rozhlaholily v příkazech a hádkách. Švec nyní ztichl na svém verpánku, hodinář nasadil své sklo těsně u okna krámku, kabaretník přecházel mlčky po světnici, ale ženské bouchaly dveřmi, vynášely popel, chodily s konvemi pro vodu a na nákup, Šum zaléhal z kuchyní a ranní sloupy kouře se vyhrnuly z obou komínů domu.

Odešli oba zedníci, rada, učitel, Gat, všechny školní děti, Charvát, zámečník, porodní bába, listonoš, jen lakýrníci kýchali a lomozili na dvoře a olejovkář, který se vrátil za svítání, odspával svůj den. Radova služka bouchala tépichy, konzervatoristka počítala své škály a trafikant se vyhříval na sluníčku, podoben svou bezvousou otylou tváří obrovské černé burkyni, zapomenuté na prahu. Nezačínal den denně stejně? Každodenní odchody a nepravidelné návraty. Agáta se vracela někdy dřív, někdy později, ale nikdy už nepřicházela tak pozdě jako prvý den.

Kteréhosi dne trafikant zkřížil berlí cestu vracejícímu se Charvátovi a pravil: Hleďme, pane, nás kdyby dali dohromady, měli bychom obě nohy. Bylo to pravda. Charvátovi scházela pravá, Knopovi levá. Dohromady byli hotová symetrie, až na to, že Charvát byl mladý a skoro hubený chlapík. Ano, mírně se usmál zastavený, také jsem si toho už všiml. No, a kdepak jste o tu nohu přišel? Bylo zjevné, že trafikant nemíní pustit svou oběť tak hned domů, Charvátovi se však nejspíš nechtělo do řečí. Na vojně, pravil zkrátka, ale se zlou se potázal. Trafikant chtěl vědět kde a jak. Tu se Charvát omlouval, že má jakousi práci nahoře, že mu jindy ochotně bude svůj příběh vypravovat. Je ostatně zcela podobný jiným vojenským příběhům, například snad vašemu. Úředník se domníval, že trafikant je válečný invalida. Knop se nafoukl pod dojmem řečené domněnky a navrhl Charvátovi, aby tedy, když teď nemá právě čas, přišel dolů večer, až se setmí, že si mohou jako staří vojáci trochu porozprávět. Charvát mnoho chuti zřejmě nejevil, ale na neurčito slíbil. Zase se však přepočítal, neboť neznal svůj protějšek, který byl neodbyta a nedal si tak lehce vzít zábavu, která se mu slibovala. Také viděl příležitost, sebe samého ukázat jako starého mazáka a válečného hrdinu. Proto se Charvát velmi překvapil, když za nastávajícího stmívání zaklepal učitel na jeho dveře a žádal ho, aby také sešel dolů na besedu, že má už dole připravenou židli — že prý slíbil panu Knopovi, že jim bude vyprávět o vojně, o svém nešťastném zranění a že se už všichni těší. Mladík byl tak překvapen, že nedovedl odmítnout, a tak nevěda jak, octl se toho večera ve středu této besedy a měl na sobě upřeny všechny zlé oči domu. Ani lakýrníci si nedali vzít tuto příležitost, pravděpodobně, že sezení bylo sezváno Knopem a změnilo se přesně v jakýsi večírek pro zvané. Kromě obvyklých návštěvníků byla tu i žehlířka s Gat a konzervatoristka. Stará slečna naslouchala otevřeným oknem. Charvátovi bylo velmi zatěžko vyprávět bez přípravy příhody tak těžko vypravovatelné, pořád se vymlouval a topil se v zbytečných úvodech. Aby mu dodal chuti, začal trafikant sám, nejprv všeobecně, pak se do toho řádně obul a otravoval bůhví už pokolikáté svým vlastním případem, který vyprávěl pokaždé jinak, takže už nikdo v domě nevěděl, jak vlastně doopravdy o tu nohu přišel. Tak se stal Charvát z vyprávěče posluchačem a možno-li, ještě více se mrzel, že neumí odejít, a mučen rozvleklým žvaněním měl tisíc chutí přerušit vyprávěče nemožných historií upřímným lžete. Nebyl ale ani smělý, ani zlý, seděl a očekával nedočkavě konec večera.

Druhá z netrpělivých byla Gat. Stála, opřená o vrata, s ústy pootevřenými, s očima upřenýma na mlžinu plejád, skomírající bílým svitem vysoko v houstnoucím modru. Dívalo-li se děvče na hvězdy, díval se úředník do očí, které je zrcadlily. V obličejíku bylo tolik nevinného půvabu, že mu nebylo lze se odtrhnout. Slova trafikantova přejížděla kolem něho jako plná fůra kamení, ale jaksi vlídně, důvěrně, jako by spal v jetelišti a zvuk budil a uspával současně. Jen mluv, myslel si Charvát a k obrázku se modlil, aby trval. Pablesky prodlužovaly oční bělmo dolů do tváře a v polosvitu byly tu dvě slzy jako drahokamy. Hlava se mu točila. Trvej — — . A po chvíli něžné — pláčeš? Vzdychaly myšlenky? Kolem bylo tání, něžné objímání, kdesi jakési dětství, jakási důvěra, anděl z obrázku v rámu z červených nití na podkladě z lepenky vystříhané v hvězdu, stál na staromódním prádelníku. Gat — — modlí se dětská dušička. Oh — Gat! procítá duše z úleku a porovnává. Nyní splynuly obrazy v jeden a týž. Či se to zdá? Lehká mlha únavy zaclonila oči. Musel sejmout brýle, aby promnul oči. — — —

Oh, trafikant bojuje, bojuje. Je v Srbsku. Samá kukuřice. Bajonet auf. Oh, ti čužáci. Vidím někoho za komínem. Tak si to namířím, ale chlapík mne viděl. Hezky schovaný, pálí. Jedna za druhou píská pěkně do pole. Jen to v klasech praská. Člověk zrovna vidí, jak ze z té nebo oné jámy práší. Hahahaha! Zaržál náhle propuklým smíchem švec. Práší! A dům pomáhá směsicí chrochtání, pískání a chechtání, och, z jámy se práší! Trafikant je uražen. Co, cožpak tady, ukazuje na uzenici levé nohy, cožpak tady není důkaz pravdy? Ale nyní sestupuje se stupňů krámku majestátní břicháč Hamáček. Jde na pomoc druhému břicháči? Ten medvěd, jenž nikdy nespěchává do žádné půtky? Kde se bere odvaha? Hrbáč se mimochodem rozhlíží po shromáždění. Tváře jednak rozjařené smíchem, jednak zívající únavou. Vzadu — aj — Gat. Hrbáč změřil hodinářův nástup a shledal pravý cíl. Tak? S nezvykle hlasitým chvěním v hloubce hrdla začíná hodinář svůj spor. Jo, jo, vono je to totiž tak, žádný možná, ale kdepak voni vlastně přišli o tu nohu? Teda u Šabace? Ale povídali přeci druhdá, že jako granát — prej střepina, a teď jako jdou rovnou na vesnici a kanóny, povídají, ani nemohou střílet, jak jsme blízko u Srbáků. Co? rozčepýřil se jednonohý a bůhví proč sáhl po berli, co, já přec neříkám, že jsem tam přišel o nohu — já přec jen o té bitvě, o noze ne, to zas bylo jináč, a míní využít příležitosti a začít zas z jiného soudku. Ale hodinář nemínil oběť tak lacino pustit. A jakpak ne, dyť povídali hned na začátku, že jako to řeknou celý vo ty noze. No jo, to jsme na začátku a teď dál to přijde. — Ale vonehdá mluvili, že vo ni přišli v Bukovině, jakpak budou tak hned ze Srbska v Bukovině, to si to začli nějak z daleka. Hádající nyní splynuli ve vřavu. Plachý jindy hodinář se zakousl. Nyní držel protivníka u huby a nepouští ho. Hrbáč kupodivu mlčel, přemýšlel. Cože se pouští do Knopa? To jen hledal příležitost, aby se ukázal? Nebo nějak na mrzáka nevraží? Začpak? Učitel pošťuchoval oba rozohněné. Společnost se bavila výtečně. Z besedy byla malá vřava. Tvořily se strany. Listonoška hájila Knopa proti hodináři. Konzervatoristka přikyvovala. Učitel se radoval z všeobecného rozhořčení. Pohupoval se v pantoflích a dlouhou fajfkou zasahoval do debaty jako kapelník taktovkou.

Agátino opojení hvězdami zmizelo při prvních ostrých slovech. Zamrkala prudce, jako by se probrala ze sna. Pak si přitáhla pečlivě šál, naslouchala chvilku hádce, a nerozumějíc, pohlédla na všechny tváře. Ti, kdož se hádali, byli zaujati sami sebou. Ševcová seděla strnulá, jako vždy. Hlavu ve dlaních, dívaje se nevýslovně zdrceně na kamení chodníku, seděl Charvát na zapůjčené židli. Ještě jednou kradmo přeměřila dívka tuto vyhublou postavu, pak pošeptala polospící matce svůj plán zmizet a potom neslyšně zmizela ve tmě síně. Jako starý kočár, jejž bystrý pasažér nemíní už použít, odrachotila za ní stará kostra. Charvát, který sledoval tyto oči, jak se sesmekly ze svých hvězd, právě pro tyto oči chtěl co nejzřetelněji naznačit současně své mrzáctví a svou nudu uprostřed těchto blbounů, zamyslel se tak, že jejich odchod ani nezpozoroval. Když pak pozvedl oči, aby se úkradkem podíval na účinek gesta, setkal se s výsměšnou tmou dveří. Co nyní? Odejít? Zdálo se mu, že by v té chvíli všichni pochopili, proč odešel. Vydržet zde nyní — sám? Ne — ne — rozhodně ne. Ať si myslí, co chtějí. A jako by skočil do vody, zmizel v síni, sotva zadrmolil pozdrav. Hádající se zmizení ani nezpozorovali. Jen učitel zabrumlal: Ten taky utíká, jako by mu zhasli světlo. Toho večera prvně zpozoroval hrbáč, že v domě cosi kvasí, že se tvářnost každodenností mění, a že je na něm, aby dobře sledoval děj, nechce-li se připravit o požitek prvního objevitele tajemství. Švec, který měl víc štěstí nežli rozumu, mohl by ho předstihnout.

Jako prvního vzal si na paškál trafikanta, a to hned druhého dne. Vyčenichal, s jakým kvapem mrzák ráno pospíchá před dům a dovede obhlížet oblohu, právě ve chvíli, kdy Gat vycházela. Viděl hrubý ovál jeho obličeje předtím plný netrpělivosti. Pozoroval poočku jeho rozzáření a marnivost komplimentů, viděl, jak zcela nepokrytě sledoval odcházející postavičku s labužnickým úsměvem plným neznámého dobráctví. Neřekl nic, nechtěl se blamovat a pozoroval zamilovaného v dobu, kdy se Gat obyčejně vracívala. Trafikant vytáhl cibule, chápal se berlí a opět je odkládal, zapaloval hýře sirkami, chmuřil se, oprašoval, promlouval jakési chystané věty — až nakonec zaplanul laskavostí a mladostí — oh — hrbáč nepotřeboval více vědět. Mrknul ještě trošíčku do krámku hodinářova a setkal se s pohledem podobným střelné ráně, namířené k neviděnému prahu. Oh, musel honem utíkat do síně, aby se nechechtal tak zjevně oběma před očima.

Večer prošel dveřmi jakoby nic, náhle se otočil na kramfleku a upřel oči přímo na trafikanta: Poslouchaj, voni se zamilovali. Trafikant, který nečekal takový útok, oněměl. S vyboulenýma očima a s otevřenými ústy ulpěl na rtech hrbáčových. No, no, ono nic, vědí, co konečně, holka je hezká, toseví, nic nemá a (přiklonil se uchu) nikdo ji neměl, měli by to jako v románě — ale aby věděli, proč jim to říkám — na toho Samsona (a ukazoval palcem ke krámu hodinářovu) si dají důkladný pozor. On na ni taky bere a stará tam slouží, tak má jako větší šance. A nečekaje odpovědi, které by se tak jako tak v souvislé formě nedočkal, zmizel za rohem, aby si v budce opatřil retka. Když se vracel, byla berla mrzákova napříč dveří jako šranky a jako tyto znamenalo to „stát“! —

Sedněte si, šeptal trafikant. Ale hrbáč se k sednutí neměl, dokonce nemínil ani otálet (či to jen hrál? —) a odsunul vztyčenou berli. Počkaj, už hlasitěji a jistěji spustil Knop a chytil trpaslíka za šos. Poslechnou a opět hlas ztlumil a rozhlížel se úzkostlivě, co mám teda dělat? Hrbáč ale neměl čas. Nebyl také zběhlý v důvěrných hovorech, bylo mu tohle hrozně proti srsti. Chtěl zesílit reakce na všech stranách, aby švanda rychleji pokračovala, ale nechtěl dělat nikomu důvěrníka, aby stín eventuální dohry nepadl i na něho. Aby se vyprostil, vhouknul mu do ucha — no tak tam holt děte dřív než ten břicháč. A svou radou ohromil hrdinu lživých historek tak, že ruka pustila kabát a hrbáč proklouzl průjezdem. Tak, řekl si, teď ať se to mele. Nepočítal ale s dalšími komplikacemi. Učitelovu poznámku včera přeslechl, anebo ji nebral vážně, a naprosto už nepočítal se čtvrtým v konkurenci — s břicháčem ševcem.

Švec počal Agátě nadbíhat asi dva dny po onom vzrušeném večeru, kdy se utkali břicháč s jednonohým. Byla to snad jen platonická záliba, neměl chuďas žádné šance v zápase, který ho čekal, jako majitel staré ženy a tří dětí. Tím byl ale nevkusnější a dotěrnější. Vybíhal z krámku až do trávy, aby mohl za děvčetem volat své nehorázné komplimenty, snažil se pohladit ji po vlasech nebo potěžkat ve své černé ševcovské ruce její nalitou, bílou ručku dítěte. Mluvil s ní něžně jako dobrácký strýček, onikal jí, jako se oniká dorůstajícímu děcku — ale ona má pěknou pusinku — ona má bílé zoubky — no tak se zasmála — a stával uprostřed vrat, dokud nezašla. Vracel se pak, toče mlýnek za zády a líbezně se usmívaje, jako by ani nepozoroval vražedných pohledů hodinářových a výhružného mručení mrzákova, jemuž jednou dokonce neomaleně při tomto vyprovázení přišlápl ruku. Oh, těch kleteb, toho prohlížení postižené ruky, těch nářků, jak je člověk ubohý, nemá-li obě nohy, aby včas uskočil nešikům z cesty! Na tohle si vylezl medvěd hodinář z brlohu, jeho ústa žmolila nějaké avízo k hádce, ale nepromluvil a pavouk zas zmizel v pavučině. Nyní se přenesla většina hodinářovy nenávisti na ševče. Nebyli ani s trafikantem rovnocenní sokové? Jeden byl mladý, druhý starý. Ale mladý byl mrzák, starý zachovalý. Oba, jeden mládenec, druhý vdovec, měli právo hledat si ženu, když jejich živnost ji dovedla uživit. Ale švec? Starý, šilhavý švec se třemi dětmi? Jak litoval nyní hodinář ty ubohé děti. Nelitoval jich pro sebe, ale pro svou příští vyčítavou řeč, již si připravoval po celé dny, dívaje se sklíčkem do pokojných hodinových strojů. Nyní on byl jasný a hodný Ábel a břicháč švec byl Kain. Nežil-li on hodinář řádně a počestně, ač mládenec a zámožný člověk, zatímco nuzný švec, který má své zjevné povinnosti, vyhledává freje? A hle, oni dva, sokové, kteří měli právo na děvče, spokojili se pouhým obdivem, pozdravem, slovy, plánem, zkrátka vedli si počestně — a švec na ni, která patřila jim, sahá svými špinavými chapadly? Hodinář byl vážně rozhořčen. Jeho obličej, mračný nenávistí víc než dříve, tím více se podobal sýru, pomazanému povidly. Břicho valil rozumněji než dříve, plný mravních stížností na zhýralého ševce. První sokovství ho rozčilovalo, druhé ho připravovalo o rozum. Hledal spravedlnost v osudu, vyžadoval od prozřetelnosti, aby ohavný švec byl nějak viditelně osudem postižen, aby se vzpamatoval.

Ale dny utíkaly a švec byl čím dál troufalejší. Děvče, vidouc v jeho laskání trochu tatínkovskou vlídnost, často se s ním dávalo do řeči a zvonivým smíchem odbývalo jeho pitomé dotěrnosti. Hodinář byl vždy připraven ke skoku, s nosem přitištčným na skle, ale nikdy se ještě neodvážil k zásahu. Nevyslovená slova výčitek a kázání tížila ho tím více a působila mu špatné trávení. Hodinář šel dolů. S hrůzou pozoroval rostoucí prostor mezi vestou a břichem. Když přišla Schachschneiderová na posluhu, zjevně vzdychal. Čím více se blížilo čestné vyjádření, tím více byl nesmělý a otálel. Hrůza z toho, že mrzák přijde první a zvítězí, pronásledovala ho i ve snách.

Trafikant naproti tomu nebral ševce téměř vůbec vážně. Po rozhovoru s hrbáčem připomněla mu jeho ješitnost všechny jeho přednosti, mládí, vojenskou krev, svobodný stav a snad i vzhled, uklidnil se a stal se dokonce i samolibý. Na ševce hleděl s despektem, na hodináře s vědomím lepších šancí. Nenaparoval se víc než dříve na prahu dveří a o děvče se ucházel nepokrytě. Dům nyní ožil touto událostí. Hrbáč se přičinil, aby se všechny domácnosti účastnily hry. Mluvil o něčem jiném a jako mimochodem nadhodil o soupeření v domě. Byli by poslouchali více, ale hrbáč chtěl, aby byl každý pozorovatelem na vlastní pěst. Cožpak on je nějaká klepna? Ne, on, až hra bude opravdu rozehrána, bude se blýskat svým vtipem. Zatím je jen nutné sehnat obecenstvo. A skutečně, dům se nyní podobal velkému hledišti. V oknech, obsazených více než jindy, střídali se ti, kdož měli za úkol pozorovat každé hnutí, aby ti druzí o nic nepřišli. Učitelovy děti, dobře informované, pokřikovaly různé říkánky, které měly za účel upozornit dospělé a dráždit ševce. Když švec vylítnul za dívkou jako starý blázen, ozvalo se posměšně fistulí dětského hrdla: Nech ji — má blechy! Na mrzáka se volalo: Hop — Knop! A hodináři dělali pod okny pravé kočičiny. Byl ze všech nejbezbrannější.

Agáta zvěděla, co čeká a myslí dům, až z těchto dětských popěvků. Potom se jaksi zatáhla do sebe a míjela ševcův krámek krůčky co nejrychlejšími a oblouzenému mistrovi odpovídala co nejkratčeji, nechávajíc ho rozbolestněného a utrápeného uprostřed chodníku. Pokud to dovedla, odsunovala jeho dotírající ruce a prchala po schodech a po síni jako pronásledována ďábly. Byla z míry dobrá a trpěla tímto odbýváním zdánlivě dobráckého pantáty ševče. Stará žehlířka vzdychala nyní víc než jindy, neboť i ona ve svém ptačím mozku shledala, že se nad klidem domu stahují mračna, a cítila bolestí mateřské lásky, že hrdinou epochy má být její miláček. To však, co věděla, bylo tak nejisté, tak neodůvodněné, tak složené ze samých podezření, že nenalézala slov, jimiž by se svěřila dceři. Leckdy se pokoušela zhmotnit své obavy a dát jim výraz, ale skončilo to vždy jen prázdným, beznadějným vzdechem. Nebylo skutečně dosavad žádného takového nebezpečí, neboť nikdo se dosud nevyjádřil. Chudoba ubožačky našeptávala ďábelsky: No vždyť snad bude pro ni nejlíp, když se vdá. A pýcha matky se přela: Koho? Toho? Či onoho? Lenocha a hrubce? Břicháče? Ne, ne, ne! Bylo nutno něco říci, ale dřív než přišla slova, roznesla se podezření a domněnky jako stíny po zdech, když se rozsvítí. Snad blázním, myslila si ubohá hlava. A vzdychala uboze a osaměle.

Třicátého května brala Gat svůj první plat. Spěchala domů radostněji než jindy, a že měla radost, byla ochotná s kýmkoli se o ni rozdělit. Příležitost se jí naskytla, když uprostřed schodů předběhla Charváta. Bylo zřejmé, že se snaží ji dostihnout, když viděl, jak ho předchází. Zvolnila tedy krok a usmála se. Vidíte, tenkrát jsme ani neslyšeli tu vaši slíbenou historii — započala hned rozhovor narážkou na ten starý večer — kdypak nám ji povíte? Nechala ho oddechnout a pak šla pomalu podle úderů jeho berlí. Slečno, pravil vážně smutný hoch, myslím, že ji nebudu povídat nikdy. Víte, bylo to tenkrát jako zvěřinec, něco se mělo dát šelmám k sežrání, byl jsem tehdy hrozně rád, že to tomu druhému udělalo radost, to vyprávění. Tomu druhému, to znamenalo tomu druhému mrzákovi. Agáta to postihla a začervenala se. Chtěla nějak vzít náhodnému druhovi toto těžké myšlení, upřímná a bezostyšná jako děcko, nevychovaná v šalbě klamu a sebezapírání, položila svou ručku na jeho levici a pravila vřele: Ale, nemusíte si to přece pořád připomínat, víte, měl byste být docela veselý, vždyť jste se ještě šťastně vrátil — ne? Charvát se zastavil, zbledl a zadíval se na děvče takovým pohledem, že se polekalo a ruku odsunulo. Bylo však již pozdě, z dotyku těchto něžných prstíků vzňala se v hochových prsou těžká, zoufalá láska, takový prudký, bláznivý žár, který stravuje a spaluje. Ubohé děvče si naprosto nebylo vědomo toho, že vznítilo dřímající jiskérku. Myslela si spíše, že se ho nešetrně dotkla, a začala ho prosit za prominutí. Nemáte, zač byste mne odprošovala, nic zlého jste mi neřekla, pravil muž. A náhle vřele: Spíš já vám mám za mnoho děkovat. Zač? — Chtěl říci, že za krásnou náladu onoho večera, kdy ji poprvé pozoroval oslněnýma očima, ale zamlčel se, zdálo se mu to velmi odvážné. Byli ostatně u domu a tak dívčina otázka byla zodpovězena jen výmluvným pohledem.

Když se přiblížili k vratům, stál tam hrbáč, pokřikoval cosi na radovu služku, vyklepávající předložky k postelím. Obrátil se, když uslyšel hovor, a zahlédl ještě dva úsměvy, jeden prosící a druhý plachý.

Aha, tak tady je čtvrtý, zajásal v duchu a lusknul si prsty.

III

Úředník Charvát se přistěhoval do domu několik dní po prvním květnu, ale nájem měl předplacený již od prvního. Vyhledal si tento odlehlý dům, protože nemiloval hluk města a ostatně spořitelna, ve které byl podřízeným úředníkem, nebyla daleko. Bylo nutno jen sejít se schodů a obejít park. Byl jediným synem nezámožných rodičů, kteří zemřeli téměř v jednom roce, byla to ztráta posledních jeho radostí a jistot. Smutný od přírody, stisknut válkou, zdrcen ochromením, potřeboval již jen tento smutek ke své hlodavé melancholii. S tesklivým půvabem skandoval slovo mrzák, a když přibylo k němu nové, sirotek, domníval se, že program jeho utrpení na tomto světě je již plně vyčerpán. Malá radostná okolnost, že poměrně snadno našel podřízené místo v předměstské spořitelně, zhasla mezi dvěma moři bolesti, mrzáctvím a osiřením. Žil jen v setrvačnosti, jíž sám nerozuměl. Prázdné chvíle dorážel bolestnými vzpomínkami a dny bez perspektivy hasly před jeho netečnýma očima. Dům, do něhož se nastěhoval, lákal ho truchlivostí svého zevnějšku, opuštěností a bezúčelností svého postavení. Zavřel se v tomto domě jako v klášteře, jako se zoufalec vrhá do bahna rybníka.

Do pokojíka téměř prázdného nastěhoval svůj kufr plný prachu a titěrností, knih a dopisů, rezervní berly, dvě zežloutlé podobizny, otce a matky, ve vetchých rámech a ranec venkovských barevných peřin. Fotografie pověsil nad ložem, které tu stálo při zdi jako vrak na úskalí, a na stůl postavil otřískanou nevkusnou vázičku, do níž nenalil vody, ale vsunul jakousi starou, uschlou kytičku fial. Pak usedl pod okno na černé víko kufru a hleděl na rozsáhlou parcelu, páchnoucí fermeží a potřísněnou barvami. Pro Charváta nebylo žádným štěstím, že jeho zaměstnání mu popřávalo dostatek volného času. Oddával se tak myšlenkám za dlouhých jarních stmívání a vzpomínkám, při nichž ležíval s hlavou na loktech na rozviklaném kuchyňském stole, který byl krom skříně, postele a umývadla částí ubohého nábytku pokoje, a z nichž se často vzpamatovával s dlouhým vzdechem pozdě v noci, kdy už dávno vše ztichlo a noční můry vlétaly otevřeným oknem.

Skládal si papírové figurky snů a hrál s nimi dlouhé a vždy stejné, bezvýchodné drama svého života. Tu tlustá matróna s šedivějícími vlasy dunivě sestupovala ze svého rámu a usedala do proutěné židle, která tu nebyla, s ruční prací na klíně. Za ní po chvíli s kloboukem, naraženým až po uši, s navoskovanými kníry, hubeným krkem a pisklavým hlasem scházel otec, poštovní podúředník, a bylo to, jako by přišel dveřmi, ale jinými než těmito, futrovánými s okénkem a vždy se blýskající klikou. A nyní buď matka hladila rusé kadeře jedináčkovi, nebo otec skoro prosebně vyslýchal studenta o výsledku zkoušek. Nebo matka s cvikrem na krátkozrakých očích psala dívčím písmem sáhodlouhé psaní o hloupostech daleko na vojnu a otec přešlapoval s rukama za zády, spadlejší a bledší než kdy dříve. Zde měla truchlivá fantazie bohaté pole, zde se setkávalo děcko s vojákem, školák s mužem, stojícím vratce nad první rakví, zde dvůr lakýrníkův měnil se v daleké pláně volyňských bažin anebo nad ním vyrůstaly pomyslné kontury Alp. Každý den přinesl své vlastní staré děje, ale vždycky, každodenně se střídaly v intervalech po sobě tři události, odjezd do pole, s posledním máváním červeného kapesníku otcova, ráno před amputací, celé bílé, se sněhem za okenními rámy, a poslední modlitba nad otevřeným hrobem — otcovým či matčiným — zde se fantazie setkávala, nalézajíc kulisy stejné a hoře rozdílné. Jako fráter, který přežvykuje svůj růženec, tak hoch pouštěl kuličku po kuličce svých smutných událostí, a jak to bývá v dobách smutku, nedovedl již v minulosti rozeznat staré pěkné radosti, které tam byly. Domníval se, že jeho život byl výjimečný na krutosti a hoře, a nic pěkného v budoucnu nepředvídal. Kytička uschlých fial byla dávnou památkou zhrzené jinošské lásky. Ale tu Charvát nenosil s sebou již proto, že by i tato bolest byla ještě živá, ale spíše pro dekoraci, aby kult i v tomto oboru měl šerý malý pomníček. Staré, smutné portréty pod blyštícími se skly a kytička, skromná a stydlivá, jako nevzpomínaná radost.

Těch několik málo dní klidu, které Charvát v domě měl, bylo brzy vystřídáno bezesnými nocemi lásky a dny podivné kmitající naděje, když se hoch sešel poprvé s Agátou. Tato dívka, na níž soucit ležel jako sníh na horách, jako pěna na smetaně, okouzlila mrzáka i sirotka. Její chudoba ho rozveselovala, její beznáročnost jej posilovala. Její krása ho lekala. Hnán nesourodými pocity, chvíli k radosti a chvíli k hoři, byl užírán nejistotami, jimž nebylo rovno. Viděl, jak je něžná a krásná. Bylo mu jako potápěči, který nalezl perlu tam, kde nikdo perly nelovil. A bylo mu jako tomu, kdo musí vrátit, co našel, tomu, kdo ho zjednal. Tato krása mu nemohla patřit. Byla výsměchem osudu, tvůrce hrubých vtipů. Bylo to jako v špatných klukovských hrách, kde starší láká mladšího na cetku, kterou mu nechce dát. Ale člověk byl silnější než mrzák. Charvát miloval a řekl to své samotě. Nejprve váhavě a trpce, a pak radostně a nadějně. Potom si to říkal bez ladu a skladu, váhavě a radostně, trpce a nadějně.

Ovšem byl slabý, skoro křehký, byl chudý, ale mohl žít. Ale což snilo toto dítě rusých vlasů báchorky o bohatství a pokladech? Přece tyto rty, tato dušinka ptáčete, hledaly lásku a měly ji mít, z rukou člověka, poznamenaného sice hroznou lidskou hrou na válku a zabíjení, ale poučeného bolestí. Kdo vezme tento delikátní poklad kdy do jemnějších dlaní, než tyto ruce, vycvičené nošením svých vlastních smutků a svého vlastního bolavého těla?

Kdo studuje lékařství, stane se lékařem, kdo žije vědou, stane se vědcem — kdo žije citem, není-li z něho nejlepší zahradník citů?

Šťasten svými kombinacemi, nalézal konečně úředník sám sebe, cítil se určen osudem, aby zaléval tento bělostný kvítek a šetřil jeho jemnost v okolí tak hrubém.

Poprvé zdály se mu ničím všechny dosavadní bolesti a ztráty, posouzeny okem vítězovým. Nebylo to vše školou, ze které vyšel vyškolen, aby vztáhl ruku po ovoci, které si vysloužil?

Hoch, který dosud vyškrtával lásku ze svého života jako ornament, nehodící se k ozdobě hrobky, vší silou se počal pídit po věcech lásky. Četl knihy lásky, opíjel se sny o lásce, vedl delikátní hovory o lásce. Stal se, nevěda o tom, pastýřem z romantických dob, volajícím svou pastýřku, bral lásku jako hudbu, jako třepot křídel motýlích, jako zelený paprsek západu. Jeho smutní nebožtíci se stali přikyvujícími, laskavě mlčícími staříky, poslouchajícími s ironickým porozuměním blouznící zpovědi jedináčkovy. Berle byly válečnou medailí, uschlá kytice symbolem krvácejícího srdce.

Vyhledával nyní setkání s dívkou. Nebylo to velké umění setkat se v tomto domě, na tom území, které bylo samostatným světem. Když se vracel z úřadu, schválně se vlekl v naději, že setkání s děvčetem se bude opakovati. Poštěstilo se mu a druhý rozhovor byl již bystřejší, cílevědomější. Agáta sešla se s ním jako se starým přítelem a povzbuzena jeho laskavostí a jemností, dávala mu otázky, jež on zodpovídal s ochotou víc než obyčejnou. Chtěla vědět o jeho válce. Podobna dítěti, jímž vlastně dosud byla, chtěla se chvíti hrůzostrašnými historkami a slyšet o krvi, jejíž představou div neomdlévala. Byl důvtipný a nedrtil ji nehoráznými obrazy kanonád a krvácejícími ranami smrtelně raněných, ale vykouzloval před ní obrazy melancholické, smutné a bizarní: Studánku v pláni, z níž raněn chtěl pít, dekorovanou mrtvým bezkrevným mladíčkem — vojínem, scenérii italského městečka, oslnivě zalitého sluncem, pod nebem temně modrým, odkud jako nekonečný pás, posouvající se tam a zpět, vyjížděl a dojížděl trén, nemocniční lůžka, podobná návějím pro oči vojákovy, s rukama rozežranýma špínou a zemí, vzpomínky a zpěvy za podvečerů plných sentimentality, stromy kvetoucí nad dobývanou vesnicí, neutuchající kvil střelby z pušek.

Naslouchala mu, podmaněna protilehlostí témat, výběrem kulis, plností podání. Ona to byla, které se nechtělo domů a která se chtěla ještě trošku vrátit, nevadí-li to panu Charvátovi. Ovšem, ona to byla, která ho vyzývala, aby jí to přišel asi za hodinu dopovědět na křivolakou cestičku v trávníku. Za jeho historie, plné téměř literárního vkusu, odměňovala se mu upřímnými a milými zpověďmi chudobné prosté dívky a jeho srdce se svíralo zatajovanou rozkoší. Doposavad hrál významný klid a sentimentální skepsi a instinktivně cítil, že právě v této úloze je silný. V této kůži, s tímto vlídným úsměvem, nalézala v něm staršího bratra, kterého chtěla mít. Tento způsob dodával mu právo vyčítat jí drobné nesrovnalosti tónem spíše povzbuzujícím než nespokojeným, brát do svých její malou bílou ruku a dotýkat se zlatých kadeří. Byl šťastný a neusínal-li kdysi bezútěšností, později nejistotou, neusínal nyní láskou, jejíž prožité okamžiky si znovu a znovu kreslil před otevřenýma a spánku vzdálenýma očima.

Jeho spokojenost se začala viklat, když si uložil za úkol první políbení. Jakmile pojal tento plán, rozkoš pomyslných polibků stala se mu nesnesitelnou žízní, ztrácel svou jistotu a svůj klid a setkával se s udivenýma a nerozumějícíma očima. Říkal si: Musím ještě počkat, cítím to, a boje se o každý vlásek získaného štěstí, vracel se vší silou vůle k starému dobráctví, aby rozloučení toho dne nebylo o píď horší předešlého. Bál se zvířit vlnu klidu, ležící na této ideální dvojici, a aby pravdě byl dán průchod, nevěděl ani, jakého by užil způsobu pro svůj záměr. Všechna slova odmítal jako příliš hloupá, všechny způsoby měl za brutální. Jemná pavučina jejich známosti nedovolovala nic podobného útoku, žádosti, prosbě. Charvát pochopil, že postavil domek svého štěstí na principu rovnováhy, a nevěděl nyní, jak by jej přenesl přes první bouřlivý večer. Prozatím se kryl za své výboje a neztrácel ducha, získával více a více důvěry a odnášel si ze schůzek více a více okouzlení.

Svěřila se mu se svými žalostmi s těmi břicháči. V jeho přítomnosti dovedla vyslovit i podezření na hodináře, jehož vyboulené oči valily se za ní při každém kroku jako ďáblova vejce, podezření, které jí samé bylo dosud zpola utajeno, a objasnila si je teprv svým vlastním lehkomyslným objevením, nad nímž se sama nakonec velmi udivila. Vyslovila s odporem jméno trafikantovo a Charvát viděl, že ošklivost chrání děvče před těmi, kteří by ho snad mohli předejít brutální technikou námluv. Svými slovy sestrojil propast mezi ní a jimi a zařídil to nepozorovaně tak, že on a ona byli na jedné straně oné propasti. Nakonec choval se k těm druhým s takovou shovívavou vlídností a posuzoval jejich hloupost tak delikátně, že žádný z citů nebyl pobouřen a že si doplňovala vše, co nepověděl, v onom smyslu, jak by to byl chtěl sám povědět.

Dům sám hleděl na tento nově utvořený pár se vší nevraživostí, jíž byl schopen. Jako vlastník poznával pozdě cenu děvčete, kterým opovrhoval. Zdálo se všem, jako by Charvát, jenž tu tak krátko bydlel a nepatřil ještě jaksi k domu, byl uchvatitelem, cizincem, vlezlíkem. Pobuřovalo je, že inteligent umlouvá toto děvče, tak pošetilé. Neviděli oplzlost v dotecích ševcových, ale viděli necudnost ve stycích těch dvou mladých lidí. Na rozdíl od Knopa byl nyní jen Charvát mrzákem a řeklo-li se ten mrzák, nebyl už myšlen ten druhý, ale jen on. „Kam si troufá,“ říkala listonoška. „Ten orangutan,“ dodával hrbáč a měl sebe za krásného oproti vpadlým skráním úředníkovým. Radova služka řekla, že je to žebrota, tihle malí úředníčkové, a učitel dodal, že tihleti spořitelní a státní nemají vlastně žádné vzdělání.

Nejvzteklejší byli všichni potlačení sokové. Břicháči a Knop. Za večerů, v nichž se nyní Charvát objevoval nezván, uslyšel-li na schodech laní krok Agátin, byl zahrnován neomalenými posměšky, jejichž hlavním smyslem bylo, že Knop má jen jednu berlu, a chodí s ní líp než on s těmi hůlkami s náhrdelníky. Knop nyní nacházel všechno hrozně směšným, úředníkův zvyk nosit aktovku, příliš vysoký klobouk, ba i nově podražené boty. Charvát se neurážel, zachovával vůči sokům jenom zdvořilost, která působila lépe než políček.

Švec dával vůči Charvátovi hněv nejméně najevo. Hovořil s ním pantatícky, jakmile nebyl pozorován domem. Bylo zřejmé, že urážky, které občas padaly z jeho nečisté huby, jsou aportní kameny z huby foxteriérovy, byly uměle vypěstovány okolím a nevznikly vlivem soupeřství. Ševcova láska byla tak animální a neuvědomělá, že nemohla nést žádný název a nebyla tedy ani schopna citu tak rozumného, jako je žárlivost. Chtěl se ale zdát vtipným, chtěl táhnout za jeden provaz s ostatním domem, s nímž srostl a šel tedy s ním. Když nebyl štván, neměl ani svou zlobu. Přesto byly ševcovy poznámky nejneurvalejší snahou zalíbit se ostatním co nejvíc a byl opět oslavován jako za onoho večera, když objevil lásku hodinářovu.

Břicháč Hamáček nemluvil na Charváta vůbec, nenáviděl tedy asi nejvíce. Jeho oči v nehybné tváři ho sledovaly při každém kroku a jejich zloba ho provázela dále než ony. Tento Hamáček byl úředníkovi nejvíc nepříjemný. Buď mu ty pitomé bulvy, které ho pronásledovaly, působily fyzickou nevolnost, anebo tušil u Hamáčka převahu v zámožnosti, která měla určité šance ve vysloveném boji.

Ovšem když mluvíme o domě, nesmíme sem zatahovat nezúčastněné. Olejovkář chodil jako dříve domů ráno a vycházel večer, neměl ani ponětí o událostech v domě, porodní bába byla stejná jako předtím, zdánlivě nevšímavá, alkoholický zámečník stejně ignoroval okolí a kabaretníky — starce stejně stravoval úděl jejich samoty. Listonoš se zabýval dětmi a šeptal si s nimi, jako si mezi sebou šeptávají milenci. Zedníci milovali jen své vlastní sváry. Dům měl své jaro, nevěda o něm, udolán silou výfuků zámečníkovy pekelné pece.

Jedinou senzací, která přerušila tuto zauzlující se historii námluv, byla strašlivá rvačka v podstřeší, v domácnosti zedníků. Jak se později objevilo, došlo tu k jakési vnitřní revoluci, ke změně vlády. Před rvačkou byl přistěhovalec pouze hostem, žezlo práva a hlavní příchylnost ženinu měl praobyvatel. Po rvačce ovládl sídlo host a dosavadní velitel se stal druhým v řadě. Je pozoruhodné, že při této rvačce byla nejvíc ztlučena šilhavá a dům, vyjevený, celý zrůznělý palčivým čekáním na prahu dveří, uzřel po utišení bouře sestupovat se schodů prvního zedníka, zřejmě poraženého, s krvavými šrámy na čele a tváři, odulého boulemi již fialovějícími, podpírajícího sotva se vlekoucí a sténající šilhavou, která měla mokvající ruku zabalenou v narychlo na ní přehozeném bavlňáku. Oba se vraceli asi za dvě hodiny, navoněli dům karbolkou a vzrušili znovu očekáváním, které se nesplnilo. Dveře se otevřely a zavřely a následovalo smrtelné ticho. Dobrá, čekali aspoň četníka, čekali stěhování, po dva dny si Šuškali na temných síních, ale nic se nedělo. Ještě asi týden bylo shora slyšet bouřlivé huhlám, jako když se vaří kaše v hrnci, ale i to potom utichlo.

Zedníci nebyli nějaký den v práci a pak šli opět svorně, oba se šlinci a modřinami, s modrými kastrůlky v podpaží, zavázanými v pestrých uzlech. Ani jednu ránu neutržila „ta jejich mrcha“. Již druhý den se otáčela v podstřeší, šukala nedotčená, vyzývavá po domě, přibuchujíc pouhým pohledem pootevřené dveře bytů.

Nyní litovali trochu šilhavou, až natolik, co takové stvoření soucitu zasluhuje. Litovali ji aspoň hlučně, burácející zvědavostí, zahrnovali ji otázkami, ale kupodivu, šilhavá, jindy sdílná, záhadně mlčela.

Stručné objasnění, vlastně jeho nástin, hodila dolů z třetího poschodí její matka náhodně vyklouznuvším výkřikem za odcházející. „Jo, jen si zas hrej, dělej ctnostnou, sperou tě pak oba, a já je pak roztrhávat podruhé nebudu, abych tě ochránila. Nechci mít zas brzy kravály.“ Bylo to nejasné, ale dalo se to vyložit. Úředně se zabývala vysvětlováním nedělní beseda. Jako výsledek porad rozneslo se pak po domě, že šilhavá se zdráhala propůjčovat oběma mužům, načež oba ji společně zbili. Staré prostitutce se pak zželelo dcery, a aby ji vysvobodila z tupého bití, jemuž se mučednicky poddávala, vznítila mezi oběma hádku, která se stala bitkou o prvenství. Hrbáč vyšťáral, že šilhavá chodila s Armádou spásy. Pramen ctnosti byl objeven a dům se frkavě smál, kdykoli šilhavá procházela chodbami, rozhejdaná, kývající se v bocích a házející prsy jako žebřiňák pytli krmivá na rozježděné cestě.

„Oh, panna,“ šuškali si. „Panna orleánská,“ dodával učitel. „Svatá,“ chichotala se jízlivě listonoška. A učitelovi kluci, když viděli ubožačku, nechávali her na loupežníky, které byly u nich právě v módě, a pokřikovali, dokud široká záda děvy byla na obzoru: „Šilhanda z třetího stoku jde do sebe, s rozbitou držkou přijde do nebe.“ Nejstarší z malých lotříků ji z čista jasna zastavil na prahu vrat s nevinnou tváří, zatímco ostatní hleděli bez dechu zpovzdáli, s otázkou: „Ty už ne — — — — — — —?“ Šilhavá se rozehnala bandaskou, kterou nesla, ale kluk byl už kdes, a děsný řehot provázel její obludný hněv. Založila ruce a začala nadávat. Stará zpěvačka byla pohoršena klukovým výrokem a pronesla trpkou kritiku výchovy učitelových dětí, zavírajíc okno. V tom okamžiku se otevřelo okno učitelovo a ten volal na potupenou šilhavou, aby dala dětem pokoj a oni že jí taky dají pokoj, a na hubu aby si dala pozor, že by s ní zatočil, kdyby pokračovala ve svém sprostém nadávání. Šilhavá, která neměla příliš ducha ani odvahy, se zarazila, zůstala stát s otevřenými ústy, a netroufajíc se smát nelogičnosti učitelovy spravedlnosti, cítila se ukřivděná, ale slova obhajoby nedovedla nalézt. Volně se kývajíc a hekajíc, lezla do své špeluňky. Čekali tedy hádku uražené matky šilhavé s učitelem. Ale dívčina, ohlušená asi posledními událostmi, si nestěžovala, anebo stará coura nenacházela právě v sobě chuti k útoku.

Tato záležitost byla tedy ukončena a poslední slovo měl v ní učitel. Zato slova staré slečny našla dobrou cestu — jako všechna slova takhle neuctivě pronesená — k uším toho, který je neměl slyšet. Učitel se rozkatil, na slečnu si počkal a mluvil k ní červenající se a zajíkající dlouho, hlasitě, aby celý dům slyšel, jízlivě a předstíraje vážnost, o výchově svých dětí. Mluvil, jako by se omlouval, že slova tak „strohá“ se dotkla jejích citlivých uší, ale jakáž pomoc, holt, u dítěte že je to duch, vtip, jakási předzvěst příští geniality, která se ovšem zatím vyjadřuje jen po klukovsku, ale která konečně léty nalezne zajisté lepšího upotřebení.

U slečny — domnívá se — je to také částečně neporozumění a trochu přísný soud nezkušeného v otázce, kterou zřejmě ona řešit dobře nemůže, jelikož pravděpodobně asi sama žádné děti neměla (vyprsknutí dole) a nemůže tedy posuzovat nějaký obor, v němž se sama nemůže pochlubit jako dokladem lepšími výsledky.

Slečna odešla hopkajíc, ale když si vše důkladně rozmyslela, cítila se uražená a počala učitelovu rodinu ignorovat. Konzervatoristka se urazila za ni, a cítíc se jako podnájemnice dokonce svobodná a nezávislá, odvážila se ji napodobovat. Tak vznikl v domě nový nepřátelský poměr, jelikož učitel se cítil dotčen ve svém majestátu, když slečna odvrátila hlavu při pozdravu, a prohlásil hodně hlasitě, že neodpovědět je sprostota a nevychovanost (toto slovo podtrhl) a že přirozeně tedy se pozdravem — k němuž se cítil dosud vázán zákony slušnosti — obtěžovat nebude. Potom ještě ho minula konzervatoristka bez povšimnutí s hlavou vzhůru a veškeré diplomatické styky byly přerušeny.

Neviditelným pavoukem byla utkána síť lásek a nenávistí v domě. Vlákna sympatií a odporů spojovala a odpuzovala lidi bez logiky a bez důslednosti. Dům měl svou vnitřní politiku a pro toho, kdo zde chtěl žít, bylo záhodno, aby tuto politiku znal a přihlásil se otevřeně k nějaké straně. Ti, kdož to neučinili, byli pak stranou sami pro sebe, bezděčně spojeni všeobecným opovržením. Byl to listonoš, ubožák opovrhovaný vlastní ženou, zámečník, kabaretníkovi a porodní bába. Radovi a žehlířce se celková vlažnost odpouštěla, radovi proto, že byl všeobecně považován za podivína čili blázna, žehlířce pro postavení její dcery, která zásobovala dům nemizící řevnivostí.

Trafikant nenáviděl oba břicháče a Charváta, hodinář oba soky, učitel žehlířku, slečnu, konzervatoristku, listonoše a pelech zedníků, hrbáč nenáviděl všechny, politicky se ale hlásil ke straně učitelově. K učiteli se klonili lakýrníci, listonoška, služka od radů a nepojmenovatelnými sympatiemi — prý proto, že my inteligenti musíme přece držet spolu — i paní radová sama. Slečna měla za sebou jen konzervatoristku.

Ve věcech lásky měl Knop oporu v hrbáči a učiteli, švec v nikom, hodinář v trafikantově sestře, Charvát v té ochechuli — slečně. Ovšem, sympatie trafikantovy sestry k hodináři byly naprosto němé, jelikož tato podřízená bytost se nesměla odvážit jednat proti vlastnímu bratrovi, přesto byly živé. Ctila tato omezená, udřená dušička vdovcovu spořádanost, jeho rozum a tichost a podvědomě si přála, aby to byl hodinář, který získá děvče. Bratrova ženitba by ji totiž jistě zatlačila ještě na podřadnější místo v domácnosti než dosud. A co kdyby pak — a jakpak taky ne — nastoupila v její budce službu tchyně (jak ji nazývala ve svých představách, plných obav) a ona byla vyhozena, co by si pak ona, ubohá, počala?

Slečna začala oblažovat Charváta svými úsměvy, skoro mateřskými, hoch nalézal v jejích sympatiích alespoň trochu opory a byl jí za to horlivě vděčný. V srdci této potřeštěné slečny se odbýval román lásky, prožívané za cizí mládí, stará dívka v něm znovu ožívala dávné iluze a skrápěla je slzami. Dopřávala si častého vyhlížení z okna v době, když se tito dva — Charvát a Agáta — obyčejně setkávali, pokyvovala velmi významně hlavou a schvalovala tak otevřeně tento svazek. Ona jediná snad z žen v domě tušila Agátinu čistotu a ženství a cítila se jím dojata jako vlastními vzpomínkami. Román, který si vymyslila, měli tito dva nyní sehrát před jejíma očima navzdory celému domu. Její Adonis postrádal sice kromě jedné nohy i průbojnou krásu, ale mezi touto vší veteší zdál se jejím starým očím skutečným osvoboditelem zakleté princezny. Charvát byl k dámě často puzen slovy nesrozumitelných a těžko vyjadřitelných díků, deroucích se mu na jazyk, ale nikdy se neodvážil slečnu oslovit, nenalézal k tomu patřičný důvtip. A tak se setkávali tito dva, zdravili se víc než výmluvně, a přece bezvýsledně očekávali od sebe vyjádření, které nepřicházelo.

Zato se stýkala nyní slečna s Agátou. Byla k ní neobvykle vlídná a dobrá, ze šetrnosti se však ani slovem nezmínila o jejím poměru k Charvátovi. Dívka jí byla vděčná za její pozornost, složenou z pozvání k poslechu konzervatoristčiny hudby, z poptání na úřad, z několika příběhů vyprávěných otevřeným srdcem a týkajících se slečniny dávné minulosti. Avšak povídání z dávných dob nevěnovala příliš pozornosti, zdálo se jí nezměrně prázdné, ubohé a školní, a pozvání na hudební večírky se neodvážila přijmout, považovala je jednak za formální a jednak po nich netoužila, neměla chuť při své vlastní zpěvnosti poslouchat tyto nadřené, suché árie a škály. Rovněž konzervatoristka obšťastňovala pár svými přejícnými úsměvy, a byla to tedy většinou jen potkání němých úsměvů, které by byly pro cizince vypadaly velmi groteskně. V soukromí sdělovaly si obě, jedna zestárlá a druhá stárnoucí, své dojmy, rozplývaly se neprožitou erotikou, dumaly po způsobu k smrti zamilovaných, napodobovaly tak hrdiny v románech odříkající se světa a radovaly se nad jeho vykvétáním v duších cizího mládí. Sledovaly velmi pozorně děj, jenž se rozvíjel, a ve svém bezprostředním úsudku zavrhovaly hubeného Knopa i břichatého, odporného Hamáčka. Se ševcem ani nepočítaly, udělovaly mu oprávněné rozhřešení neškodnosti. Přirozeně, že tyto sympatie, věnované lidem, nepřijatým na milost lepší party v domě, a poměru téměř nedovolenému, staly se všem v domě lehko zjevnými a poměr obou dam k straně učitelově se vyhraňoval tím přesněji.

Na počátku června viděli ti, kteří byli již touto dobou vzhůru, jak se dvojice lakýrníků vrací z hospody namáhavěji než obykle. Objevilo se, že hrbáč podpírá otce a snaží se mu dát najevo všechnu svou drsnou péči. „No, no, eště kousek, už to vydrž. Tak se tak, hergot, nevopírej, dyť tě neutáhnu. — No, koukej se, koukej,“ a podobné povzbuzování naznačovalo zřetelně, že se starým je to tentokrát trochu divné. Vypadalo to, jako když osličář pohání osla, a ne jako když syn podpírá otce. Konečně došli. A po celý den bylo vidět jen hrbáče, nemluvného a s tváří starostlivou. Večer nastalo rozuzlení. Hrbáč klepal u žehlířky: „Nemohl bych s nima trochu mluvit? Táta holt stůně. Mohli by nám ňáký čas hospodařit?“ Doposavad si lakýrníci obstarávali svou mládeneckou domácnost sami. Nejspíš že většina prací ležela na otci, a syn se ukázal neschopným vést domácnost sám. A tak se žehlířka nastěhovala na celé dny dolů k lakýrníkům a ošetřovala starého ožralu. Doktor pozván nebyl, starý lamentoval už při samém slově lékař. Vykurýroval se ostatně sám, s pomocí Němkyně, domácími prostředky, potem, obklady a kořalkou.

Když mu začalo být trochu líp, našel hrbáč opět svůj jízlivý humor a bavil celý dům groteskními rozhovory mezi zadrhující opatrovnicí a bručlavým tátou, rozčertěným na své dřepění v posteli. Hrbáč sám do hospody nechodil, ale zvyklý ponocovat, nenalézal spánek, a tak se namáhal vší silou zdržet každodenní besedy do pozdních hodin. Namáhal všechen svůj důvtip a velmi se mu dařilo. A přesto zůstával ještě sám dlouho před domem, hryzal cigaretu, pozoroval světýlka pod strání, naslouchal hukotu velkoměsta a počítal fialové blesky tramvají. Konečně se starý objevil venku, přepadlý, bídný, ale dychtivý hospody, kam byl také po třetím vyjití na vzduch hrbáčem slavnostně zaveden. Bylo už na čase, stará Němkyně nedovedla už tak čile zastávat práci, která ji přetěžovala, ač jí Agáta vypomáhala, seč byla, když se vrátila z úřadu, byla nakonec utahaná nemocí lakýrníkovou víc než on sám.

Týden nemoci starého muže měl pro Charváta nepředvídaně smutný význam. Předně Agáta nyní nenalézala chvíli pro sebe a unikala jeho zábavným rozprávkám ke své práci nebo posluze u Hamáčka, která byla také částí povinností matčiných. A právě tato druhá věc rozbolestňovala Charváta nejvíce. Jeho láska si představovala žádostivé pohledy vdovcovy, odporné zábavy, jež jistě zaváděl v její přítomnosti, a narychlo zbudovaný podřízený poměr Agáty k břicháči ho rozčiloval. S hnusem si představoval, že Agáta vdechuje výpary tohoto páchnoucího těla, naslouchá přáním mručícího sudového basu, dotýká se nečistého lože, připravuje jídlo tomuto odpornému zvířeti. Zesmutněl a ztratil klid. Když pak nemoc se vlekla a dny — ach ty dlouhé dny — prchaly, zahloubán v samotě a ve svých horoucích vzpomínkách, počal hýčkat plán, jak využít těchto zlých dnů k svému prospěchu. Umínil si, že bude psát. Po dva večery se lopotil s výrazy, nenalézal pravého slova, škrtal, mnul hlavu, upadal do tuposti, vyčítal si, podceňoval se, doufal, až konečně vyhotovil dopis, napsaný krasopisným písmem a chvějící se rukou.

Stálo v něm: Slečno Agáto! Nikdy jste mně neublížila vědomě ani nevědomě, nikdy jste nebyla netrpělivá k mým steskům, nechávala jste se vždy vést podivuhodnou delikátností a vrozenou vám dobrotou. Jenom tyto vaše vlastnosti osvobozující ve mně, člověku velice plachém, osudem stíhaném a nových bolestí se obávajícím, projev, který bych jinak utlumil ve svém srdci. Nemíval jsem štěstí, byl jsem vždy zahnán slovem, posunkem nebo brutalitou. Ve vás potkal jsem všechno, co si pro potěchu samoty vytvořily mé bázlivé sny. Připjal jsem se k vám celou toužící duší, a aniž jste tomu mohla či snad chtěla zabránit, název pro tento můj poměr k vám napsán byl již před mýma očima modrým písmem na bílém poli: láska. Zpovídám se z ní vám dnes, když náhoda vás ode mne odvedla na několik dní. Chci vám právě tolik samoty poskytnout k rozjímání a zodpovědění tohoto listu, jako já měl k jeho sepsání. Otázka, kterou vám kladu, nezní — máte-li mne snad ráda — neboť kdo může milovat mrzáka? — ale budete-li se moci beze změny a stejně nenuceně se mnou setkávat po tomto vyznání. Bude-li vám to možné, bude to pro mne znamením, že nemáte ke mně zvláštní odpor a že nebudete překvapena, že když mi dáte k tomu souhlas, budu k vám více mluvit i o svém okouzlení, o své budoucnosti, o svých plánech, které bezelstně vám svěřím. Naleznete-li v těch věcech jen trochu záliby a moje společnost ani potom nebude vám nemilou, bude to pro mne znamením, že smím i dále spřádat své sny s vašimi a vymýšleti čistou a bezpečnou cestu pro dva až do dne, kdy bych své prosby pronesl formulovány určitěji. — — — — — Pak prostý podpis.

Dopis vyzněl tak úředně, tak právnicky, že autor sám pochopil jeho ledový sloh. Ale bylo to v jeho plánech, vymýtit z psaní všechna slova pošetilá a žádat co nejméně. Nebyl s dopisem spokojen, nevyjadřoval to, co cítil a co by byl chtěl napsat, vyjadřoval ale jeho nejčestnější úmysly, o ničem nelhal a zpovídal se přímo. Byl více podoben nabídce k přátelství. Charvát se už neodvážil koncipovat jiný. Zalepil jej rychle, aby unikl nebezpečí kritického výsměchu.

Avšak napsat dopis bylo snadnější, než jej doručit. Nejjistější bylo, dát jej dívce přímo do ruky. Chtěl se o to pokusit, ale jakmile ji viděl, nenašel vhodná slova, kterými by doprovodil podivné doručení listu. Poslat dopis poštou nechtěl, poněvadž listonoš docházející do domu měl ve zvyku vykřikovat již dole v síni jméno adresátů, zvláště těch, jimž dopis téměř nikdy nedoručoval. Obyvatelé dolejška vybíhali obyčejně ze dveří a poučovali listonoše, kde a v kterém poschodí partaj bydlí, jistě by mu řekli, že ani žehlířka, ani Agáta není doma (pošta chodívala dopoledne a schránku na dveřích neměly). A kdo tady může vědět, když žehlířka dlela u nemocného, aby snad Hamáček neprohlásil, že jí dopis dodá, až se vrátí z úřadu, ne, to by nebyla bezpečná cesta pro tento dopis.

Adresu kanceláře, kde pracovala, neznal — zvídat nechtěl na nikom a ptát se přímo děvčete jen pro zaslání listu bylo pošetilé a neodpovídalo jeho představám o přímočarosti.

Zaslat dopis přece jen poštou a podtrhnout barevně „třetí“ poschodí? Ale i tak by mohl přijít do cizích rukou — a dopis Agátě psaný mužskou rukou, dnes, když byla Agáta středem pozorností v domě, bylo na pováženou důvěřovat někomu z tohoto domu.

Možná, že všechny tyto Charvátovy úvahy byly sporné a že si dělal nesmyslné představy o nastalých obtížích. Jisto je však, že dopis nedoručil ani prvního, ani druhého dne. Přistoupila k tomu nakonec nedůvěra ke stylu listu, jehož přesné znění pozapomněl, a ve svých představách si zkreslil ve svůj neprospěch. Nyní už bylo jasné, že dopis odeslán nebude.

Když se lakýrník uzdravil a Agáta byla osvobozena od práce i od onoho „rozjímání, jež jí dalo odloučení“, byla dopisová záležitost skončena. Ušpiněná a zohýbaná obálka s dívčinou adresou ležela nyní navrchu v kufru a skrývala dopis, připravený kdoví pro jakou příležitost v budoucnu.

Charvát dobře tušil, že zastávání matky u Hamáčka dá břicháči příležitost k rozpravám, k nimž by jindy nesebral dosti odvahy ani odůvodnění. Hamáčkovi se lakýrníkova nemoc hodila. Měl důvody k stížnostem, ale nestěžoval si. Postel mu stlala stará kostra mezi dvěma pracemi u lakýrníků, snídani dostával opožděně, oběd oschlý. Zato večerní Agátiny práce hodináře odměňovaly. Přehnaně chválil dívku, jaká je čiperná hospodyňka, jak se umí otáčet a jak se mu prý hezky spí, když mu ona ustele. Rozváděl své žerty dále až k nevkusnosti, přibližoval se k dívce, aby jí pomohl, usmíval se chrochtavým smíchem, nejapné vtipkoval a zdržoval. Vlídné děvče, celé rozpálené, úzkostlivě přijímalo jeho úsluhy, nechalo se zdržovat jeho řečmi, kapitulovalo před nesrozumitelností jeho vtipů. Dávala mu dost příležitostí odpověďmi, jež byly pouze zdvořilé, domýšlet se výmluvných a zakrytých nabídek. Ano, nyní byl hodinář blažen. Jednou se vyjádřil trochu příměji — míní-li slečinka umřít jako písařka cizího člověka, nezdá-li se jí, že by bylo pro ni výhodnější vdát se. „Oh, já na to ještě nemyslím, pane Hamáček.“ „Jo, jo,“ převaloval se kámen v bubnu, „jo, jo, ale co jako by říkala, kdyby někdo přišel a řek, tak Agátinko,“ och té blbé zdrobněliny, „já bych byl jako rád jejím ženichem.“ Úsměv břicháčův měl být nyvý, ale byl úsměvem zamilovaného vepře. Och, neví ještě, nemá představu, opravdu, nikdo takový nemůže přijít — a jako poslední útočiště, jako výmluvu, jako odvolání vyřkla slovo „matinka“.

Chtěla tím říci, že ona ještě o takových věcech neuvažuje, leda snad matinka na to myslí, anebo že by se musela nejprv domluvit s „matinkou“ nebo že matku bezmezně poslouchá a nic jiného, ale pro hodináře to byl návod k upotřebení. Chytil slovo jako pes kost, přežvykoval je a líbezně se usmíval.

Hned prvního dne, když kostra byla zase doma, když Agáta odešla a dům se zpola vyprázdnil, zamkl Hamáček krám dvěma pádnými údery a volně, důstojně, za zády udiveného Knopa, stoupal po temných schodech. Co? Kampak? Knop počítal odpočívadla, na nichž hodinář hekal — první, druhé, třetí poschodí, tlumené klepání, vzdech — och — nyní si teprv Knop připomíná jeho nezvyklý, sváteční úbor — ano, námluvy, je to tu. Byli všichni předstiženi. V panice hledal berlu a nejistými skoky plul na dvůr — k hrbáčovi.

Nežli se hodinář vrátil od Němkyně, byl zburcován zprávou celý dům. Bylo to dílo hrbáčovo, který byl strůjcem této senzace. Listonoška měla „náhodou“ dveře pootevřeny, ale žel, nezaslechla ani jediné slůvko. Radova služka měla tolik práce v síni, hrbáč s Knopem, hluboce rozrušeným, rozmlouvali na prahu. I kabaretníkovy kroky umlkly v podstřeší, zdálo se, že někdo tam dýchá u klíčové dírky, i paní radová volala chvíli co chvíli služku, poslanou na výzvědy.

Hodinář se vracel a jeho tvář vola, zašedšího na cizí louku, nedovedla zakrýt uražené rozpaky. „Nepochodil,“ řekl hrbáč Knopovi s jistotou, hodnou důvěry. Trafikant, blažený nade všechno pomyšlení, vzpřímil hlavu sklopenou k zemi a očekávající ránu, a nabídl vladařským gestem lakýrníkům cigarety z pouzdra ozdobeného malovanou nahou ženou. Šepoty se rozešly po domě jako náhlé zašumění větru. U hodináře zapraskala postel. Hodil sebou ustrojený, v botách — pán tak tuze pořádný — na nerozestlané lůžko. Krám odemkl až k polednímu. Byl zdrcen. Schachschneiderové, nesoucí mu oběd, třásla se tak ruka, že polévka dělala po síni kouřící stopu. Nyní bylo zřejmo: Troufla si a vyhodila ho! Tahle zpráva čekala na návrat nejvíce zúčastněných — Charváta a Agáty.

Charvát to zvěděl ihned po svém příchodu od jednoho z kluků učitelových. Věděl dobře, že byl kluk poslán, a proto uvěřil. Avšak Agáta se dnes dlouho nevracela. Přišla až se samým večerem a hrozně pospíchala. V její ruce byla snítka šeříku. Charvát se odvážil právě jen říci si o tento šeřík. „Ale ano, ale jen malinký kousíček vám dám.“ A ulomila snítečku, jako by trhala kousek vlastního srdce. „Proč jste dnes tak lakomá?“ pravil s úsměvem a nepozoroval smutný úsměv, s nímž se loučila s květem. „Oh, to vám nemohu říci.“ A zapálila se.

Když Charvát házel do kufru zvadlou kytici jinošství a do vázičky dával prouteček bílého šeříku, váhal, rozjitřený divným podezřením. Co tím chtěla říci? Cožpak měla nějaký důvod nedat mu ten kvítek? Kdo jí ho dal? Otevřel kufr a vyndal psaní. To psaní musí být posláno. Sedl ke stolu a dlouho do noci měnil své vyznání. Vynechal nyní větu o rozjímání a nahradil ji „touhou po nových setkáních“, při nichž několik dnů odloučení mělo být spadnutím opony po prvním jednání — a dosti už pošetile a pečlivěji mluvil o jednání druhém. Ale ani toto psaní nemělo být odesláno, jak budoucnost ukáže.

Jednání hodináře s kostrou bylo zahaleno rouškou tajemství, a přece bylo navýsost prosté. Břicháč hezky zpříma začal vypočítávat při svém projevu všechny své výhody a dobré vlastnosti, nadýmal se jako holub, a že jako přišel požádat svou posluhovačku o ruku její dcery. Není ještě tak starý — nějakých devětačtyřicet let — je zachovalý, řádný a prostě její děvče dobře zabezpečí. Když se setkal s mlčením, sliboval, sliboval ještě dobré zacházení.

Byl ovšem velmi překvapen, když mu žehlířka nezačala v slzách děkovat, a ještě více byl uděšen, když se stará kostra usmála a hezky břitce mu začala vykládat, že se Agáta rozhodně ještě vdávat nebude, že je ještě mladá a že teda na žádné svatby nepomýšlí. Břicháč byl vyveden z konceptu, ale nebyl přec nějaký mladík, aby se nechal zahnat. Hezky si k tomu sedl a začal spatra a znovu vykládat o svém naspořeném majetku, o své dobré živnosti, o nebezpečí žehlířčina úmrtí a o ubohém zaměstnání dceřině, které má pro hezké děvče tolik svodů. Snažil se ubohé, zaslepené hlupačce otevírat oči. Ale ukázalo se, že žehlířka byla na tuto scénu připravena lépe než hodinář — přece její některé nejistoty při první rozmluvě s břicháčem nebyly nadarmo. Vyložila panu Hamáčkovi, a její česko-německá hantýrka drnčela, že pokud ona nezavře oči, nedovolí, aby si její Gat vzala člověka o tolik staršího, byť by měl i milión a byl ganz von Golden, pozlacený.

Tak Hamáčkovi nezbylo než se urazit a zanechat za sebou své výhrůžky a svá proroctví, že bude paní Schachschneiderová i slečinka Gat jednou trpce litovat.

Přesto když se Gat navrátila, našla matku v slzách. Byla asi dojata, jaké nebezpečí čekalo na sladkou mladost dceřinu, které právě odrazila svou vlastní odvahou. Agáta objímala matku, jako asi objímala krásná princezna Honzu drakobijce. Byla zbavena jednoho svého nápadníka.

Její radost ale hrozila být krátká. Téhož večera se rozhodl trafikant, že do toho praští. Netajil se tím před nikým z domu a kde s kým rozmlouval o tom, že teď, když břicháč najel, dá se on do práce a že se holt uvidí, jestli se slečinka dívá na něj tak svrchu jako na Hamáčka. Chystal si oslovení, kterým dívku překvapí a jímž ji požádá o rozmluvu mezi čtyřma očima. Hrbáč znal dobře všechny ty slovní efekty, kterými se míní zablýsknout trafikant, a za zavřenými dveřmi je předváděl otci stoje na jedné noze a drže se futra dveří: „Já vím, že jsem mrzák (s patosem), ale zato to mám tady (a bouchl se v místo, kde lidé mívají srdce). Jsem starý voják, kterej byl nevinně zkrácenej o nohu. Nevíte, slečno, jak si vás vážím a jak vás miluju. Neříkám vám, že mě máte hned taky milovat, ale můžete mi říct, že mě můžete vystát? Dybyste mně chtěla rozumět, mohl bych vás udělat šťastnou. Nebudete-li nic proti tomu namítat, dovolil bych se o vás ucházet.“ — — —

Kdyby byl mohl Charvát slyšet tyto bombasty a prázdné výbuchy smíchu, byl by slyšel číst svoje psaní přeložené do řeči méně literární.

Recitaci vyslechl i švec, i Hamáček, tento mlčky a plný důstojnosti. Bylo zřejmé, že ještě dříve, než byla řeč domluvena, má svůj plán hotový.

Večer si zašel Knop s Hrbáčem na pivo. Na kuráž, povídal. Odklincal se směrem k „Zelené lišce“, hrbáč poskakoval po jeho boku a nadouval sražená ramena čistým nadšením. Této chvíle využil hodinář. Vyplížil se — on, nekuřák — k budce, kde trafikantova sestra přepočítávala denní tržbu, a chvíli důtklivě s ní mluvil. Nebohá dívka mu svěřila pod slibem mlčení pravdu, kterou na ní žádal. On byl jediný člověk, jemuž se to mohlo říct. Ano, bylo to tak. Ještě před večerní besedou volal hodinář na ševče nečekaně vlídně a nezvykle se usmívaje. Švec přichvátal, a co zvěděl od Hamáčka, nadchlo ho u vytržení.

Druhý den se šuškalo po domě od časného rána, že nebohý vojín přišel o nohu, když jako kluk šlápl na rezavý hřebík. Dům se chichtal za zády Knopa, ustrojeného bezvadně k zamýšlenému rozhodnému kroku.

A nyní, když události došly ke kritickému bodu, když jeden nápadník byl odmrštěn při samých námluvách, druhý čekal jen na svůj čin a třetí nosil v náprsní kapse nové rozhodné psaní, stalo se to, co právě ani nikdo z účastněných, ani z obecenstva neočekával.

Se zapadajícím sluncem, když si Knop odskočil k budce pro novou zásobu „retek“, a zatímco Charvát v průjezdě domu seděl na židli, kterou si přinesl a předstíral čtení knihy, skrývaje za posledními listy románu ono osudné psaní, vykřikl v tichu, jež nastalo, rušeno jen výbuchy fabričky, nejstarší kluk učitelův:

„Tě pic — to je pátej!“

Něco jako povel k zvědavosti zavířilo domem. Kdo to uslyšel a měl okna dopředu, vyhlédl ven. Charvát povstal ze židle v podvědomém úleku a vyšel před vrata. Všem, kteří se dívali, naskytl se obrázek konejšící všechnu touhu po senzaci. Ne od schodů, ale přímo cestičkou od stráně (snad aby nepotkali Charváta, který chodil po schodech?) kulily se dvě hlavy (byly právě v sedle louky a nebylo víc vidět): jedna Agátina, rusá, zahleděná do druhé, patřící cizímu mladíkovi.

„Můj bože,“ zaznělo z druhého pochodí úzkostlivě a lítostivě zároveň. Promluvil tak špatně skončivší román stárnoucí slečny.

V té chvíli se vracel Knop a na nároží domu zůstal stát zkoprnělý, opíraje se volnou rukou o holé cihly, zašpiněné sazemi a prachem.

Z dáli od zámečníkovy fabričky zazněl sopránový popěvek kluků, připravených k útěku, zpívaný na melodii poslední odrhovačky sborem špatně zladěným: „Zabrečel si Knopů Pepík, vrazil si do nohy řebík, teď lže ale pokojně, přišel jsem o ni na vojně.“

IV

„Kdo to byl?“ vyslýchala večer žehlířka dceru. „Maminko, nevím, je to nějaký inženýr a jmenuje se Jarka.“

„Jarka? Ty mu říkáš Jarka?“ upřela zardělé oči zpytavě na dceru. Dívčí hlavinka se sklopila. „Říkám mu většinou jen pane inženýre.“ Při tom zůstalo. Těžký vzdech matky zakončil rozmluvu.

Na besedě se zpytovalo věcně slovo inženýr. „Kdepak,“ povídal Knop, „takový mladík, ten ji nalejvá!“ Ostatní přikyvovali. Toho dne bylo besedování vůbec velmi bouřlivé, bylo hojně látky. Přišoural se i Hamáček. Dům se vůbec spojil, dosavadní řevnivost soků jako by byla zmizela. Byli přepadeni, museli se bránit společně. Cizinec, hleďme! Ani na Charváta se už nehledělo jako na vetřelce, nyní i on byl ukřivděný. Byl přece také z domu. Knopa nechávali na pokoji, nepředhazovali mu jeho „řebík“. Ten se zatím jen na sestru mračil, ignoroval ji, věděl, že ona to vyzvonila. Nevěděl ale komu a nebylo nyní akutní ptát se na to, byly tu jiné věci. Tedy šamstr z města! Nový příchozí dostal mnoho jmen. Slovo „šamstr“ na něm ulpělo a už z něho nesešlo. Kritizoval se tedy šamstr. Všichni ho nalézali zeleným, podloudným, tušili v něm nebezpečí, ostudu a brajgl.

„Nevypadá ani nevinně,“ povídala radova služka. „Takový campouch,“ řekla listonoška. Hamáček myslel, že by se to mělo staré nějak říct. Ale on s ní už o té věci mluvit nebude. Ženská je do dcery hin, ani nebude vědět a bude třeba už pozdě. Rada byla dobrá, ale nikomu se do takové úlohy nechtělo. Návrh byl tedy protřesen a odložen na vhodnou chvíli.

Ve svém pokojíku dlouho do noci bděl Charvát. Cítil se oklamán a pohaněn, byl nešťastný a zamilovaný. K děvčeti necítil hněvu. Tím více však jej pojal proti sobě. Seděl na svém loži potmě, bál se zhlédnout svou tvář v zrcadle. Štítil se svých holí, propadlých lící, s odporem zapuzoval od sebe představu svého vlastního pohledu. Zkarikoval ve vteřině svého zklamání všechny své zvyky, shledával je vesměs hloupé a protivné. Zatoužil po nicotě, zapomenutí. Po způsobu dětí choval v nitru naději, že vše je sen a bude nutné se z něho probudit. Výsledkem bylo, že se trápil až k otupení a usnul oblečený, v hodinu, již nemohl zjistit. Ke všemu, když odcházel ráno do úřadu a kulhal bídněji než jindy, potkal starou pannu z druhého poschodí a přečetl v její líci větu soustrasti.

Druhý, kdo této noci v domě nespal, byla Schachschneiderová. Vzdychala a vzdychala bázlivě, aby spánek dceřin nebyl rušen. A tato spala tak blaženě a oddechovala tak pravidelně, že obavy a obvinění staré kostry se musely nezbytně rozplynout v slzách. Výsledek tohoto bdění byl, že ráno stará s odvahou u ní neznámou a s obdivuhodnou přísností pronesla k odcházející dceři: „Ty musíš vědět, jak se aspoň jmenuje!“ Gat nechala toto matčino extempore bez odpovědi. Utkvěla na ní jen dlouhým, smutným pohledem. Kdyby byla stará Schachschneiderová psychologicky nadaná, byla by z tohoto pohledu vyčetla pro sebe dost truchlivé zprávy. Předně, že Gat miluje a že se nezeptá.

Dítě, vyrostlé v tomto doupěti mrzáků a břicháčů, poprvé přišlo v bližší styk s člověkem uhlazeným, vkusným a celým. Jejímu mladému cizinci nic nescházelo na darech přírody a byl pro ni tedy princem z pohádky, maharadžou, krasavcem. Cítila se hluboko pod ním a nemohla se zahodit otázkami. Ovšem, mohla mu říci, aby ji už nedoprovázel. Ale cožpak si to mohla odepřít? Trpně vyslechla matčin příkaz, ale uvnitř věděla, že mu nevyhoví. Poprvé neposlušná, poprvé nemyslící na matku, očekávala svou šťastnou náhodu. Očekávala, že hoch sám, nežádán, poví jí své jméno a záležitost bude tím šťastně vyřešena. Tento však mlčel, jako by zapomněl, a jeho křestní jméno bylo jediné, co jím bylo dáno do hry. Jiné děvče než Agáta nalezlo by už prostředek — lest. Bylo by účelnými a zdánlivě nevinnými otázkami získalo několik cenných stop, po nichž by se dalo pátrat. Avšak Agáta nepokládala ve své vrozené delikátnosti sebe za hodnu otázek a jeho, takového galantního prince, za schopného zrady. Nepronesené jméno bylo jen rozkošným opomenutím. A což křestní jméno hochovo neznělo dost určitě? Och, kdyby byla stará kostra věděla, že jí už toto jediné slovo stačí.

Ovšem, večer druhého dne byl celý dům na stráži a očekával Agátin návrat. Zvědavost byla odměněna: opět ji doprovázel. Stáli tentokrát déle než včera, a cizinec vrhl několik posměšných pohledů k domu, pohledů drzých, vyzývavých, které zasáhly dvě srdce, srdce Charvátovo a srdce staré panny; ostatní byla obrněna notnou dávkou tuposti. Charvát cítil, mluví o mně, ač to nebyla pravda. Chlapcův úsměv cítil jako ránu svému mrzáctví a ještě více se schoulil. Byl to druhý smutný den.

Gatina matka trnula úzkostí, jakmile podle ruchu v domě zjistila, že opět přišel. Obávala se, že Gat nebude opět nic vědět, a ještě více se bála, že bude muset opět na ni naléhat. Avšak dcera se vrátila veselá, rozmilá, kytičku si přinesla a nejprv pro ni sháněla sklenku s vodou — stará mlčela, pozorovala a tála. Ovšem o hochovi nebylo promluveno celý večer ani slovo. Ráno utrápená žehlířka zaspala a na odvahu k otázce nesebrala ani dost času. Věnovala tedy celý den přemýšlení, a když nic nevymyslela, dala se na modlení, které ji naplnilo rezignací a přivodilo rozhodnutí, že nejlíp nechat všechno milému pánubohu. A tak se stalo, že když třetího dne se vrátila Gat s cizí knížkou v aktovce, s níž po večeři usedla u zešeřívajícího se okna, uviděla čelo matčino prosté otázek a starostí. Nemohla nekonstatovat tuto prostou důvěru zavýsknutím a polibkem doprostřed čela, plného vrásek.

Agátina historie nabyla nyní určitého rázu. Denně přicházela se svým šamstrem, denně stáli ještě dlouho a rozcházeli se s tím, že On jí líbal Její ruku. Zpočátku měl dům naději, že to šamstra omrzí. Avšak minul týden a on docházel s pravidelností ženicha. Nyní začal mít dům podezření, že dům udělá štěstí. S hrůzou pronesla tuto myšlenku listonoška a smrtelné ticho, jež zavládlo po pronesení této věty, dosvědčovalo zdrcení posluchačstva. Učitel sám vyšel jaksi z konceptu a promluvil ne zcela svým hlasem jen dětinské „to snad ne, to snad ne“. A tatam byla jeho obvyklá duchapřítomnost a ironie. Dům by snesl ledacos, ale takovéhle „prasečí štěstí“ přec jen ne, jak řekl zaražený učitel, až za notnou chvíli po svém překvapení. Všeobecná ochablost tohoto večera potvrzovala, že ráz Agátiných dostaveníček se skutečně tímto způsobem vtiskl do myslí obyvatel tohoto zvláštního domu.

Mezi bývalými soky zavládla jistá familiérnost. Byly řečeny jisté hloupé vtipy, které připravily půdu a staly se každodenními, téměř zaklínacími pozdravy. Tak například Knop si navykl říkat Hamáčkovi na potkání: „No, tak jsme utřeli hubu.“ A znamenalo to asi jako: „Námi, slušnými lidmi, pohrdla, a po floutkovi blázní, nu, ať si dělá, co chce.“ Tento ráz věty, zdomácnělý na chodníku a na chodbách, nebyl nepříjemný hodináři, ale že to říkal trafikant, s nímž se Hamáček vůbec nikdy nesrovnával, ho zlobilo. Charvát přijímal Knopovy důvěrnosti chladně a nedbal přívětivých pohledů Hamáčkových. On jediný měl hoře, na rozdíl od obou, kteří trpěli jen ješitností. Švec jevil stejně nepříčetný zájem o děvče jako dříve. Pro něho se nic nezměnilo, hrál dále svou úlohu fantastického tatíka. Nový obrat v historii domu ho těšil jako kalendářní povídka.

Jako poraněný vycházel a vracel se do domu Charvát. Jeho postřelená naděje se změnila v trapný stud proto, že tolik doufal. Odložená kytice vyčítala zradu staré minulosti a nerozlepené psaní se mu vysmívalo z pomačkané obálky. Cítil se vinen směšností a slabostí. Nemohl na sebe pohlédnout, aby necítil hnus.

V dlouhých chvílích probíral chudé události posledních dnů a nalézal v nich nová a nová muka. Nehovořil již s mrtvými z obrázku, ale rozjímal s odumřelým snem. Pocítil-li fyziologický pocit štěstí, domyslíval věci, které byly pro něho navždy ztraceny. Za těchto chvil houpal na klíně drahou Agátu, vymýšlel pro ni dětinská jména a věřil, že i on je milován. Tím zběsileji se nenáviděl při vystřízlivění. Nemohl si pomoci, aby nekarikoval předchozí sny, a viděl jen mrzáka a jeho samotu. Byl by si snad zoufal, kdyby nebyl zároveň slaboch a přes vše neskrýval v srdci semínko naděje.

Bylo ještě možné, že cizí chlapík jednoho dne nepřijde a ubohému úředníkovi se naskytne výhodná úloha těšitele. Znal již ona působivá slova, která by uměl pronést, a dovedl si představit vroucí, zanícený pohled znovu k životu vzkříšené lásky. Kteréhosi večera pocítil tak skutečný polibek věčnosti, že vyskočil ze své polámané židle a s bušícím srdcem přistoupil k oknu. Bylo mu, jako by nalezl novou naději.

Potkal-li se s Gat, pozdravil a odvracel tvář. Ještě se nedovedl ovládnout, byl přec ještě příliš mladý. Gat však nepoznala, co pozoroval každý nestranný svědek. Viděla jenom svoji lásku, naslouchala jen jejím šepotům, které k ní promlouvaly po celé dny a po celé noci. Neviděla všednost. Neviděla dům. Vše, co bylo, pro ni skončilo. Její jaro se rozezpívalo.

Nastaly horké dny a horké noci. Besedy u domu se prodlužovaly, protože se nikomu nechtělo spát. Dům zel do noci otevřenými okny a okna mluvila. Z učitelova bytu zaznívalo denně chrápání v několika tóninách. Z oken starých panen zaznívaly septy. Obě slečny si vyprávěly bůhvíjaké příběhy a jejich vyznání neměla konce. Neviditelný šelest rtů pokračoval neúnavně a neústupně. Byl to šelest větru, byl to pád vody, nebylo pravděpodobné, že by někdo dovedl tak vytrvale šeptat. Tyto šepoty počaly rušit besedy.

Kteréhosi dne někdo na ně upozornil, od té doby byly šepoty známy a převládaly nad večerním tichem. Jakmile se někdo v hovoru odmlčel, již zazněl šepot. Tito lidé, tak všední, počali se děsit tohoto nelidského zvuku, který neustával. Kdosi se ho snažil překřičet, počal čímsi, ale nedošel sluchu — všichni byli zaujati šepotem a čekali, že ustane, ale on neustával. Radova služka, tak hrubá, ale bázlivá, odcházela, jakmile šepot převládl. Říkala, že to nemůže slyšet, že by jinak nespala, že by to šuškání jí zůstalo v uších. Knop hrubě nadával, dokonce kdysi hodil hrst písku vzhůru do oken. Ale písek nedoletěl a vzbudil radu, který dřímal. Objevilo se, že nosí paruku, neboť se u okna objevil cizí, lysý a chatrný.

Tato událost byla jednou z mála, která na čas zastínila randez-vous Agátiny. Hovořilo se o tom několik dnů, avšak všeobecná úcta k radovi nedovolila, aby posměch se stal zjevný. Ani učitelovi kluci nezvěčnili nový radův rys písničkou.

Šepoty u staré panny ustaly, teprv když konzervatoristka odjela na prázdniny. Pak si dům oddechl.

Druhou podobnou událostí byla nová rvačka u zedníků. Vznikla z příčin nepředvídaných a nikdy nezjištěných. Tentokrát však oba zedníci ztloukli svorně svou společnou ženu. Šilhavá dělala jako pominutá. Běhala po chodbách, plakala a prosila o pomoc. Když vše utichlo, chvěla se na prahu dveří a děsila se vstupu do bytu. Snad si představovala, že spatří krev, které se hrozila. Krve nebylo, jen trochu modřin a podlité oko. Změny po této rvačce nenastaly žádné. Zedníci i žena zůstali svorní, pobitá pak žárlivě střežila tajnosti své porážky. Její mlčení se dočkalo zapomenutí a historie usnula mezi historiemi zajímavějšími, které později nastaly.

Dům žil svou každodennost. Trafikant kouřil na prahu dveří s čepicí posunutou do týla, vypečený jako hliněný hrnec, a vypocoval svou otylost. Zbytek jeho nohy visel z prahu jako napěchovaná uzenice a berla křížila cestu příchozím. Nenosil nyní ani vestu, ani kabát, seděl v rozhalené košili, s vyhrnutými rukávy, třpytivá spona pasu leskla se mu na břiše.

Jeho sestra, možno-li ještě bledší a vychrtlejší v lesku léta, běhala stejně poslušně, stejně poníženě a nenacházela pokoje ani v budce trafiky, ani v jeho pašovské domácnosti.

Hodinář sedával nyní při otevřených dveřích, s okulárem na oku pohlížel do jakéhosi pokaženého stroje, byl podoben mysliteli a povidlovému koláči zároveň. Ruch tikání hodin bylo slyšet zřetelně před domem na chodníku.

Zato krám ševcův byl zabedněn jako v zimě, švec si na vzduch nepotrpěl a mlčelivá mistrová dovedla naříkat nesmělými vzdechy, chytila-li někde průvan.

Lakýrníci odcházeli denně za večera, zdrželi se chvíli při besedě, dokud zábava byla v proudu, anebo se ani nezastavili a pospíchali jakoby za důležitým cílem. Vraceli se vždy ráno, neúnavní flámové a neumlčitelní zlomyslníci.

Učitel si dal přistřihnout vlasy, které zbaveny romantického účesu byly řídké a kůže jimi růžově probleskovala. S hlavou tak téměř zrzavou, s výbojnou štětkou nad čelem a s vousy geometricky nakreslenými podobal se tím více bílému ďáblu. Učitelova žena, která se řídce ukazovala v zimě, neukazovala se za léta vůbec. Hubená, svraštělá, byla přesto trápená vedrem a náchylná k lenosti, podléhala mu apatií celého života. Všichni její kluci, polonazí, svárliví, řvoucí, věčně hladoví, obtěžovali ji jako roj sršňů. S hlavou zvrácenou lehávala na rozbitém kanapi a toužila tupě po věčném klidu a věčném chladu.

Listonoš chodíval nyní rudý, s hektickými skvrnami na skráních a s taškou jakoby nepoměrně těžší než za chladných jarních dnů. Listonoška rozkadaná, vždy trochu rozepnutá, ukazovala své křivé nohy bez punčoch, podobné špinavým hroudám tvarohu. A jak prý smrdí — vykládal o ní zlomyslně hrbáč.

Radova služka nosila hluboké výstřihy a nenosila košile. Je horko — chlubila se tím a omlouvala zároveň. Učitelův zájem se nyní jevil nepokrytěji. Nemohl se nasytit jejích půvabů. „Shýbněte se — upadlo vám něco,“ volával na ni a ona dělala, jako by to hledala. Byli zřejmě spolu srozuměni, obyčejně nic neztratila a příliš okatě dopřávala učiteli pohledu na visící velké bílé prsy oknem svěšeného výstřihu. Učitel nebyl žárlivý. Dopřával tohoto pohledu všem svým přátelům. Trafikant vedl o tom, co viděl, oplzlé řeči. Děti je opakovaly. Nebyly nepoučené, věděly velmi dobře, o co jde, a rozuměly požitku dospělých.

Kluk od zámečníka nosil nyní piva nespočitatelné množství. Pijan byl tím zamlklejší a nevraživější. Opilý nebyl on, ale jeho fabrička. Řvala, vydechovala, kýchala zběsile k obloze, jejíž průhledná modř zvěstovala život.

Nezměnění a korektní byli jen radovi, kabaretník a očkář. Porodní bábu nebylo už přes měsíc vidět vycházet ani odcházet. Šuškalo se, že ošetřuje nějakou bohatou šestinedělku a že přespává u ní. Ostatně se o ni nikdo nestaral. Stařenka kabaretníkova se oděla jakýmsi černým tylem a podobala se více než kdy jindy královně z loutkových divadel.

Léto, které nadešlo, změnilo i tvářnost okolí. Neučinilo ho ale vlídnějším. Bílé květiny okoličnaté, které vzrostly po celé louce s prvními květinami jara, veliké, spíše zelené než bílé, byly spaseny kozami. Dům hleděl den ze dne na tuto vzrůstající spoušť, na tyto ornamenty, vykousané v koberci Šedé zeleně, zalévané bobky a močí, z okapů pod zvednutými oháňkami. Konečně se sráz podobal poli, z něhož sarančata právě odtáhla. Mekot strakatých a černých ďasů se zakroucenými rohy se ozýval na srázu po celé léto. Bůhví kde nalézaly tyto nestvůry svou potravu. Dešťů bylo málo, vše okolo bylo vyprahlé, podobné poušti.

I lidé byli vyprahlí a podobní poušti. Jen večer, když panoráma tisíců světel zazářila z údolí, a měsíc visel v blouznivém oparu, podoben lampiónu, lidé oživovali a užívali svého procitnutí k úštěpkům, klepům a zlomyslnostem. Řeči, které se tady vedly, byly tak bezvýznamné, úvahy tak sprosté, zájmy, jež zde se rýsovaly, byly tak ubohé, že ten, kdo ještě v tomto století věří v lidskou duši, byl by ztratil veškerou iluzi, kdyby přišel mezi tyto lidi a nahlédl do jejich pustého života.

Gat, Gat, malý nebohý motýlek nad tímto prachem země, malá, bílá Gat milovala. Milovala bez výhrady, pudově, nábožně. Věřila, toužila, bála se. Nikdo nikdy nezvěděl, kdo byl její chlapec, pro ni byl modlou. Dotýkala se jeho kabátu dlouhými bílými prsty opatrně jako starého hedvábí. Dívala se důvěřivě do jeho povýšeného poloúsměvu, nejistě, jako školačka. Za svou způsobnost, za svou tichost, za svou lásku bez výhrady si odnášela šeřík; když odkvetl, růže, jasmín a hledíky. Odcházela ze schůzky a věnovala se svým květinám. Zdála se duchaplná a hluboká, když ztrácela svou individualitu ve vdechování vůně. Personifikovala si miláčka s květy, jež jí donesl. Rozprávěla si s nimi po způsobu dětí a opakovala si všechna jeho slova do úmoru, aby je zachránila před zapomenutím. V notýsku si označovala dny značkami jen sobě srozumitelnými. Byly mezi nimi pomlčky dnů ztracených a slavobrány dnů šťastných. Nemilovala lehce a vesele, ale naopak, oddaně, věrně a beznadějně.

Den ke dni dloužily se její schůzky. Nepozorovaně otálela víc a víc s návratem, až jednoho dne ustaraná žehlířka shledala, že tma leží v koutech a Gat ještě nepřichází. Rozhodla se tedy, že udělá pořádek. Při prvních slovech, poněkud rozhořčených, setkala se však s tváří tak bolestivou, že se ihned snažila význam věci zmírnit. „Ovšem,“ pravila svou hantýrkou, „musíš přece večeřet. Zeslábla bys. Musíš se dřív najíst, a potom jít.“

Osudné slovo bylo proneseno. Nyní vzala Agátina dostaveníčka jiný ráz. Děvče se spěšně vrátilo z úřadu — avšak na kraji srázu jako osamělý samotář, jako obdivovatel přírody, procházel se jinoch. Slunce již zapadalo, kreslilo žhoucí kruh na obzoru bílého nebe. Ještě s posledním soustem v ústech, umytá, přečesaná a nová, s šálem v ruce, přibíhala po chvilce Gat, nyní se zavěsili do sebe a pomalu se dali na volnou procházku ze stráně dolů. Několikrát, využívajíc příležitosti, kdy všichni zlí jazykové večeřeli, a kryta vrátní dveří, hleděla za nimi stará žehlířka se srdcem bušícím dojetím jako kyvadlo starých hodin a její oči byly oroseny něhou a blahem.

Jednoho srpnového dne dopoledne spustila listonoška pokřik, když otevírala denní list uprostřed schodů. Namátkou zavadil její zrak o velké novinové parte. Bylo tam psáno, že svůj život dokonal po delší nemoci profesor Edmond Hátle, člen různých společností, zasloužilý pracovník různých oborů atd. atd. Podepsaná Marie Hátleová, vdova. Nájemníci se srotili nad novinami, zvěstujícími jim zprávu tak zajímavou: jejich domácí byl mrtev.

Smrt nikoho nezajímala, byla však jako vždy přijata jako senzační zvěst, žádoucí v tomto parném, všedním počasí. Vyzvídalo se, kdo ho kdy naposled viděl, jak tenkrát vypadal, sehnutá figurka s dlouhými bílými vlasy, v polocylindru, byla tím nastíněna i fantazií těch, kteří neznali starého „boha“.

Učitel přišel rychle na svůj starý vtip a žádostiv stejných úspěchů jako posledně snažil se ho rozvést až do nechutnosti. Hrbáč složil dokonce první dva řádky básně, kterou sliboval dokončit, ale na slib se časem a novými událostmi zapomnělo. Verš zněl: Starý pánbůh mrtvý je, zůstala nám jeho Marie. Měla tam být zbásněna náhodná podobnost biblická a učitel měl být uveden v jistou pikantní souvislost se stařenou. To bylo známo dostatečně, neboť hrbáč se obsahem netajil. Učitel se díval dosti nespokojeně na tyto hrbáčovy básnické pokusy, nenalezl v nich nakonec pro sebe nic urážlivého a upokojil se. Zato se jal ještě téhož večera sbírat na věnec. Sbírka vzbudila mnoho roztrpčení, neboť učitel jako první vložil peníz dosti vysoký. Švec, který byl ubožák, se nad sbírkou roztrpčil, a aby učitele bodl, navrhoval, aby každý platil podle počtu rodiny. Dovozoval tuto radu z toho, že každý jednotlivec je za sebe nájemníkem a že by se tedy neslušelo, aby olejovkář musel dát stejně jako učitel. Učiteli se sice podařilo svoji kapsu ochránit, byl by podle tohoto plánu platil na věnec nejvíce, ale zato pojal proti ševci divokou nenávist.

Dokázal, že to musí být právě švec, který s ním půjde jako deputace na pohřeb. Švec byl totiž nedávno na pohřbu svého švagra a vědělo se o něm, že má černé šaty. Švec nabídku přijal, aniž věděl, co skrývá. Ukázalo se to brzy, švec musel nést věnec, veliký a těžký, švec se notně propotil. Bylo také dosti směšné na něj pohlédnutí, jak černé pentle s nápisem „Svému domácímu — nájemníci“ vlají kolem štětinatých vlasů mistrových a pletou se mu mezi nohy v shrnovaných nohavicích.

Hodinář, který byl také uražen, že on nebyl požádán, aby se zúčastnil delegace, a který proto šel na pohřeb na vlastní pěst, byl zcela upokojen, když shledal, že čest byla vlastně groteskní pomstou. Ještě více byl pak polichocen, když učitel využil při pohřbu příležitosti a přitočil se k Hamáčkovi, nebohého ševce s věncem zanechal jeho osudu.

O týden později obdržel učitel psaní psané třeslavou rukou, kde vdova děkovala za účast a za věnec od pánů nájemníků a projevovala přání, aby vše v domě zůstalo, jak bylo před smrtí profesorovou. Učitel chodil s tímto psaním po bytech, tloukl prstem o snítku papíru, pohupoval se a nafukoval se. Cítil se ředitelem vší té komedie a byl hrdý na svou činnost.

Starý „bůh“ byl tedy mrtev. Pitomý vtip zdál se tak pravděpodobným, tak hluboce vážným v této poušti, kde lidé žili v bludném kole, podobni ptákům v kleci. Ponuře hleděla omítka oprýskaná a špinavá, ponuře hleděl otvor vrat, ponuře hleděla spasená tráva. Kozy putující kolem domu se podobaly osměleným ďáblům, poušť srázu do pekla, sluneční výheň spalovala poslední rostliny a větérek se nepohnul. Ptáci nezpívali, nyní tím více bylo patrné, že tu chybějí. Stromy nedávaly stín a stín domu padal šikmo jako špatné svědomí. Dlouho do noci svítily jeho šedé zdi a oprýskaná omítka vzorkovala plochu jak propasti na měsíci.

Bůh je mrtev, činy špatného života směly se rozrůstat. Bůh byl mrtev, spravedlivým bylo lkáti a černí hříšníci směli vyjít na světlo dne, neboť kůry andělské shlukly se bojácně ke katafalku mrtvého vládce a nebylo těch, kteří by se odvážili sejít před prázdný trůn s ohnivým mečem. Bylo volno dobírat si oběti, tupit ctnost, běsnit na zkažené nevinnosti, kráčet přes mrtvé štěstí. Starý zákon zapomněl chránit. Nejprve nesměle, nejistě půjdou, napínajíce špičaté uši, závanům větrů budou plni hrůzy naslouchat, až se přesvědčí o jistotě. Pak vyrazí s pokřikem a budou tančit na pekelné louce, před pekelnými vraty, pod pekelným štítem. Zavyjí k měsíci, zpustlý žnec přerve ticho kosmu, ale bílá hlava nepovstane a zákon nesrazí obludu. Půjdou, v úkrytu jasmínu spatří kvetoucí srdce, hlavu ověnčenou svatozáří smutného měsíce. Uvidí naději v rozpuku, radost v očekávání. Vyrazí z temnot, uchopí do černých drápů důvěru očí a slib rtů, rozeberou, zpustoší, pohodí. Ubohá mladosti! Nevíš, jak těžko je být andělem, když bůh právě umřel.

Jako údery věčnosti bušila továrnička po celý den a ztichla až večer, aby nabrala dechu pro nové ráno. Černý, jako pekelný topič vracel se zámečník domů, vždy stejně posupný, stejně omrzelý. „Oběsí se — uvidíte, ten se oběsí,“ šeptala listonoška, když jeho dlouhý stín překračoval práh a nedal ani dobrého večera. „Prokristapána,“ lekala se této myšlenky radova služka, která se děsila mrtvých. „Jen to neříkejte, budu se bát usnout!“ — „Když se někdo oběsí,“ žvanila listonoška dále, „zdvihne se velký vítr. To je tak vždycky.“

Asi dva dny po tomto rozhovoru se na dům přihnala bouře. Jedna z těch bouří, které jdou záludně a dlouho. Nejprv blýskají hněvivě celý večer, ale hřmění není slyšet. Pak se jejich přízračné mraky rozptýlí po obloze, aby se srazily až k půlnoci, tichounce, loupežnicky zatáhly celou oblohu a náhle se ohlásily zběsilou vichřicí, předcházející první těžké kapky a fialový úder hromu. Bylo už po jedenácté hodině, když náhlý závan zalomcoval otevřenými okny. Jedno z oken v bytě radových, špatně přivřené, zarachotilo rozbitým sklem a průvan nadnesl záclony, jako křídla obrovského motýla. Vzápětí se ozvalo domem děsivé, nelidské vytí. Má — má — řval zoufalý lidský hlas do vichřice, zatímco blesky plály na černi nebes. Radova služka, probuzená náhle ze sna, se domnívala, že vichřice se rozběsnila, protože se oběsil zámečník.

Ráno nebylo památky ani po bouři, ani po lijáku. Vyprahlá země pohltila déšť a vítr, který bouřil ještě za svítání, osušil mokré zdi domu. Tráva neměla ani příležitost se osvěžit. Obyvatelé domu, posilněni sluncem, smáli se noční hrůze radovy služky, která ji bezděčně přepadla. Vrchol všech šprýmů byl, když čapím krokem vyšel ze vrat živý zámečník. „Hele ho, oběšence,“ vyvýskla listonoska a klepala tučným podbradkem a kvokala jako slepice.

Domu scházela nyní hudba. Bylo to již téměř dva měsíce, co odjela konzervatoristka na prázdniny. Stará slečna, snad z ostychu, aby dům nečastovala něčím horším, než co poskytovala umělkyně, jíž podle slečnina názoru její podnájemnice byla, nehrála vůbec. Klavír byl uzavřen a stará slečna, potřeštěná, jak o ní říkali, týrala se mlčelivou opuštěností. Román, který si sestavila pro Charváta a Agátu, jí unikl a rozplynul se v domnělých křivdách, cítila se zrazená. Dávala svou rozmrzelost najevo nyní oběma hercům, kteří tak špatně předvedli své úlohy. Charvát ze změněného chování slečnina nechuť hned vycítil. A protože byl sentimentální, tak tím i trpěl. Agáta se nestarala o nic a nepozorovala ničeho, co by se netýkalo jejího štěstí. Chodila po domě jako nepříčetná, usměvavě šeptala si slova, ale šepot z úst neunikal. Dům hleděl za ní s posměchem a podezíravě. Ale čekal.

Bylo proč podezírat. Stávalo se, že beseda skončila, lidé se rozešli spat a Gat se nevracela. Nahoře v podstřeší blikala stažená petrolejka, a stará žehlířka v posteli pokašlávala. Staré dřevo lože rupalo pod náhlými otřesy, kašel neustával. „Gat! Gat!“ zaznívalo pak vyčítavě a plačtivě. Horká slova jako příval utlumila se v peřině. Gat nyní mluvila, hájila se, přesvědčovala. Nemluvná Gat mluvila, mluvila vášnivě. Pak ticho a vzdech — a opět ticho. Spalo štěstí i neštěstí.

Druhý v domě, který se převaloval bez spánku, byl Charvát. Jako mrskač, sebetrýznitel, liboval si v tomto hrozném čekání, kdy mu fantazie kreslila divoké obrazy. Denně čekal, hleděl do tmy široce otevřenýma očima, a když známé drobné kroky zadupaly po schodech, škrtl sirkou. Denně uviděl hodinu pozdější a pozdější. Tak naslouchal této živé lásce, jak chodila kolem jeho dveří, za živým štěstím a opájel se žíravou chutí své bolesti.

Kromě úmorného bdění pronásledovala Charváta ještě jiná věc, dokonce hrozně směšná — kýchání. Zatímco stará žehlířka nahoře kašlala, hekala a převalovala se, Charvát zde dole se převaloval a kýchal. Snad tím byl vinen vzduch proudící oknem a bezdeché naslouchání, později dokonce jen obava, že bude kýchat, strach před směšností kýchání, ale ať tak či onak, Charvát kýchal. Kýchal dlouho, všedně, a vztek nad tím, že může tak hloupě, tak obyčejně, tak zdravě kýchat uprostřed nejbolestivější z bolestí, ho přiváděl až na okraj pláče. Kýchání bylo dokladem, že bdí. Podezíravý hoch se domníval, že všichni v domě nyní vědí, že nespí a čeká.

Byl svou domnělou směšností tak zdrcen, že se už ani za mák nepodobal onomu člověku, jakým byl, když se přistěhoval, s oním nepatrným zdáním furiantství, s kterým nosil své „elegantní“ hole, jak ho podezíral trafikant. Dnes už museli lidé skutečně něco pozorovat. A jestli ještě nemluvili, nesmáli-li se příliš, bylo to jen proto, že byli tak bezmyšlenkovití, tak tupí.

Ale úředník se tratil. Léto, nespáni, hoře, strach působily, že jeho líce ještě více vpadly, nos se protáhl, a čelo prožloutlo. Věděl o tom. Šel-li někdy kolem výkladní skříně a maně se zahlédl, konstatoval s jistým úsměškem svou zkázu. Jak jsem nešťastný, říkal si a kochal se smutkem. Jak jsem ošklivý, říkal si s nenávistí.

Jednoho dne kvečeru se vracel domů a podle svého nového zvyku odpočíval skoro na každém schodě. Tu si uvědomil, že dole pod schody někdo mluví. Byl to Knop a ze zachycených slov vyrozuměl, že trafikant někomu vykládá, že to takhle nenechá, že má čest v těle, že je poctivec, že to té staré řekne, ať si říká co chce.

Zachvěl se v duchu, domníval se, že trafikant se dozvěděl něco nového, něco hrozného, něco usvědčujícího. A protože byl tím člověkem, který musí mít své neštěstí celé rázem, opanoval svou nechuť k vojákovi a vrátil se dolů se schodů. Ten, s kterým Knop mluvil, byl hrbáč. Neúčastně si kroutil cigaretu, a bylo zřejmé, že hledá příležitost, jak by vyklouzl. Charvát Knopa oslovil.

Objevilo se, že Knop nic neví, že ho jen omrzela jeho nečinnost, a že do toho „holt chce šťouchnout“. Copak je to hezký, když holka chodí domů o půlnoci? Copak člověk ví, co dělají nebo nedělají? A ta stará to nechává jen tak. Ovšem, nám do toho nic není! A může nás vyhodit, chce-li, ale ať jen vyhodí, uslyší aspoň slovo poctivého člověka.

Jak zřejmo, trafikant se kasal. A když už tak dostal pana Charváta do rány, tak copak tomu říká, aby na tu starou potvoru šli spolu?

Charvát odmítl. A toho dne byl skoro veselý. Bylo mu, jako by cihla ze stavby spadla dva kroky od něho.

Po několika dnech jednal Knop o témž předmětu s hodinářem. Hamáček přešlapoval, přešlapoval, ale poslouchal. Poslouchal trpělivě až do konce a bylo vidět, že o návrhu přemýšlí. Když Knop domluvil, čekal chvíli, pokašlával, ale nakonec promluvil.

„Vedí, dyť já tohle hnedle říkal, vedí, hned ten večír, co ten kluk přišel poprvé. Ale tenkrát jsem si myslil, že už ve věci té holky nehnu ani malíkem. Ale když se tak o to berou, tak jim říkám, že mně je tý holky taky líto, a že bych byl svolnej s tou osobou nahoře ještě jednou promluvit. Vedí, samotnýmu se mi do toho nechce, ale přídou ke mně, až bába bude u mě poklízet, a začnem s ní o tom.“

Válečný plán byl promyšlen a uskutečnil se druhého dne.

Trafikant přišel, právě když žehlířka stlala. Setřásala těžkou, modře pruhovanou duchnu, když zaťukal. Bylo zřejmé, jak ji podivná návštěva pomátla. Začal s tím u samých dveří, usedl bez pozvání, zatímco hodinář neobvykle úslužně zavíral za hostem, jenž nemohl dobře disponovat rukama, dveře.

„Já nejdu tuhle za panem sousedem, já jdu za níma.“ Schachschneiderová horlivě pracovala, jako by řeč nebyla vedena k ní. Poněkud se pootočila a očekávala opět nějakou nabídku. Styl řeči, cílící k „dobru dceřinu“, omlouvající se za vtírání v soukromých věcech a ujišťující ji „poctivě myšlenou radou“, jí vehnal poslední zbytek krve do tváře. Ale mlčela zatvrzele. Vtom se vmísil Hamáček, Už chvilku našlapoval do důstojné pozice, nyní se nadechl, zakýval hlavou a dal se do toho rachotivým, hlubokým mručením. On by jako neměl, ale přece, ono se to nehodí, ale musí to být, a jestli on ještě, tak z čistého srdce — a udeřil se do hrudi, až to zadunělo.

Když došli, přerušujíce se, mluvíce jeden přes druhého a usmívajíce se důvěrně, k rozuzlení — že ty dlouhé slečniny špacíry nevypadají pěkně a že jako upřímní přátelé radí — a že se to týká toho docela neznámého člověka — a že by si jako pak jednou kladla vinu — nevydržela už žehlířka, obrátila se nečekaně, ani nepromluvila a zmizela za dveřmi, a nedala znát ani hněv, ani lítost, ani souhlas, ani nesouhlas.

Hodináři zůstal po drahnou dobu nemilý, žvanivý a drzý host, jenž se nedal vypudit ani narážkami na neodkladnou práci. Teď byli usvědčeni jeden před druhým — a to je odzbrojilo vůči sobě. Přesto našli východisko dosti rozumné. Nemluvili již o tom.

A žehlířka, když přišla s obědem a dodělat svou práci, mlčela rovněž. Zprvu nechtěl Hamáček uvěřit, že by na to, o čem ráno mluvili, vůbec nedala odpověď. Druhého dne, když žehlířka pravidelně přišla a pravidelně si odbyla své a mlčela, ne snad zatvrzele, ale jako by neměla o čem mluvit, pochopil, že již při tom mlčení zůstane.

Dne druhého září se ozvaly z druhého poschodí zvuky klavíru — konzervatoristka se vrátila. Hned jak přijela, ještě v cestovních šatech a v klobouku, usedla k pianu a zkoušela, jestli ještě dovede na tom klavíru hrát. Stará slečna stála opodál, ruce svěšeny, bledá vzrušením — a slza radosti jí stékala po líci. Obě byly velmi šťastné, že se opět shledaly.

Téměř současně s konzervatoristkou se do domu vrátila porodní bába. Přišla nezvykle panská, nastrojená a nemluvná jako vždy. Lidé v domě zvykli již na její samotářství, ale nyní, když se vrátila tak jiná napohled, potajmu se domnívali, že shodí něco ze své odměřenosti, a má-Ii toho tolik k vyprávění, podlehne pokušení a bude mluvit. Avšak přepočítali se. Porodní bába sálala zdravím a dobrým bydlem, ale mlčela.

Nyní po tři dny nevyšla z bytu. Smejčila, drhla, větrala. Vynášela na dvůr a myla všechen svůj majetek, a tak se objevilo vše, co patřilo této ženě. Lidé z domu si vynahrazovali jiné tajemství prohlížením tohoto soukromí. Byl tu hrací obraz, který ze tří stran zjevoval vždy nového svatého, byla tu citera. Ale nikdo nikdy neslyšel obraz hrát, ani zvuky citery. To stačilo pro vzrušení domu na celý den. Kvečeru se ozvaly zmíravé, opelichané zvuky pokažené mašiny. Kluci učitelovi se pokoušeli obraz natáhnout. Tím dříve zmizely opět všechny ty věci v nitru pokoje samotářčina.

Slunce ubývalo, nastala mlžná rána a polosvětlé dny. Odkudsi přivál vítr suché listy. Vypadaly zde jako vraky na příboji. Hodinář opět zavíral svůj krám a živý ruch tikajících hodin neoživoval již svým spěšným tempem délku dní. Opět bylo vidět černý koláček za vlhkou tabulí okna v rozmazaném obraze. Ale ještě nenastaly deště. Podzim se dosud nevybarvil.

Nastalo památné pro dům datum 9. září. Dům prožil obvykle svůj den a neočekával už nic od večera. Beseda započala a hrozila skončit v obvyklé každodenní nudě. Lakýrníci prošli, pozastavili se, a když nenalezli nic, co by je zaujalo, vzdálili se. Nikdo si nepovšiml, že nejdou obvyklou cestou k silnici. Ještě chvíli se sedělo, bylo bezměsíčno, ale teplo a pěkně. Náhle se objevily přibližující stíny. Lakýrníci? Byli to oni. Bylo to příliš neobvyklé, že se vraceli. A odkud to jdou? Dům čekal. Shromáždění bylo dosti četné. Učitel, švec, listonoška, trafikant se sestrou, radova služka a Charvát, který byl přinucen k nudné a hloupé rozprávce samým učitelem. Tu se to objevilo, ta kymácivá postava — to byl smích. Chechtali se, až se prohýbali, tiše, zlověstně.

Hrbáč měl ruku vztyčenou proti otci. Pst! Pst! A starý lakýrník byl modrý zadržovaným řehotem. Hrbáč, který se dovedl tak ovládat, nyní koktal. „Viděli jsme,“ starý opakoval chrchlaje, „viděli jsme — Gat jsme viděli!“ Vybuchli konečně: „Och- och-och-, on ji tam pigloval! Ha- ha- he- he-“, doplňoval smích starý.

„On ji pigloval — — “ vyl štěstím hrbáč.

„Pojďte, pojďte se jen podívat — uvidíte — my ji nevyplašili — kdepak — my ji nechali — jářku, táto, pst,“ a nový řehot se rozlehl, „pst! povídám, ať jim to nezkazíme. My šli, toť se ví, na výzvědy. Už několikrát jsme si řekli, musíme se po nich někdy podívat. Ale nechtělo se nám, měli jsme vždycky velkou žízeň. Zato teď se nám to hodilo — a na první hon — baf — zrovna jsme trefili do černého. Do černého,“ řehtal se a opakoval starý lakýrník. „Do černého,“ rozřehtal se švec chápavě.

Dům mlčel ohromen. Doslova vychutnával blaho senzace. Učitel ladil morální rozhořčení. Ano, nyní začne. Jak by ne. Svinstvo! Radova služka bude ovšem přikyvovat. Bude přikyvovat všem moudrým rčením, jež se pronesou. Listonoška nedovede zatajit zář úsměvu, jež se jí rozlévá po mastné tváři. Nelže! Švec se mírní ve smíchu a mlčí. Není čeho se přidržet. Ševcová apaticky sedí na prahu, nos svěšený, pohled stranou, hlavu v dlani. Ne, jí se nic netýká.

Charvát? Stojí. Ne, není nic vidět. Stojí, hledí dolů na chodník, pak na berličky. Ano, má tu nějakou skvrnu — či odlesk, stín? Nehtem cosi seškrabuje. Slyšel, ale výkřik čehosi nad pomyšlení zoufalého ještě se vněm nerozlehl. Ještě nedozněl. Cosi ho chlácholí dole, docela dole. Není to pravda, lžou. Ano, lžou, lžou! Nelžou, říká ticho večera. Cosi zní. Cvrček z luk? Ne, rozčilení zní v uších na poplach. Crrr-. Kdosi cosi říká. Měl zavřené oči a bylo mu jak v koupeli, když v uších zahrčí voda — jako moře. Teď když je otevřel, je všechno jako dřív — jen něco není jako dřív. Slyší, jak cosi klepe, co to? To on vlastní berličkou vyklepává cosi do kamene chodníku. Ani nevěděl.

Hamáček cosi převaluje v útrobách. Hů-hů. Medvídek, dětská hračka. Není-liž pravda, je to medvídek, hračka dětí. Dívá se skoro děsivě, ten hloupý, černý koláč. Zchlupatil obočí, udělal vrásku. Nyní sešpulil rty. Jak je směšný! A pokouší se o pískání, on, jenž nikdy nepíská, jenž nemůže ani cítit pískání kluků. Fí — zazní falešný tón. Je nutno toho nechat.

Knop sedí — sedí — mlčí, jako vyjevená klobása. Všechna obvinění se mu ženou na rty. Toť se ví — toť se ví — to ona, stará, jak by ne, každý to věděl, že to tak dopadne — husa — husa holt je to! Sedí a koulí očima. Berla za ním zasula bránu do ráje. Nesmyslná slova se mu zjevují. Ale hlavně má vztek.

Vtom je slyšet rozvážný hlas. Aleje to hlas radovy služky! A jaký spokojený, radostný, klidný hlas! Hlas uspokojený, hlas samého sladkého ďábla, hlas morálky, hlas prodejného svědomí, hlas výra, jenž ví, že jeho práva jsou práva noci: „Ale vždyť oni ani nevědí, jak se ten chlap jmenuje!“

Ticho. Vtom z okraje srázu blíží se postava. Stín na světlém nebi plném oblaků. Jde lehkým vzduchem. Všechno je odevzdáno. Jak radostně. Pluje blíž, křehký stín.

Dům mlčí a odsuzuje. Dům je spokojen. Dům vidí a svítí očima. Ale ona ještě neví. Ještě krovy nezapraskaly. Ještě nyní je štěstí. Sladké pomyšlení na vše. Agáta.

V

Žehlířka zvěděla vše v šest hodin ráno. Řekla jí to listonoška. Vyčíhala si tu chvíli a vypočítala efekt v noci v pauzách přerušovaného spánku. Věděla, co řekne, a jak to řekne. Žehlířka ráno odmykala dveře a jako obvykle, přesvědčila se, dají-li se otevřít. Byly to staré dveře a starý zámek a leckdy to dalo trochu zkoušení a kroucení, než první ranní práce byla vykonána. To ale už listonoška stála v síni a jako zvonek dává znamení, že se jednání začíná, udeřila o zem prázdným kýblem na uhlí, až zařinčelo. Dzin! A už to začalo. „Počkaj, nezavíraj, mám jim něco říct!“ A aby byla odvaha větší a exekuce známa celému domu, spustila hezky hlasitě. Unášelo ji to a do uší nebohé matky znělo to jako rachot bubnu při středověkých popravách. Odsouzený musel být umlčen. Chudák Schachschneiderová neměla ani potuchy, co uslyší, a protože její překvapení se vždy jevilo úplným oněměním, byla praxe listonoščina zcela zbytečná. Tato, s rukama založenýma v bok, křápala a počínala si jako státní návladní — hezky zostra do očí viníkovi.

Cožpak nebyla žehlířka vinna, že je matkou Agátinou? Nebyla už po patnáct let vinna před celým domem tichostí, hladověním, dřinou, čistotou a poctivostí? Nesnažila se všechno dát dítěti — dítěti bez otce? Neprojevila tím opovržení celému domu, když se nepřizpůsobila špíně, lži a svinstvu? Jakým právem žila životem poctivých lidí, ona, jež byla méně než prostitutka, neboť zhřešila jako ona, postrádala společenského požehnání jako ona a neměla jejich výhod v zámožnosti a vyzývávosti?

Nebylo po léta paškvilem celého domu, když ona, žebrota, dítě fintila, dala studovat a chtěla mít z něho slečnu? Nebylo hnusnou urážkou, všem slušným lidem vmetenou ve tvář, když ona, žijící z milosti svých zákazníků, pohrdla skvělou nabídkou zámožného a pilného řemeslníka a nedávala znát, že pozoruje zájem velmi dobře situovaného invalidy a nadevše inteligentního úředníka? Co čekala pro svou dceru? Je vždy namístě se mstít za všechny staré urážky, když osud učinil trhlinu do ubohých zestárlých hradeb a nepřítel je bez obrany? Listonoška spustila jak morálka sama, jaká je to ostuda pro celý dům, když slečinka se peleší na mezi, jako nějaká kurva, a to že má ona za svou péči, no, to že jsou pěkné děti — a pak to vychování — lidem se hází šatama sůl do očí a ono to je navrch huj a vespod fuj. — Včera že zůstala celá zkoprnělá, když to lakýrníci viděli — že se proto schválně vrátili — a jistě to už včera dávali celé hospodě k lepšímu. A to aby se člověk za sousedstvo styděl, dost bylo těch vedle — a ukázala na pelech zedníků — teď ještě tohle — no, to jsme sem padli do pěkné společnosti — a co teď, on si ji jistě nevezme, jen se na falešnou panenku vyplivne — jakpak by ne — takový pán. (Teď to byl velmi slušný a velký pán!) To ono mužští takovéhle holky rádi využijou, ale jen na mezi, jinak se jim to protiví, ani je nemohou cítit — takoví — kdepak aby si ji vzal — — — — —

Tady už ubohá žehlířka nemohla dále. Ještě sem — spíš setrvačností než silou donesly ji její nervy — ale nyní již nemohly, opravdu již nemohly, povolily. Schachschneiderová natáhla se jak široká tak dlouhá na dlažice předsíňky.

Ze dveří vyběhla Agáta — no, toť se ví, jen tak — tyhle slečinky místo aby matce pomohly, nechají se obsluhovat — pěkně kafíčko do postele! — A hned nářek a pláč — trochu se uhodila, toť se ví — tak trochu krve v týle — —

Listonoška už po půl hodiny dole vykládala, jak ji sama vzala za nohy, holka za hlavu, a donesly ji na postel — musely rozestýlat, už měla poklizeno, to jen co je pravda — To se už ostatně sběhlo trochu lidí — mluvila tedy už věci méně zajímavé, všeobecně známé.

Přiběhl listonoš, kšandy mu visely vzadu, pak šilhavá, ale tu museli vyhodit, jak spínala ruce a řvala — a pak, co taková u toho — no ne? Porodní bába zdola taky přišla — to se všichni divili — a hned náramně hezky, svlíkla ji — no, a pak že jako musí mít stará ticho, tak jsme museli jít. Učitele v županu už ani nepustila dovnitř. Je to možné, jak pak ne, ta ženská si troufá. —

Dál už listonoška nic nevěděla, ač naslouchala pilně u dveří, a jakmile ucítila v síni chodit novou milosrdnou sestru, vyběhla se optat. Mnoho se nedozvěděla, jen to, že Agáta dnes do úřadu nešla, poslala lísteček a i ten jí do schránky donesla porodní bába — no, nechce holt na lidi — že se žehlířka asi za pár minut po odchodu listonošky a ostatních probrala, ale že nechce nic jíst a nic nemluví, jen se tak divně dívá a Gat že v koutečku pláče a s matkou ještě slovíčko nepromluvila, ani jí není na očích, je tak schovaná, aby ji z postele nebylo vidět. — Všecko slyšela, co listonoška mluvila, je nesmírně zoufalá a hrozně se stydí. Chtěla, aby přišel doktor, ale bába řekla, že není zatím třeba, že si s ní sama poradí, a dává jí studené obklady a pořád na ni mluví a moc pěkně, ale žehlířka kouká na druhou stranu a jen žmolí peřinu jednou rukou.

Učitel byl dnes velmi nespokojen, že musel do školy — škoda, že tohle nepřišlo o prázdninách — a radových služce dnes všechno padalo z ruky — nemohla se dočkat večerní besedy. Stará slečna byla snad jediná v domě, která nic nevěděla. Byla trochu marod a konzervatoristka ji ošetřovala. Ty ženská beztoho s nikým nemluví, ale tahle, ta mladá, ta ještě k tomu nosí nos vzhůru a po schodech jde, jen když si vyčíhá chvíli, když tam nikdo není.

Zedníků se ovšem taková věc netýkala, a co oni doma o tom řekli — takoví sprosťáci, to by asi slušný člověk nechtěl slyšet.

Kabaretník neodsuzoval, byl příliš zvyklý na svůj smutek, než aby přál cizímu něco smutného. Avšak jeho stařenka, která byla nábožná, viděla ve věci hřích smrtelný a litovala, že se s tou holkou tak stýkala. Žehlířce ovšem to neštěstí nepřála — no, ale copak může člověk dělat?

Zato jevil podivuhodný a nepochopitelný zájem zámečník. Dokonce poslal svého učedníka k porodní bábě („Hele, tak oni si nějak dobře rozumějí, nezdá se vám?“) se vzkazem, jestli by ta paní („paní, ta je taky paní!“) něco nepotřebovala, a aby v případě, že bude potřeba doktor, hned pro něj poslala, že on, zámečník, („slyšte!“) to zaplatí.

Všecko se v domě vědělo. Copak by se dalo taky zatajit? Něco viděli, něco zaslechli, vše se vědělo. Jaké to nové a zajímavé zprávy! Jaký to román! Charváta nebylo nějak celý den vidět. Ráno se vytratil a odpoledne se dlouho nevracel. Učitel pravil, že ten chlapík si snad něco udělá — pro takovou mrchu! Učitel byl vůbec rozhořčen. Ovšem, to jsou ty dnešní mravy mládeže — tak mluvil k radovi, když se vracel z kanceláře — nemá to víru, ani ideály, jaké jsme mívali my, otravuje se to mizernou literaturou, kdekterý pisálek jim dokazuje, že je vlastně všechno dovoleno, a zákon a morálka, to že jsou hnusné okovy nehodné svobodného mládí, a pokládá si za své svaté právo užívat všech rozkoší světa a neklást si žádné povinnosti. Chlapec zkrátka řekne — máš mne ráda? tak buď tedy má — jakápak svatba. A žába si odpoví, ovšem, je nutno milovat bez výhrad a brát, co život nabízí. A pak to leze po sobě jako žáby zjara. A co z toho kouká? Potraty, souchotiny, zkažený život — a pro hocha blazeovanost, omrzelost, nic mu není nedostupné, všechno zkusil, všechno dostal, nic mu není svaté — nu, ten je starý ve dvacíti letech, a pak chlast, syfilis a sebevražda. „Jo, jo,“ řekl rada a ještě chvilku postál. Ale když učitel už nemluvil, nadzvedl klobouk a plavným, rovnoměrným krokem zmizel v bytě.

Radová, jakožto žena, cítila sympatie se svůdcem, ale nenáviděla svedenou. Co? řekla služce — tady je ona vinna a ne on. Vždycky ženská svede mužského. Služka nyní opět se hrozila sebevraždy Charvátovy. Zaslechla dosti řečí, aby se děsila, že událost budou provázet mrtvoly a mrtvoly že budou po smrti v bílých, vzdušných šatech znepokojovat dům. O olejovkáři nebylo známo, zda něco ví, či neví. Ráno přišel a spal. Nic ho nedovedlo vzbudit.

Lakýrníci, zvlášť hrbáč, byli velmi šťastní, pokládali se za autory všeho toho vzrušení, nebylo jim do práce, jen všude a v různých obměnách vyprávěli o nočním slídění. Hrbáč vyprávěl jakémusi řemeslníkovi se zplihlým fousem: „To jsme vám měli noční lov. Tak se nám nějak nechtělo do hospody, jářku, fotr, poslouchejte, ta holka — tam nahoře má jedna ženská dceru a ta se jí tůze toulala — jistě tady někde nablízku s tím svým frajerem bude — on za ní už delší čas sem z města docházel — co abysme se koukli, jak se chová? Bude to legrace. A byla. Tamhle dole nad sadem je mezička a tam byli. Holka vám celá obnažená, rozepnutá a on na ní. A zabraní byli, ani neslyšeli, jak jsme se po špičkách blížili — a tatík přec jen dělal nějaký šramot — holka vzdychala a on vám ji líbal a to ostatní — vrkali zkrátka jako holoubci. Jářku, fotr, tak jsme se pokoukali — táta vám od toho nechtěl jít, tak se mu to líbilo — no, ono toho bylo na holce dost k vidění — a pak ještě mladí blázni, no — zkrátka — konečně jsem tatíka dostal pryč — a jak jsme nepoznaní přišli, tak jsme zase odešli a hned domů. Ráno byl bengál, někdo to řek matce a ona omdlela. Holka nechce ven, je nešťastná —“ — — — Hrbáč se pitvořil, poškleboval, napodoboval. Hlouček kluků učitelových stál okolo něho.

Trafikantovu sestru nikdo nepokládal za hodnu, aby s ní o tom mluvil. Ona též běhala se svým věčným úsměvem sem a tam, tam a sem, jako by událost nebyla pro ni událostí. „Ona je taky nějaká šus,“ řekl švec. Dům byl rozladěn a nespokojen existencí této bytosti, která projevovala tak nepatrný zájem o tak velikou věc.

Zato Knop se mučil a kouřil na prahu domu a cítil se poškozen. Vždyť on by jí byl málem nabídl svou ruku! Taky by tak lehko mohl být poctivý člověk zhanoben. Už dost se mrzel na sebe, když si představil, že se o ni vlastně téměř ucházel. Byl vůbec plný smíšených pocitů. Svůdci těžce a smyslně záviděl, o děvčeti měl představy velmi mlsné a sebe pokládal za zpozdilce, že to s holkou nezkusil také tak. Připadalo mu, že by to nebylo nic těžkého, sebe měl za hlupáka, že tuto příležitost propásl. Styděl se za svůj veřejně projevovaný zájem o děvče a na druhé straně se utěšoval, že to svěřil jen málo lidem a na prstech je počítal. Naprosto ještě nevěděl, jak se tvářit a jak se zachovat. Dělal tedy lhostejného a neúčastného, ale bezradnost a vztek se mu dívaly z očí i z nervózních pohybů. Stále se chrul, poposedal, bral berlu do ruky a zas ji pouštěl, kouřil, zapaloval jednu cigaretu od druhé a čepici na hlavě posouval do týla a zase zpět do čela. Nic mu nesedělo.

Podivně se stranil všech Hamáček. Pracoval tiše u okna, nějak pilněji než jindy, ale ven nevycházel, před krámem nestál. Ani se nepodivil a údiv nedal najevo, když Schachschneiderová nepřišla, klidně vstal, uklidil si, kávu si dokonce uvařil a přikusoval chléb. Pro oběd si poslal radovu služku, když se byl dříve na lístečku poslaném po klukovi slušně omluvil. Vyžádal si její pomoc „jen pro tento den“ a byla mu udělena. Když uslyšel o bengálu nahoře, pokýval hlavou. Ale svůj názor neprojevil. Nikdo nevěděl, co říká, co míní, jak usuzuje. Po obědě odešel z domu, uzamkl vše pečlivě, za okno dal cedulku ,Přijdu hned‘ a vrátil se za půl hodiny s hekavou nahluchlou babkou, uvnitř s ní delší dobu rozmlouval, načež ji propustil. Objevilo se, že to je jeho nová posluhovačka. Už to bylo nápadné, že hodinář uvnitř v přítomnosti té osoby křičel, později se vše vyjasnilo — byla hluchá.

Švec ovšem jevil zájem nevšední. Vybíhal před dům, díval se nahoru ke střeše, jako by tamtudy mohlo být vidět do bytu žehlířčina, dával rady, které nikdo neposlouchal, pronášel úsudky, které nebyly ani slané ani mastné.

Asi ve dvě hodiny poslala bábi pro doktora — a poslala Agátu. Dům postřehl jen neobyčejný útěk po schodech, jen tak tak že ji ještě spatřili, jak zahnula za roh — ano, byla to Agáta. S hlavou sklopenou, s očima opuchlýma, neupravená, zoufalá utíkala dívka k silnici. „Musela jsem,“ vysvětlovala porodní bába stařence kabaretníkově, „ona mně dostala fantas — pořád něco měla o nějakém okně. A že jsem poslala děvče? Inu, jednou musí tak jako tak přes schody, tak ať to má odbyté hned, aspoň se jí lepší běží, když ví, že jde kvůli nemocné matce.“ Stařence nebylo sice po chuti tolik ohledů k padlé dívce, ale neříkala nic. Bába dělala skutek milosrdenství a takových lidí si musíme vážit.

Pak přišel doktor, starý, solidní pán, přišel s Agátou. Řekl, že je to otřes mozku, napsal medicínu, poručil klid, obklady a slíbil, že zas přijde. Tak běžela Agáta ještě podruhé, tentokrát do lékárny. Když se vrátila, ležela na stole do čtverce složená stokoruna — od zámečníka.

Podivnými cestami bloudil dnes Charvát. Z úřadu odešel hned po desáté hodině, omluvil se, že je nemocný, a nyní se dal tupou bezmyšlenkovitou poutí ulicemi. Říkal si, nyní, hned, hned na to budu myslet, musím to rozvážit. Avšak myšlenky se mu honily hloupé, groteskní, všední. Říkal si: „Musím si odpočinout, a nechtít myslit, až trochu pochodím, samo to přijde.“ Ale nepřišlo. Věc byla zde, byla v něm, jako hřebík v ráně, vše se okolo ní točilo, bolelo, děsilo, ale konkrétně na ni myslet nebylo možné. Občasného procitnutí z této podivné tuposti využíval k orientaci. Kde jsem — ach tady. Vše bylo tak obyčejné a nelítostné. Někdy si pomáhal slovy: „Tedy včera večer“ — — — ale nebylo možné se soustředit. „Snad blázním,“ — řekl si v jedné chvíli. A podezření bylo tak nerozhodné, jen leknutí ho bodlo až v samém srdci. Pak si přece jen ujasnil, že to je a musí být už jedno, a obrnil se hrdinskou lhostejností. Dokonce se hlasitě zasmál.

Pak to začalo opět. Proč na to nemohu myslit? V jedné chvíli se domníval, že příčinou je jeho jednonohost. Kdybych šel jako jiní lidé a nemusel se namáhat, přišlo by to samo. Napadlo ho, že na tom vyzraje, když si někde sedne. V parku pod starými hradbami byla lavička. Nikdo tam nebyl, jen několik dětí a vrabců poskakujících v trávě. Usedl. Bylo mu zde, jako by nepřítel mohl přijít jen zpředu. Za ním se tyčila hradba. Větřík šuměl smutečními vrbami a jejich dlouhé větve smýčily v písku cesty. Nyní, řekl si Charvát a pohlížel upřeně vpřed. Dole po ulici šel mladík velmi elegantní, nesl nedbale svůj svrchník a hůlku. Nepatrná podoba se známou siluetou stačila, aby úředník tušil a poznával nenáviděného. Kochal se dětskými představami pomsty, až se zastyděl a pomyslil — „šílím“. Počal opět myslit větami. První je, abych věděl, co chci. Nuže, předně chci vymyslet, co mám dělat. Ano, co mám dělat proti němu, proti ní, proti sobě a proti ostatním. Ach ostatní, ti odpadají, když jde hlavně o mne. — Oh, vím, že s ním nebudu nic mít. Co je mu po mně? — Vložit se do toho a zprostředkovat to nejlepší, co se dá, mezi ním a jí? Chvíli na to myslel, uložil si tento nápad do rezervy a myslel na věc další. Ona? To je totéž co prve. Ano, nyní se v tom poněkud vyzná. Nejdřív jde o to, aby bylo učiněno něco mezi ním a jí. Pak teprv přijde na řadu ona sama. Tak co, jde mu o ni ještě nyní? Nakonec to nevěděl. Byl příliš zoufalý. Když si uvědomil své zmatení a svůj žal, pokládal to za žádoucí důkaz. Tedy — ujistil ji svou účastí a pomocí v každém případě. To se mu zalíbilo. To je nutné učinit. Řekl si hlasitě: „Najít svou příležitost.“ Vtom zpozoroval, že při bodu „o ní“ myslí vlastně „o sobě“. Rozmrzel se a tonul opět v beznaději. Nic, docela nic. Znal se. Zmlkl, zesmutněl. Musí vstát a rozchodit se.

Šel a opět si kladl otázky, ona, co nyní ona. Myšlenky se drolily. Ona, opakoval si jako opilý, nuže, co tedy ona? — Šel — —

Vrátil se domů až k páté hodině. Vystupoval namáhavě na schody a konstatoval, že ho bolí hlava. Vtom kdosi zdola volá: „Pane Charvát?“ Byla to trafikantova sestra. Otírala si ruce o zástěru, nesmělá a zapýřená, že se tolik odvážila. „Utíkám za vámi až z boudy. Kdyby to bratr věděl! Hledali vás! Máte hned jít k panu Hamáčkovi! Ale já už musím běžet.“ Nenapadlo ho odporovat. Také naprosto nevěděl, co tam bude dělat. Ale co — šel. Ještě vyslechl zbytek vyprávění na útěku. „To on, bratr, to spunktoval — že se o tom poradějí, tak šel k hodináři, ale chtěl, aby taky on byl při tom. Je tam učitel — — — “

Zaklepal. Čtyřnásobné „dále“ mu dovolilo vstoupit. Hamáček chodil po pokojíku, Knop seděl na jakémsi kufru u dveří, švec a učitel seděli u stolu. „Vida, tuje, no dobře, že jste přišel.“ Učitel se ujal vysvětlení. „To tady pan Knop chtěl, že by se mělo něco udělat. Povídal, že jako je to chudá ženská, ta žehlířka, a teď že je nakonec nemocná, tak že by snad nejlepší bylo, kdybychom my tady udělali něco, aby se ta záležitost spravila. Já prve povídal, že vlastně nejdůležitější je, abychom věděli, jak se ten chlapec jmenuje. Vědí-li to, tak (ovšem udal-li své pravé jméno) se nic nemůže zmeškat. Ale nevědí-li to jméno, tak bychom se mohli pokusit nějak šikovně to zvědět. Tady pan Knop nás vlastně dostal dohromady jen tím, že řekl, že dnes je poslední den, kdy se to dá zjistit. Je-li to nějaký vykutálený ptáček, tak že prchne, jakmile se s tou husou, Agátou, domluví.“ Jaká to logika! žasl v duchu Charvát. Já přemýšlel celé odpoledne a nevymyslil nic. Lehký pocit úcty vůči těmto hlupákům ho pojal. „Tak,“ pokračoval učitel, „zrovna jsme mysleli, kterýpak z nás se podívá nahoru k té holce a přeptá se jí? A tu jste přišel vy. Tak mě napadá, že vy, jako jste s ní byl nejvíc známý, že byste se mohl na tu věc zeptat.“ „Ano, ano — tak, tak,“ souhlasil švec.

Úředník se zděsil. Tedy na něm by bylo, aby jednal? Tak náhle? Bezodkladně? Celá jeho nejistota se vzepřela. Ne, to nemůže být. Vykoktal spoustu nesouvislých omluv. Shledali jen, že ho tam nedostanou. Nedali se ale také. Konečně získali od Charváta aspoň tolik, že půjde nahoru a přivede děvče dolů. Nedalo se to již vymluvit, musel jít.

Po několikerém marném klepání — klepal tak nesměle a tiše — vstoupil. Nalezl starou žehlířku spící, s obkladem na čele, paníbába seděla u lože a spravovala punčochy. Spatřil na jejích očích nevídané brýle. Pokynula mu vlídně. Děvče sotva vzhlédlo, na čele mělo napsány všechny pocity. Bylo zřejmé, že už sedí dlouho ve svém koutečku a ve své bezútěšnosti. Belhal se co nejtišeji. Ani nevěděl, jak vyjádřit, že by se slečnou rád mluvil. Vstala a šla, ani nehlesla. Podivil se této apatii. Šla volně, nedívala se mu do očí, zaváhala na kraji schodiště a bubnovala na opěradlo dlouhými bílými prstíky. Jak byla i teď krásná. Trochu neupravená, úžasně ztrápená, podobala se onomu andělu, který si chodí z nebe pro umírající nemluvňátka. Řekl, spíše vykoktal jí vzkazy těch pánů dole, že by s ní rádi mluvili, stran maminky. Zalekla se, ale nejspíš že se přinutila všechno podstoupit, jen se na něj vyděšeně podívala a počala sestupovat. Jak se nyní styděl za ta slova „stran maminky“, která si přidal. Představil si ten necitelný soud tam dole, ty řeči, vedoucí přímo k cíli, ty pohledy, neumějící zatajit posměch a drzou a chlípnou představivost, a připadal si jako řezník, vedoucí na popravu ubohé telátko. Ještě byl čas promluvit. Mohl říci — slečno, zatáhli mne tam, nejsem tím vinen, chtěli na mně, abych vám položil jednu otázku, ale já se ostýchal. Přinutili mne, abych pro vás aspoň dosel, ale teď je mi líto přivést vás před oči těch řezníků. — — — Ne, neodvážil se. A potom, byla před ním o tři čtyři schody.

Nyní byli již dole. Všichni utichli, když vstoupila. Bylo to ono ticho, z něhož bylo vidět, že právě hovořili o nich. Charváta zajal zcela sladký pocit, že oni dva jsou ti viníci, a zazdálo se mu, že on je jediným poctivým rytířem toho děvčete. „Ale trochu váhavým,“ došeptal hlas svědomí. Na tváři učitelovi a ševcovi dohasínal úsměv. Švec pokašlával. Kašlal tak vždycky, když se od srdce řehtal. To zvýšilo Charvátovu ostražitost a podezření. Oni se smějí! Jak se mohou smát? Nedovedl to pochopit. Vždyť prve byli tak vážní. Svitlo mu? To jen přede mnou? Rozhlédl se. Ne, ti druzí dva se snad nesmáli.

Učitel začal opět dlouhým úvodem, děvče — snad z rozpaků, snad úmyslně, nechali stát. Přešlapovala jednou nožkou, ruce složeny za zády, jako to činí nejisté školačky. Byla to zlomená lilie.

— — — „A tedy jsme mysleli, když vaše matka leží a nemůže jednat za vás, že se vmísíme do vaší záležitosti — ovšem poněkud ožehavé,“ škubnutí řečníkových rtů nepohnulo ani nevzrušilo ubohou malou sochu hřbitovní, „tedy bychom od vás chtěli vědět jen upřímnou, opravdu upřímnou odpověď, jestli onoho pána,“ pána protáhl hodně urážlivě, „s nímž jste poslední dobu chodila,“ s výmluvnou pomlčkou, „znáte jménem?“ Otázka byla vyslovena přísně a nesmlouvavě zároveň a ticho čekalo na slova z úst dívčiných. Zvedla oči, upřela je tak klidně, tak jasně na učitele, pak pomalu na všechny ostatní — a pak zpět na učitele: „Nevím opravdu, jak se jmenuje. Křestním jménem se jmenuje Jaromír.“ — Učitel se podíval po ostatních pohledem: vždyť jsem to říkal, a pak opět začal mluvit — drzeji — oh — drzeji než prve: „Slečinko,“ proč slečinko, proč ne slečno? „Víte, to, myslím, nestačí, — víte — tady po městě běhá asi Jaromírů jen což — není-li pravda. Tak snad aspoň víte, kam chodí, kde pracuje — atd. — zkrátka něco bližšího o tom pánovi.“ Váhala chvíli. Pak náhle: „Nevím nic, opravdu nevím nic, co by vám mohlo posloužit — ale proč se mne vyptáváte?“ Oh, učitel naladil tvář nejvýš shovívavou: „Proč se vyptáváme — páni — proč se vyptáváme? Zajisté že pro vaše dobro.“ Švec souhlasně zamručel. „Tedy — víte — my tomu pánovi trochu nedůvěřujeme, nu a chtěli bychom, abyste vy, respektive vaše paní matka, znala jeho jméno. Budete-li to jméno — ale rozumíte — pravé jméno znát — nu, pak to bude jen vaší starostí. Ale my, víte, nyní něco vyšlo najevo, nu, a mladí páni, známe je, až to tedy zvědí, víte, když zvědí, že věc je už veřejná, rádi se ztratí a nechají děvče — — —“ „Zeptám se ho!“ řekla Agáta stručně, přerazivši tok řeči učitelovy v místě nejchoulostivějším. Ale učitel byl chytrák, mrkl po ostatních (nyní Charvát viděl, jak dobře byli smluveni): „Víte, slečno Agáto, to my vážně nechceme, abyste vy se ho ptala. Víte, myslím, že by vám to neřekl, anebo by vám to špatně řekl a více se neukázal. Takhle to nejde, rozumíte, takhle se to provést nesmí. Ten člověk se musí le-gi-ti-mo-vat!“

Výhrůžný prst byl vztyčen do výše. A než mohla Gat — ač snad ani nechtěla — ač snad ani nemohla — vše prohlédnout, nastala vřava. Jeden mluvil přes druhého. Obklopili ji jako na trhu. Podobalo se to hádce. Charvát byl mimo klubko a nechápavě zíral na ten pestrý obrat.

„Víte, to kvůli vaší matce!“

„Ano, kvůli vaší matce!“

„Vám by to zapřel! — Jistě by zapřel — známe je — my to myslíme dobře — musíte dát pozor, co říkáme — ano, co říkáme — víte, kvůli matce. Vy tam půjdete — ano, půjdete, ale ne daleko — jen před vrátka. Jen tam — Až přijde, budete naň kývat — jen tak znamení, aby šel blíž. — Všechno bude jako jindy. — Nu, a ostatní už my sami — My se ho zeptáme slušně — my se ho zeptáme lépe! —“

„Ne!“ vykřiklo děvče a duplo si. „Ne!“

„Slečno,“ to byl hlas učitelův, „nezapomeňte — že vy jste své matce ublížila — může z toho mít smrt — a vy ji chcete postavit zase na nohy. Až uhlídá, že se dá všechno spravit, uvidíte, že se vzpamatuje. Doktor také říkal — nějaké dobré zprávy. Ano, my ty dobré zprávy opatříme. — — “

Charvát, jenž nyní chápal, viděl, že je divákem, ale nezúčastněným. Plán byl sprostý, ale jako člověku, podléhajícímu všem vlivům, slabochu, zdál se také jedině jistým. Ovšem — není to hezké — ale — konečně — účel světí prostředky — nedá se to zavrhnout — on by skutečně mohl děvče opustit — až by zvěděl. — Vždyť — pročpak hned jí neřekl své jméno — proč se nepředstavil? To je vidět, že měl nekalé úmysly. A děvče je důvěřivé. — Ale proč jen se ten Hamáček straní té rozmluvy?

Skutečně, hodinář také byl v kruhu, kde mluvil jeden přes druhého, ale jen pozoroval děvče a mlčel. Dal ruce křížem na záda a chodil jako člověk, jenž má něco v zásobě a čeká na konec debaty. Co jen chce? Cožpak se mu to nelíbí?

Hodinář nebyl vinen celou tou schůzí. Romantický a svéhlavý nápad, zvědět jméno milence, dostal trafikant. Napadlo ho, že činná úloha je lepší než trpná, a spunktoval celý ten plán a celé odpoledne zasvěcoval do něho celý dům. Přisvojil si roli ochránce a po svém zvyku rozvíjel plán předem do všech detailů. Lakýrníci, listonoška, radova služka, těšili se už předem na tu legraci.

Šlo jen o to získat pro to Agátu. Na to si netroufal, šel tedy pro učitele a s učitelem k hodináři. Hodinář vyslechl a mlčel. Rozhodně ale odmítl, aby se sám děvčete zeptal. Čekali tedy jen na Charváta.

„Prosím vás,“ zaznělo z klubka, „pusťte mne teď nahoru, ano, já udělám všechno, co si přejete, ano, jistě, ale pusťte mne teď nahoru. V kolik, říkáte? Tedy ve čtvrt na osm, ano, jistě, uvidíte, že vás nezklamu, budu tam, ne, nezkazím to. Udělám všechno, co budete chtít. Udělám — — — “

Téměř celý dům večeřel ten den o trochu dříve. Nyní už i slečna zvěděla, co se bude dít a co už se stalo. Její puritánské názory se vzbouřily, její bývalá důvěra v děvče byla uražená. Ale sentimentální romány, které přečetla, mluvily pro děvče. Toho dne byla vyšinutá z kolejí a tonula v rozporech. Krom toho měla chřipku a ležela. Ona ležela, a venku se dály věci! Byla tak znervózněná. Jak to skončí? Bože, jak to skončí? Ta ubohá dívka! Jak se zahodila! Co on teď učiní? A co matka? Z konzervatoristky se stal zpravodaj. Nosila novinky, každou chvíli dlela u okna, byla živým okem a uchem slečniným. V náhledech na věc se obě shodly — obě jí stejně nerozuměly. Byly při děvčeti i proti němu. Při lásce i proti ní. Nakonec zavolaly boha na pomoc. Starší s jistotou, mladší s jistou rezervou. Ale on to nakonec musí rozhodnout — vždyť což jsme my, ubozí lidé, chytřejší?

V sedm hodin byla okna obsazená. Učitel se rozložil v okně, které bylo toho večera pravým velitelským můstkem. Zde měl být dán skrytým zálohám rozkaz k útoku. Místo bylo vyvýšené jako generální pahorek, širá krajina se dole rozkládala. Učitel musel být první, který uvidí podezřelého nápadníka. Učitelovi kluci se účastnili díla, ač nebyli angažováni. Rozdělili si však úlohy sami. Nejstarší stál pod samými schody, druhý u boudy, podobné šibenici. Jedna stráž byla pod kopcem a druhá u fabričky. Osamělý kluk stál u silnice. Nemohl uniknout! Kočičina slibovala být velkolepá. Bylo to jako o náboženské zkoušce na vesnici. Jede! Přiletí nejrychlejší z kluků. Jak to ale zvěděli tito malí ničemové? Och, cožpak nemají uši? A nečekalo se celé odpoledne napjatě na tu událost? Svoji úlohu měli i ti nejmenší, lítali okolo domu a natahovali krky, aby se předstihovali v slávě, kdo ho první uvidí, kdo dá první zprávu.

Ostatně stejně napjatě jako kluci čekal celý dům. Sám rada se vyptával služky, zda už něco vidí a co vidí, nebyl ani schopen číst své každodenní noviny vleže na kanapi. Služka byla chvíli v okně, chvíli na schodech, netrpělivostí jen hořela. I staří manželé kabaretníkovi obsadili dnes svoje okno a hleděli se zasmušilou pozorností na divadlo, jež mělo nastat. Největší touhu po senzaci jevili lakýrníci. Ovšem že nešli do hospody, a jak by také mohli jít, když dnes měli česat ovoce svého vtipu? Starý si přinesl stoličku, na jaké sedávají děti, a mladý, hrbáč, chodil po chodníku, chechtal se a pronášel choulostivé šprýmy k lidem v oknech.

Dům byl veselý jako galerie, očekávající mnoho od kusu, který má započít. Asi deset minut před termínem se vybelhal Knop, s čepicí na uchu a zamračeným vzezřením důstojníka před bitvou. Šermoval berlí a rozsazoval posádku. Hamáček se musel usadit u okna, jako při pilné práci. I švec musel z chodníku do krámu, aby „nebudil podezření“. Ten se však nedal přinutit, aby napodoboval pilnou práci. Postavil se u skleněných dveří a přitiskl nos na sklo, jako to dělají děti. Charvátovi dal trafikant přinést židli za vrata domu, odkud měl vyjít, teprv až by ho bylo potřeba, taky až ptáček bude lapen.

Pro sebe určil Knop místo nejlepší, na samém prahu, vedle děvčete. Rozhodl se sedět tam jako vždy, neboť „to nebude přec budit pozornost, když tam sedávám vždycky.“ Tomu se nemohlo odporovat. Všichni zvědaví diváci, kteří chtěli být přímo na samém jevišti, a oni, kteří měli okna do dvora, počali se scházet na schodech a sbíhat před dům. Byli však rozkaceným trafikantem bez milosti vypovězeni na dvůr. Jedině lakýrníků nemohl se Knop zbavit. Nezbylo, než aby zůstali, kde jsou, a když ta nespravedlnost byla Knopovi vyčítána, hájil se uboze jen tím, že někdo tady před domem být musí, aby to zas nevypadalo, jako by se něco mělo dít.

Agáta přišla přesně v stanovený čas a bylo jí přikázáno, aby si stoupla do rohu dveří a dívala se ven do krajiny. Nyní ale chtěli ti, kteří byli v oknech, na Agátu vidět, a nahýbali se přes míru z oken. Učitel to zpozoroval a začal hulákat vzhůru i dolů, aby byl zachován klid, aby na delikventku nebylo upozorňováno. Bylo to nanejvýš směšné.

Potom přiletěl první kluk, že už jde! Ruch nebylo možné už utlumit a učitel nemohl již dávat hlasité rozkazy. Z ruky si tedy udělal trubku a gestikuloval a šeptal, dokud se světlý klobouk nevynořil nad prohlubní srázu. Šamstr šel přímo od města. Nyní ale nastala nová neplecha. Listonoška využila zmatku a dostala se ze zajetí ze dvora k samým vratům a vystrčila hlavu do ulice. Trafikant nemohl již změnit své místo, neboť už „jen docela obyčejně seděl“. Koulel tedy jen očima a tišeji proklínal. Lakýrníci se chovali dokonale volně. Starý dokonce vztáhl ruku k přicházejícímu, „to je von?“, což vzbudilo neobyčejný smích. Hrbáč pak mluvil tak oplzle a tak hlasitě, že učitelovo poslední napomenutí po zralé úvaze bylo určeno jemu. Další nesnáz nastala s kluky, kteří přišli na poslední chvíli a nemohli již být vyhnáni ze scény a kteří nedodržovali pravidla hry, Šeptali si, koukali vyjeveně na blížící se postavu a zřejmě něco očekávali.

Tyto přípravy, toto jednání, zřejmě nemohly zůstat nepozorovány přicházejícím, leda by byl slepý anebo blaženě zaujatý nastávající schůzkou. Jak se však zjistilo, byl šamstr člověk bystrý a opatrný. Zpozoroval nezvyklý vzhled domu, vystrkované hlavy těch, kdož měli být skryti, obsazená okna, napjaté mlčení kluků, strnulou pozici „obyčejně“ sedícího Knopa a konečně dívčí postavičku tak nezvykle stojící, zhroucenou, bolestnou, hledící do země. Zastavil se a opřel se o pružnou hůlku. Když byl obhlédl scénu a vytušil z ní asi cosi pro sebe krajně nepříznivého, rozhodl se nejspíše nejít dále, neboť zůstal, kde byl, a vyčkával dívčina pohledu, domnívaje se asi, že až ho dívka uvidí, půjde mu vstříc.

Toto všeobecné očekávání trvalo nějaké půl minuty, zdálo se však věčností pro všechny, kteří viděli, že rozuzlení se blíží. Nyní Knop napovídal, pohlédl na dívku a přikryl si rukou ústa: „Teď se na něj koukněte a zasmějte se a kývnete!“

Ale Gat jako by opustila odvaha. Nervózně hledala místo na obzoru, kde by utkvěla, ale toto místo bylo právě na opačné straně, než kde stál její princ. Učitel šeptal dolů na Knopa „pst, pst“. Snad chtěl dát nějakou důležitou radu, snad okřikoval čísi hlasitější projev — avšak bylo to špatně pochopeno starým lakýrníkem, jenž si vzpomněl na včerejší scénu, kdy ho tímto „pst“ okřikoval hrbáč, a protože byl humoristicky naladěn, neodolal, když spatřil před sebou dvě osoby včerejší podívané, a vyprskl v chrochtavý, řvoucí smích. „Neřehtej se, fotr, ať jim to nezkazíš,“ povídal hrbáč, ale znělo to jak pro všechny, neboť dům byl tichý a čekal.

Ano, na jevišti počaly osoby mluvit, ale jak to bylo k smíchu! Zřejmě se ochotnické představení kazilo. Nyní dokonce do toho vpadl švec. To bylo to poslední, co se ještě mohlo stát. Dveře jeho krámu se otevřely a šípatá hlava šeptala Knopovi: „Je blízko, copak abychom na něj šli! Pojďme!“ Šamstr něco zaslechl, neboť ustoupil o dva kroky, ještě poněkud nerozhodný. Náhle se ale vzchopil a zavolal jasně a klidně: „Týnko! Týnko!“ Děvče se vzpřímilo, jako když ho udeří. Nyní neodolalo a utkvělo okem na miláčkovi.

Bylo by to bývalo dojemné, tento pohled plný rezignace, lásky a zoufalství, kdyby zde bývali diváci, kteří dovedou ocenit citová vzrušení. Ti, kteří zde byli, toto publikum čekalo však na hodnotnější zážitky. Mělo se jim jich dostat! „Týnko, pojď přece, vždyť na tebe čekám,“ opakoval hlas. Nyní mělo děvče říci: „Ale pojď taky jednou ty sem,“ jak jí napovídal Knop. Ale hlas jí selhal a slzy se vhrnuly do očí. S rukama za zády, opřena o dveře, vypadala jako přibitá na kříži. Náhle mladík zvolal, počínaje poznávat situaci: „Copak se stalo? Ty máš důvod, proč bys nešla?“ A hned nato: „Aha!“ Vítězné „aha“. Chytaný poznal léčku: „Tak vy mě chcete chytit? Vy na mě všichni čekáte? Copak mi vlastně chcete?“ A rozzlobeně: „A ty taky s nimi čekáš?“ Bylo v tom více hněvu než lásky, ne, pražádná výčitka, pražádné zklamání. Ubohá dívko, jsi skutečně na kříži a musíš do dna vypít číši žluče.

Nikdo neodpovídal. Nečekali, že budou osloveni, a pak: bylo to všechno tak hrozně směšné, tak choulostivé, nebylo nikoho, kdo by byl chtěl věc vzít na sebe. Bledá tvář Charvátova vyšla ze skrýše. Nebylo už skutečně proč se schovávat. Karty byly otevřeny, šlo jen o to, domluvit se. To právě cizinec chtěl. Oslovoval nyní celý dům, díval se na něj odshora dolů a hledal v něm duši, to, co mělo situaci vysvětlit.

„Nu tak,“ zněl mladý hlas posměšně a zhurta, „řekněte tedy, co chcete, vidím, že všichni civíte a čekáte.“

„Víte co, pane,“ ozval se náhle švec, ten byl dnes tak výbojný: „my s vámi nemluvíme, mluvíte vy s náma — pojďte se nám tedy představit!“ Bylo to tak hloupé, tak zřejmé, že malé dítě bylo by našlo cíl situace.

„Ach, představit! Vy tedy chcete, abych se vám představil! Zkrátka chcete mne znát, chcete mne mít! No, to me mít nebudete! Týno, to ty sis je takhle sezvala? Když chceš něco vědět, ptej se sama. Ale mělas dobře, že ses neptala. Já bych ti to byl neřekl.“ Mladík povznesl hůlku jako rapír a psal do vzduchu svou kletbu. Slova jako rány dopadala na ubohé srdce.

Tu se ale ozval učitel. „Nu, tak tedy pane, kterého neznáme, zkrátka vyšlo najevo, že vy jste ublížil mladé dívce, je teď slušno, abyste svůj čin podepřel svým jménem, myslím, že jako čestný člověk se nebudete zpěčovat.“ — — — —

Byl přerušen. Smíchem. Šamstr se smál.

„Ach tak, tak vy jste družbové — a výsledek má být svatba, no to jo, no to jste si na mne nepřivstali — mládenci — to mě tedy ani nenapadne — Týno, tys chtěla mít svatbu,“ a nyní se z něho hrnuly drzosti a smích, úštěpky a pošklebky: ale vždyť my už máme po svatbě — no, nestyď se, vždyť to ti páni už vědí, tak vida, tak ty ses svěřila mamince? No, ta měla asi radost. A hleďme, takový andílek, a jak je praktická! A tyhle strejčky sis zjednala ? Podívejme se!“ Stálo to opravdu za to, dívat se. Už i hodinář vylezl z krámu, nyní se zle kabonil a chystal se odpovědět na urážky. A tak tu stáli, dva mrzáci a dva břicháči, jeden ožrala a jeden hrbáč, bylo to neodolatelné.

„Vy rytíři, kteří berete v ochranu nevinné panny, myslíte, že jsem dnešní? Budete ze sebe dělat svatoušky — to jste nikdo neměli holku? Copak jste byli s ženskými vždycky jen tak na distanc? To bych ani nevěřil. Chytráci, mne jste chtěli chytit? A pěkně platit nebo ženit? A to ty ses, Týninko, ani nepochlubila, že je to tvůj tah!“ (Kdosi vyprskl v smích — byl to ženský smích.) „Tak poslyš! Tos mne viděla naposled! Rozumíš? A vy, hlupáci, chytejte si jiné hlupáky!“ —

A otočil se k odchodu, pomalu, hvízdaje si, zatočil hůlkou.

„Nazdar, kapouni!“

Vtom se Gat otočila a nezadržitelně zmizela v domě. Ti, kteří ji viděli — a prohlédli si ji důkladně, byli překvapeni jejím vzezřením. Byla bílá, téměř bez barvy, oči otevřené a slzy jí tekly tiše. Šla jako někdo, kdo byl na své vlastní popravě. Bez hlesu, pomalu stoupla na schody. Och, měla tvrdou hlavu, tahle Gat — kdo by to byl do ní řekl? Jiná by byla letěla, třeba přede všemi — zadržet své štěstí — vysvětlit nedorozumění — ale ona, zdá se, rozhodla se dát vše, aby už nic nezbylo, co by bylo možno ztratit. Ubohá Gat — budeš mít čím žít po dlouhá léta, schráníš-li takhle bol už z mládí. — — —

Venku zatím vznikla pravá panika. „Chyťte ho!“ zvolal švec. „Sprosťák!“ bouřil uražený hodinář. Učitel šermoval fajfkou a nemohl proniknout do směsice hlasů dole. „Obejda, obejda!“ podařilo se mu říci a zmizel od okna. Hrbáč se smál, smál se starý lakýrník. Knop křičel za odcházejícím: „Bojíš se, holomku, viď, bojíš, na štěkání máš kuráž, ale k nám si netroufáš, mizera jsi, mizera jsi!“ Hoch odcházel, ani se neohlédl.

Tu, nikdo nevěděl, jak se to stalo, čtyři nejvíce pohanění se dali o závod za uprchlíkem. První se dal do běhu švec, k němu se přidružil Knop. I Hamáček se rozkýval a Charvát se dal strhnout. Snad myslel, že ubíhá celý dům, a pokládal za povinnost ubíhat s ním. Bohorovná podívaná!

Švec, jenž byl o metr napřed před Knopem, ubíhal jako sud, břich se mu klepal, ruce a nohy mu vylétaly a šosy se mu házely. Hekal, kašlal, hlavu před sebou skloněnou, letěl jako lavina, spíš pro blázny než doopravdy, spíš pro legraci dětí než pro pitvorný, hlupácký cíl.

Knop, o jedné berli, napínal všechny žíly, podobal se býku, nedobitému na šlachtě — prchal jako s nožem v krku. Čepici vzal do volné ruky, druhou měl zaťatou v příčli berle, pohyboval se vpřed jako skříň, jako motýl s otrhanými křídly. Zdálo se, že už se svalí, že neudrží stabilitu. Chyba lávky, trafikant, rozzuřený, překonával sám sebe. Jak dlouho už neutíkal, jak dlouho se už někomu nevymstil. Mrzáctví ho tísnilo jako svěrací kazajka. Tuk ho zaléval. Nyní se přece osvěží! Letěl jak na dostizích. Run-táp, run-táp, bila berle a měkce našlapovala noha. Trafikant se za minutu strašlivě zpotil.

Jako nový dětský vozíček utíkal Charvát. Zatímco jeho soudruh natahoval nohu s berlí k největšímu rozmachu a prováděl přímo šaškovské dílo, šel Charvát jako žáček do školy. S hlavou skloněnou k zemi, jako když tanečník začátečník počítá tempa a kroky, rychlými údery berlí dostával se vpřed. On jediný utíkal tiše. Švec chrápal, Knop řval a vyhrožoval. Však byl jediný hubený mezi těmi čtyřmi. Utíkal téměř se zavřenýma očima. A utíkal způsobně, nesměle. A přece byl o kus vpředu před hodinářem. Tento vydával podivný, pískavý zvuk, držel se jak vycpaný panák a pohazoval levou dlaní jako ploutví. Hlavu nesl zakloněnou dozadu, oči měl navrch hlavy. Břich mu nadskakoval, a kdyby byl někdo v oné chvíli chtěl nastavit k němu ucho, slyšel by žbluňkání. Hodinář pil po večeři pivo. Ta směšná ubíhající studánka! Ten šatník, provádějící akrobacii! Ten tichošlápek, cupající za pomstou, kterou necítil v srdci! Bylo to nádherné podívání.

První se začal smát hrbáč. Smál se hrozně, smál se zajíkavě. Nikdy snad nepodlehl takovému smíchu. Chvilku nechápali ti ostatní. Měli snad situaci za příliš dramatickou. Pak se jim ale rozbřesklo a smál se celý dům. Listonoška se popadala za boky, lakýrník se svíjel v podivné křeči chechtání. Jaký blažený smích! Jaký smích!

Učitel, jenž sešel právě dolů, nechápavě ustrnul nad obrazem — ti čtyři vpředu. „Hurá — hurá,“ křičel a chechtal se. „Hurá, vojáku! Hurá na něj! Obral vás o holku! Slízl smetanu! Drapněte ho!“ „Břicháči! Břicháči!“ vřeštěl hrbáč. „Břicháči, jak se vám klepou panděra! Jen do něj! Srovnejte šramlinii!“ Skutečně, byla to Šramlinie, co vzniklo tam na louce. Jaký to smích!

A ze všech nejvíc se smál pronásledovaný. Bylo mu tak lehko, přejít z hněvu v smích. A stejně lehko přecházel ze smíchu v lání. Když zaslechl dupot a sípání, ohlédl se a zkoprněl. Pak se rozesmál. Jak mladě, jak vesele se smál! Nechal je právě jen tak blízko, co by jim měl čas uniknout.

„Hlupáci, mě chcete chytit? Vidíte?“ — Hop — a byl kdes. „Hlupáci! Vy mrzáci! Haha — — — haha — — — “ Jeho bílý svrchníček nadskakoval. Byl to dětský balón, prchající před stádem býků. „Hahaha — — “ Byla to bublina, vznášející se před slepicí.

„Chyťte mne! Pojďte! Chyťte si mé jméno!“

První se zastavil hodinář, poslední švec. Změřili vzdálenost mezi sebou a mezi sebou a pronásledovaným. Od domu slyšeli jeden velký smích, od protivníka druhý. Podívali se na sebe. Spatřili vytřeštěné oči, zpocená čela, sotva popadali dech, stáli vratce se svými břichy na ubohých nohou.

„No, vy jste mi pěkní paroháči. No, to má Týna pěkné štramáky. Tak co, tatíci, jak se vám běželo, a co ty, křepeličko, klepou se ti berličky.“ To bylo na Charváta. Bylo to surové, ale mladík byl příliš unesen. Dejte mládí vítězství a ono ztratí delikátnost. Ostatně tento svůdce nebyl příliš delikátní. Nyní stál nad svahem — z domu viděli už jen půl jeho postavy, — ruce si dal v bok a smál se, přerývaje smíchem svá slova.

„A co ty hranatej, nedostals vlka?“ a prstem ukazoval na ševce. „A ty, balóne, nepropích se ti měchýř? Troubové, ach vy troubové!“

Švec zvedl kámen, ležící na cestě, a hodil. Nezafičel, jen se tak valil vzduchem a zapadl několik kroků před pronásledovaným. Švec se mlčky sehnul pro nový.

„Tak vy na mne kamením jako po psu? Tak to je konec legrace. Služebník, pánové a dámy. Služebník, ctěné shromáždění. Už se asi nikdy neuvidíme. Pozdravujte tu cudnou Kateřinu! A je-li v požehnaném stavu, má aspoň na co vzpomínat!“

Přehodil si svrchník přes ramena a pískaje si zmizel docela klidně za vlnou srázu.

VI

Po blamáži domu — neboť to byla blamáž tohoto celého domu, tak osudná pro štěstí Agátino, se vlny poněkud uklidnily. Švec ševcoval, hodinář hodinařil, lakýrníci lakovali a flámovali, učitel učil. Dokonce stará kostra Schachschneiderová vstala z lože a přecházela.

„Chodí jako zhlouplá,“ šeptala bábi listonošce, která si získala její důvěru. „Má vyhráno,“ řekl lékař a už nepřišel. Bábi ještě den zůstala, pak se odstěhovala dolů. Když zavírala dveře, zadržela ji slabá ručka. „Paní, co jsme vám dlužni?“ Bábi se usmála. „Co byste byly? Nic. Přece taky děláme něco pro jiné věci než pro peníze. Buďte jen veselá a smiřte se se vším.“ Odešla. Z úst Schachschneiderové nevyšlo ještě slovo. A ticho zůstalo tichem i po odchodu ošetřovatelky.

Matka i dcera nyní mlčely. Žehlířka se na nic neptala, dívka nic nepovídala. Do úřadu již nechodila. Proč? Nebylo o tom proneseno ani slovo. Promeškala několik dnů a obávala se výčitek? Či bylo již nyní vše zcela jedno? — Až později — až později — odkládala vše dívka. A hleděla oknem dolů.

Dva dny chodila matka Schachschneiderová po světnici, dva dny žily ty dvě bytosti jen o kávě, již Gat vařila. Ostatně, nebylo peněz. Třetí den se dala stará do žehlení. Počalo vše jako dříve. Jenom řečí nebylo. Žehlířka jen položila peníze na stůl a řekla: „Chleba, cukr nebo maso.“ A Gat se tiše oblékla a šla. Nedělala nic. Zanedbávala sebe. Mlčela.

Cesty přes chodníček, chůze po schodech, hledění z okna, nebylo to pro ni tak zcela bez utrpení. Stačilo, objevila-li se její tmavá hlavička, aby číhající kluci učitelovi spustili sprostou říkačku.

„Gat! Gat! Poj — — — — — — —!“

Nejprv se schovávala, rudla, pak zvykla a neotáčela hlavu.

„Šamstr“ se neobjevil už nikdy.

Knop již nadobro zapomněl na svůj zájem o děvče; leželo-li mu ještě něco z těch událostí v hlavě, byl to vztek na onen nepodařený útok a stud z výsměchu. Sedával jako dříve vyzývavě na chodníku, rozkročený, nechával uzenici levé nohy viset k zemi a posouval si čepici do týla. Berla křížila dveře, z budky se hluboko vykláněla sestra, netrpělivě očekávala darmožrouta.

Dívka byla nyní téměř šťastná. Vyhrožování ženitbou přestalo, strašák zmizel z obzoru. Knopova sestra, která za události posledního týdne byla hodinářem také zapletena do věci, považovala své přátelství s domem za upevněné a účastnila se nyní činněji večírků, ba, oslovovala kurážně lidi z domu s pokorným a důvěřivým úsměvem: „To je hezky, co?“ nebo: „Bude brzy zima, už to nějak fouká.“ Ale jako dříve, neměla žádné požadavky. Dřela, běhala, hrbila se. Bylo jí čím dál menší kousek. Říkali o ní, že má jistě souchotiny.

Břicháči opět drželi dům jako olbřímové starých paláců. Švec již na vše zapomněl, a přišlo-li to občas do hovoru, říkával: „Eh co, už je to tam, špatně jsme to navlíkli.“ Netrudil se však ničím. Jen Hamáček se zdál zamyšlený, mluvíval málo, a říkali dokonce, že se spadl. Bylo to ale spíš žertem. Cizí babka docházela k němu dále. Hodinář se ani slovem nezmínil, že by byl ochotný zase vzít žehlířku na posluhu. A tato se neukazovala. Po oné ráně ji ještě nikdo nespatřil. Jen listonoška se chlubívala: „Ba né, já ji viděla, je moc špatná!“ Ale viděla ji jen skulinou dveří.

Gat jako by byla umřela. Vzrušení, jež způsobila, vyprchalo nyní, když již neměla ctitele, když již nebyla ptáčkem, andělíčkem, vzdušnou touhou, vtěleným jarem, nikdo se o ni nestaral. Jen kluci ještě pokřikovali, nalézali v slově, jež se jim hodilo do rýmu, znamenitou příležitost k chlapskému projevu. Již nebyla tak čistá, vyžehlená, půvabná. Byla smutná a skoro obyčejná. Ne, dům již neměl, nad čím by se pozastavoval, co by nenáviděl a co by podupal. Vše bylo již vykonáno.

Když si obě opuštěné ženy nashromáždily trochu peněz, nesla Gat první splátku zámečníkovi. Bylo to prvně, co navštívila podivnou dílnu. Nalezla muže, černého od jeho řemesla, na travnatém dvorku, s knihou v ruce. Učedník pracoval uvnitř, ozářen plamenem.

Když dívka vešla, dlouhán vyskočil. Pověděla mu, proč přichází. Zamračil se, zaskuhral a rázně ji vyprovodil z branky. „Zkrátka nic nevezmu. Rozumíte? Nic nevezmu! Ano, ano, jděte!“ Děkovala a odešla. Když branka zaklapla, usedl tenhle smutný čert a hleděl do prázdného lůna nebes. Nemračil se již. Dalo by se říci, že nad čímsi mlčí. Kniha se mu zavřela a upadla do trávy. Neznamenal to.

Charvát šel příštího dne po směšné příhodě do úřadu jako obvykle. Pracoval špatně, mýlil se, ale pracoval. Dovolenou si už nebral, po ulicích nechodil. Cítil, že je tupý, ošklivý, bezmocný. Byl otrávený, nemohlo se ani říci, že nešťastný. Neštěstí má v sobě něco tragického. Charvát cítil jen ošklivost.

„Co se tak škmouříš?“ říkali mu kolegové v kanceláři. Zalekl se. Bylo to pravda. Cítil tu grimasu v tváři. Byla právě taková, jako když sníme něco odporného.

Zašel si do jedné z veřejných knihoven a přinesl si domů stoh knih. Byly snad příliš prostičké, nenašel v nich ani požitek ani útěchu. Zabíjel jen dlouhou chvíli.

Nevycházel, seděl celé dny doma, nestýkal se s nikým. Učitel říkal: „Toho to vzalo. On je jak blázen. Něco si kreslí a olizuje se jako můj nejmladší kluk.“

Byla to pravda — Charvát kreslil. Kreslil Agátu.

Vzal si do hlavy, že si nakreslí její hlavičku. Jen tu hlavičku, říkal si. Byl kdysi zručným kreslířem. Ještě nyní zůstal mu talent postřehnout a naznačit rysy. Myslil, že to dokáže, tento obrázek, který měl tak přesně v oku. Kreslil a trhal. Pořád to nebylo to. Pracoval jen tužkou. Pak si řekl, že scházejí barvy. Ty rudé rty musí být rudé. A přinesl si vodové barvičky. Nyní ho bylo vidět u konve, která stála v síni, jak nalévá vodu do mističek, anebo vymačkává vlhký štětec. Avšak podoba se nedařila. Přesto měl Charvát podivuhodnou vytrvalost. Ještě miloval.

Romantické představy a plány se mu vracely, čím více utíkaly dny. Občas potkal na schodišti ubohou dívku a pozdravil. Odpověděla netečně, sotva ho zpozorovala. V takových dnech vždycky snil, sotva přišel domů. Vzdušný obrázek vstoupil s ním do místnosti. Vyčkával šero, nyní nebylo již třeba čekat dlouho. Podzim byl tak nablízku. A když se setmělo, vyjížděl hrdina Charvát na koni své fantazie. Byl důstojníkem v osvobozené vsi a z plamenů hořícího domu vyváděl dívku — Gat. Čtyři vojáci se sápali na děvče. Dva postřelil, ostatní utekli. Zachráněná byla Gat. Viděl dívku sklouznout a upadnout pod auto. Skočil duchapřítomně a zachránil ji. Všecky tyto a podobné obrazy měly svou závěrečnou scénu. Zachráněná padá do náruče hrdinovi. Někdy si také dopřál být při těchhle dobrodružstvích poraněn. Někdy i těžce. Tu Gat líbala a zavazovala ránu anebo milosrdná sestra Gat hladila čelo rozpálené horečkou.

Od těchto snů romantických přecházel i k snům konkrétnějším. V nich nebylo neštěstí, válka, požár, zemětřesení, ale bylo to jen tak, jak to právě bylo. Gat byla nešťastná. K tomuto stavu přimýšlel si Charvát jen různé podivuhodné náhody. Například: Nahoře se konečně rozpoutala bouře (oh, stará žehlířka nedovedla bouřit!), dcera před matkou hájila svátá práva lásky, matka před dcerou mravopočestnost. Žehlířka se unáhlí a dceru udeří. Pohaněná a dvojnásob nešťastná vybíhá na chodbu, kde hořce pláče. Tu jde kolem úředník Charvát a spatří dívku v pláči, tak náruživém, vymlouvá jí její neštěstí, nejdřív mírně, opatrně, pak důtklivěji. Příklad:

On: „Slečno, je to marné tak plakat, hleďte, je lepší opustit neblahou minulost a tíhnout k budoucnosti.“

Ona: „Ach, jsem tak nešťastná. Nejraději bych spala nebo nebyla. Ano, jsme-li tak bezvýchodně smutní, je lépe zemřít.“

On: „Jak mluvíte nemožně. Myslíte, že jste sama, která trpíte, že jiní netrpí nebo netrpěli více? (On mrzák.) Neštěstí povznáší. Každou bolestí se stáváme lepšími. A pak: Kdo prožil vlastní bolest, chce tím více pomoci druhému. Chcete-li mi chvilku naslouchat, pomohu vám ve vašem hoři. Jde jen o vlákno myšlenek. Ztratila jste je, jako všichni, kdo pláčou. Pomohu vám je uchopit.“

Ona: „Mně nikdo nepomůže, nikdo neporadí. Je to všechno tak zcela bezvýchodné. Mé mládí je zardoušeno, má radost ze života ztracená. Jsem motýl se setřenými křídly. Jenom se potácím.“

On: „Jste jako všichni nešťastní. Libujete si ve svém hoři, nechcete si je nechat vzít. Jste do něho zamilovaná. Myslete prosím se mnou. Je nutno rozebrat důvody, a hle, rozplynou se vám. Předně roztržka s matkou. Věřte, matky odpouštějí vždycky. Neuplyne ani týden a bude vše zas, jako bylo. Minulost už sama naznačuje způsob lidského nazírání, opouští nás, chce tedy být opuštěna. Pohleďte na vaše rány. Láska vám ublížila. Ale neztratila jste ani ruku, ani nohu. Neuvadla jste. Nezbělela. Nezestárla. Byla to vaše první láska? Všechny první lásky bývají takové, podobají se prvním zubům, jsou nestálé. Budete opět milovat. Hleďte, milovala jste pro lásku, nyní budete milovat pro člověka. Vaše druhá láska bude bohatší, a na první budete vzpomínat s úsměvem. Budete se smát dnešním slzám.“

Ona: „Ne, sám tomu nevěříte, co povídáte. Nejde jen o lásku. Jde o ztrátu všeho. Měla jsem příliš časně vše, čeho se musí žena nejvíc bát: opovržení, posměch, zradu.“

On: „Považte, kolik je to lidí, kteří vámi opovrhují. Spočítala byste je na prstech. Co je to proti všem lidem, s kterými budete žít. Posměch? Koho nestíhají posměchem. Těm nejlepším se vždy smáli. Budete-li si chtít zachovat duševní klid, nebudete se zajímat o to, zda se smějí či tleskají. Zrada? — Zrada zrádcova? Je jedno, jak se člověk zbaví špatné společnosti, jen když se jí zbaví. Buďte ráda, že se vyklubal dřív, než vás ještě víc obral. Že jste ho milovala? Ale proč jste ho milovala? Vždyť jste se mýlila.“

Ona: „Nebudu se starat o opovržení, budu-li si jistá. Ale oni jsou v právu.“

On: „V právu? Cožpak opravdu tak bezmyšlenkovitě přijímáte jejich morálku? Zapomeňte na to, jak oni myslí, a věřte sobě. Vysvětlete si příčiny. Docházíte k imoralitě? Jistě ne. Byla to doba omylů. Každý se mýlil jinak. Ani bůh nepokládá omyl za hřích. Jsme-li přesvědčeni o čistém, jsme čistí. Cožpak to, čemu jsme včera věřili, se zlomí nezdarem? Ne, budeme tomu věřit tím více, tím zoufaleji. Miloval jsem a věnoval se lásce, dobrá, vše bylo v právu. Kdo ukradl cizí tajemství, a zhaněl ho, zkazil, je špinavý červ. Naštěstí u vás to, co bylo zkaženo, bylo jen omylem. Nevěřte ničemu, nevěřte posměchu, urážce, hněvu matčinu. Člověk je nástroj v rukou božích. (Charvát v boha nevěřil, ale je to tak velké a těžké slovo.)“

Ona: „Jak jste dobrý a jak jste mne potěšil!“

On: „Stěžovala jste si na ty, kteří vámi opovrhují. Počítejte nyní ty, kteří si vás váží a vás milují. Kterých je více?“

Ona (pýří se): „Oh, kdo by mne měl rád! Kdožpak by byl takový bloud a měl mne ještě rád. Leda by nevěděl. A já bych nikdy nemohla být taková, abych mu tajila — — —“

I tato historie, jako všechny ostatní, končila sentimentálními slovy, slzami sladkými a vděčnými, polibkem a zásnubami.

Po těchto románech zdálo se vždy Charvátovi, že je oním člověkem, jakého hrál sám v sobě, chvíli dovedl být pyšný, sebejistý a srdce mu tlouklo vzrušením. Když tento fyziologický horečný stav minul, dostavilo se přirozené ochabnutí.

Přesto, že Gat miloval, nedovedl si jinak než ve snech dokázat, že dívka je nyní stejně milováníhodná jako dříve. Závadu nedovedl pochopit, nedovedl ji pojmenovat, ale vždycky tu byla, nemizela. Dívka nebyla už nedotčená.

„Dejme tomu,“ říkal si úředník, a mnul si čelo, aby udržel logický sled myšlení, „dejme tomu, že mi vadí ,to‘. Ale proč mi to vadí? Ovšem, že ji neviním. Ale je to, jako bych našel poprášený pamlsek. Je stejný a není stejný. Dovedl bych mít a zapomenout? Ať si říká kdo chce co chce, ona to nikdy z paměti nevymýtí. Pořád to bude skutečností. A když bych si zamiloval vdovu? Ne, vdovu bych si nezamiloval, poněvadž by neměla ,to‘. Co je to ,to‘? Čistota. Nebyla by upřímně nevinná. A dělala-li by nevinnou, lhala by. Ano, strašlivě mi to vadí. Trápím se, ale vadí mi to. Ještě budu čekat.“

Někdy se mu chtělo učinit tomu rázem konec, jít ke Gat a prohlásit se dvojnásob nešťastným než ona. Říkal by jí: „My oba jsme nešťastní. Je to tak krásné, cítit beznaděj. Člověk nic nechce a skoro se raduje ze své nízkosti. Jsme dole, půjdem spolu jako zavržení od celého světa.“ Pak zaváhal, obával se nepochopení tak cizí jí ještě romantičnosti a pak nevěděl, jak by byl přijat. Být odmítnut? Ještě být odmítnut?

Anebo, dejme tomu, vše se dobře utají, přijde i štěstí a náhle — potkáme jej! Vzpomněl na jeho hejskovství, jeho drzosti, jeho chvástání. Jak ho to oslovil? Pápěrko? Ne, křepeličko. Drobil se v nic před očima toho klacka. Tu pociťoval palčivou nenávist a bezmocnou touhu po odvetě.

Přestával myslit na lásku a snoval děsnou pomstu. Již ho má. Ne, nelitoval by ho ani dost málo, on, který nezašlápnul pavouka a který by nehodil po myši kamenem. Spřádal své představy. Stojí nad ním, chyceným s roubíkem v ústech, o samotě, obavy z prozrazení nejsou. Ti, co mu ho spoutali, jsou darebáci, pobudové, kteří vraždí na objednávku a kteří ho ani neznají. Viděl se, jak hledí do jeho očí. Za nic si nedovedl představit, že by pocítil lítost. Zabil by tedy. Oh, s rozkoší by zabil. Ale jak? Naráz? Ne, ne, mučil by ho, děsně by ho mučil. A v duchu by si říkal: Za Gat! Za urážky! Za hejskovství. Za drzost — — —

Přitom podobizně se nedařilo. Na papíře se objevovaly tváře, jistým způsobem podobné, ale hrubé, tupé, bez duše. Delikátnost a něhu dívčinu do obrázku vložit neuměl. Trpěl tím velmi. Jednoho dne se nemohl v úřadě dočkat odpoledne, domníval se, že včera dal obrázku důležitý rys, stín podoby, blízký vyřešení, a nyní se těšil na okamžik, kdy vše dnes novýma očima poprvé spatří. Čekalo ho ale zklamání. Spatřil cizí, zkreslený rys. Co včera uznával v zápalu práce, dnes vynikalo a chechtalo se mu z dílka. Zničil obraz již téměř dokončený a začínal opět a opět s novými nadějemi. Byla to však marná práce.

Znechucený, uzavřel své kreslicí potřeby, zanechal žárlivosti, romantičnosti a bojů se svou váhavostí. Jako poslední přepadla ho sentimentální představa, že vše je ztraceno, vše nemožné a že by měl z domu odejít. Zatoužil jen nesmírně po nějaké památce od dívky, po obrázku, který by ji zachoval jeho snům. Umínil si, že bude žít samotářsky, bude živit svou minulost a odřekne se budoucnosti. Ano, to všechno udělá, ale nyní musí mít obrázek od toho děvčete, talisman, živou vzpomínku. Ale jak ho získat? Marně si lámal hlavu. Předpokládal správně, že děvče žádnou podobenku z poslední doby nemá, a nevěděl, jak by ji přiměl, aby se dala vyfotografovat. Nakonec se obával, aby podobenka, těžce získaná, nebyla zklamáním.

Charváta nyní stále bolela hlava, přemýšlel o způsobu, jak získat věci a konat činy, s nimiž by normální člověk byl hotov za půl dne. Věděl to a toto vědomí nepřispívalo k jeho sebedůvěře.

Polovina října se přesunula a nastaly deštivé dny. Po celé noci bubnoval drobný, neústupný déšť na okna domu, a v mlhách, jež se honily jako hadi rozvátí větrem, byl dům ještě osiřelejší a ještě špinavější. Tráva řídká, udupaná, nízká a žlutá, čepýřila se stálým průvanem anebo tonula v kalužinách věčného deště. Chodníček byl posázen blátivými otisky, v proláklinách ležela hnědá voda. Vítr skřípal vraty, buchal mohutnými křídly, profukoval síní. „Tak tu máme podzim,“ hlásil s úsměvem Knop hodináři. Ten si jen zabručel do fousu. Nestýkal se nyní s nikým, zavíral se u práce, a chtěl-li ho někdo zatáhnout do hovoru, vytáčel se a prchal. „Copak ten asi má,“ říkával hrbáč, ale nikdo se nedovedl dohádnout.

Konečně hlásila listonoška jednoho odpoledne služce od radů: „Už mluví! Docela mluví! Jakoby nic. Slyšela jsem ji.“

Večer se nemluvilo o jiném, než že se Schachschneiderová na dceru udobřila. Ale co tak najednou, co tak najednou, divil se švec.

Všichni již zvykli na mlčení přístřešku a byli nyní jaksi zklamáni, když historie tím vlastně definitivně končila.

„Vy byste chtěl, aby nemluvila do smrti. To ani ten nejtvrdší člověk nikdy nevydrží,“ hájila věc radova služka. „Můj táta se hněval na bratra dva roky a byl to malý, zlý dědek, ale nakonec mu přece nedalo a odpustil.“

„Ale přec jen mi to je divný, že tak najednou. Včera ještě sama jste říkala, že jste šla na půdu a slyšela, jak dává Gat peníze na dříví. No a nebylo nic a najednou mluví...“

„No,“ vysvětlovala znovu listonoška, „jak vám říkám, ona prala, stála u necek a Gat jí pomáhala. Mluvily, jako by nic nikdá nebylo. Skřehotala tou svou hatlamatštinou, a jestli se nemejlím, tak se taky smála.“

„Co? Teda prala? Aha, prala,“ trkl se švec do čela, „tak to ona jako viděla, že nic není, že se holce jako tento, dobře vede. No jo, tak ono je to tak, ona se bála, jestli jako tento, něco nebude. A dcery se ptát nechtěla, tak furt čekala na ten den a pak na to prádlo. Tak teď tomu rozumím,“ a rozchechtal se.

Švec sklízel nové ovace. Byl přec jen chytrá hlava, tenhle švec. A listonoška, přeci ženská, taky na to mohla přijít — a nepřišla!

Druhý den se rozkřiklo po domě, že se žehlířka na dceru udobřila, když poznala, že je s ní všechno v úplném pořádku.

Ale nebylo to zcela tak, jak si dům představoval. Staré žehlířce se sice ulevilo, když viděla, že aspoň „tohohle“ je ušetřena a že s „tím“ starosti nebudou, ale jistě se listonoška zmýlila, když řekla, že se kostra smála. Ne, žehlířka se nesmála.

Jak by se mohla smát, když její mateřská pýcha byla navždy zlomena. Když ve svém celoživotním zápase byla zklamána, když svou Gat vychovávala k čistotě zářící, ke kráse nedotknuté, nu zkrátka pro prince — a tu ji náhle najdou na mezi, jako tu poslední z posledních. Ulevilo se jí, to je pravda, a na dceru promluvila, neboť není-liž pravda, nade všechno na světě ji milovala a vše by chtěla pro ni obětovat — ale že by se hnedle smála? Ne, jakpak by to dovedla!

Viděla asi hodně černě, byla asi hodně zklamána svými představami o morálce, svou starodávnou upjatostí, svým vlastním starým zklamáním, ale co naplat, když to bylo její vlastní myšlení a nikdo jí od něho nedovedl pomoci. Co teď? Kdopak si ji vezme! A když je taková — jak bych ji mohla hlídat. A nakonec přec jen ji někdo zase oklame — ach bože — bože — co teď? Byla tak vystrašená, že kdyby se dívka byla zmínila, že si bude hledat nové místo, rozhodně by to zakázala. Ne, ta holka jí musí být na očích, musí na ni mít ten nejpřísnější dohled. Ale co zase s ní zde v domě? Ne, opravdu se žehlířka nedovedla smát.

Posměch, neštěstí dítěte, vše se dalo snést, ale ta nejistota, ten strach. Představovala si ovšem všechno moc černě, ale cožpak nebyla stará? Cožpak tu bude ještě léta? Taková vetchá a udřená — a tohle jí taky dalo ránu. Topila se v bezvýchodné hrůze z budoucnosti.

Její vzdechy se mísily s podzimní meluzínou. Její slzy, ač byly skryté, byly hojnější podzimního deště. Její mozek byl stejně obestřen chmurami jako obzory.

S podivuhodným zájmem vyslechl zprávu o „prádle“ a o udobření Hamáček. Dal si pěkně všechno ještě jednou vyložit, kroutil hlavou, brumlal si, jako když v sudě lítá odpoutaná dělová koule. Tak, tak, tak a usmíval se pod věnec svých Černých vousů. Tak, tak.

„Tvářil se nějak potměšile,“ starostlivě zvěstoval hrbáč otci. „Ten starý měch má něco za lubem. Co to asi je?“

Dům se dočkal dřív, než se mohli domýšlet nejnetrpělivější.

Byla sobota, řádný „brečlavý“ říjnový den, zrovna třetí den po tom „prádle“. Hodinář se objevil vyparáděný, usměvavý dvakrát třikrát na chodbě, hodinky v ruce. Pak náhle otočil klíčem v zámku a sunul se nahoru.

„Na námluvy!“ vyhrkla radova služka současně se starým lakýrníkem. Bylo to pravda, hodinář šel na námluvy.

Nemařil času představami a duševním bojem jako Charvát, ale šel pěkně slupnout sousto, když bylo právě připravené, pěkně upečené. Nějaká pomluva nepomluva — láry fáry, o to přec tak nejde, vždyť nebyl taky už mládenec, nějaký zachovalý oslíček, měl už chválabohu taky leccos za sebou, hlavní jako je, že z té historie nezbyla nějaká nepříjemná památka, ne, to on by zas nebyl takový hlupák, aby vychovával za své peníze a za své mozoly cizí dítě. Tak o co běží?

Ti ostatní pěkně propásli krásnou příležitost. Teď, když je holka celá pryč a zostuzená, chytne po ruce svýma oběma. A stará mu ještě ruku políbí. Ostatně, není to od něho vůbec hezké, že nedá na řeči, nedá na to, co bylo, ať si kdo chce říká, co chce, holt jde říct, že by si ji vzal, že by na nic nehleděl. A nota bene, holka nemá ani košili, a on je, může se říct, zámožný a žádný hýřil, pořádný člověk. Taky žádný stařec. Není to s ním ještě tak zlé. Zaklepal.

Když se objevil v místnůstce, zůstaly obě ženy poraženy údivem. Čekal to, nebyl tím nijak překvapen. Naopak, hodlal těžit z tohoto údivu.

„Paní a slečinko,“ začal hezky přímo, „já už tu jednou byl za tím samým účelem, za jakým jdu dnes. Tenkrát jste mne odmrštily, a já se za to na vás nezlobím, děvčátko je mladé, tak se vám to jako tuze nezdálo, ale dnes si myslím, máte už tu věc třeba rozmyšlenou zase z jiné stránky, myslil jsem, zkusím to znovu. Víte, mně se tak zle zrovna nevede a že bych byl nějaký lump, to snad nejsem. Jdu hezky poctivě, přímo, to samy můžete posoudit, ne jako nějací mladíci, záludně a za zády. Ostatně, když jsme tak u tý věci, tak já bych tu věc slečince nikdy nepřipomínal, ani nevyčítal, a taky bych si nedělal nic z toho, že slečinka s sebou nic nepřinese. Nechci zůstat sám, nejsem ještě tak starý a myslím, že když bychom chtěli, docela dobře bychom se mohli shodnout.“

Usedl, aniž ho překvapené ženy pozvaly, mžoural očima, rozhlížel se sebejistě — oh — nyní věděl, jak to dopadne. Unavil se řečí, pískot, jako onehda při útěku, se ozval z astmatických plic, břich se zakýval jako koráb na moři, příliš spuštěné kalhoty odkryly bílý kousíček košile na pupku.

Ten bílý kousíček čisté nové košile upoutal Gat. Mlčela.

„Já,“ koktala žehlířka, „já nic — to tady Gat, to já nemohu, to ona, pane Hamáček.“

Gat mlčela. Mlčela, když Hamáček mluvil znovu, dobrácký, fotrovský, o spolehnutí na jeho zkušenosti, o dobrém bydle — a špásovitě, že bude po něm mladou vdovou a ne docela bez prostředků. Mlčela a hleděla tupě na bílý flíček, jak se nadouvá, na oblouk břicha, na tvarohové ruce s prsty jako uzenky.

„Já nic nemohu, Gat, to Gat,“ zoufale se kroutila žehlířka. Uvnitř jásala, zmírala strachem, že Gat odřekne, a plakala pro dítě tak krásné a tak ztracené, dané k sežrání tomuhle šerednému draku.

Nyní se Agáta zachvěla čímsi v matčině hlase, zaslechla cosi přímo v tepotu jejího zkroušeného srdce, v záchvěvu její skrývané úzkosti.

Och, ona chce! Štkalo to v ní. Ona chce! A pak: Ano, záchrana, záchrana pro obě. Snila o něčem? Nesnila. Věřila v něco? Nevěřila. Nic už nemůže přijít. A ona chce, chce, slyší to v jejím hlase. Matka nyní chce!

Pokoušela se o něco jako o úsměv: „Pane Hamáček, já jsem těžce postižená, ale ovšem, jistě, není o mne, já, copak já, ale jestli se snad nějak nemýlíte v sobě, kdybyste si to rozmyslel, vždyť víte, co bylo, a tak...“

Přerušil ji. Ale ovšem, že ví, jak by nevěděl. Vždyť taky čekal! Čekal! Jako rozumný člověk čekal, až co se ukáže, a teď, když nic — a snad se může spolehnout — podíval se jakoby tázavě, pátravě, přísně — když tedy se může spolehnout, že nic — to nic řekl, jako když zebe — tak není nic na závadu, naopak, on že je zamilován, opravdu, docela jako mladík je zamilován, a že vidí, on, starší, zámožný člověk, vždyť on přišel vlastně z čisté lásky — — —

Třikrát, čtyřikrát zapísklo v průduškách, úsměv porušil ornament černých vousů, pak tvář opět zkameněla v nehybnost. Ty oči! Ty volské oči! A Gat nyní do nich hleděla.

Nepřipadalo jí, že to jsou lidské oči, zdálo se jí, že jsou skleněné, a ten, kdo mluví, že je jen automatická loutka. Šeptala si uvnitř: Provdat se za hodináře. Hamáčková. Hamáčková. Musím? Něco v ní křiklo: Mlč!

„Maminko,“ povídala temně, „když mě pan Hamáček chce takovou, jakou mne zná, já bych si ho vzala.“

„Ten starý kocour! Ten chytrák! Ten hlupák!“ říkal švec. „Jak čekal! Jak to navlík! Jak to vyhrál!“

„Nu, copak má, to je toho, holku, která má vše odbyto na dolní mezi.“

„Jo, ale fešandu, to se musí říct. Bral bys sám, bral bys, že nic nemá? Dřív tě to nenapadlo.“

„Hů, břicháče, ležet pod tím břichem! To je jako milovat se se psí boudou. A smrdí!“

„Nemá na vybírání. Kdopak by dnes pro ni přišel? A je to žebrota.“

„Nakonec se dá vždycky všecko koupit!“

„Jděte, vy mudrlante!“

„A chce prý svatbu honem — honem.“

„No, jakpak ne, je nadržený, osmnáct let vdovcem.“

„Sakra, po tolika letech, jestli nevyšel z cviku?“

„Taková blednička!“

„Takový sejrek!“

„Chachachá,“ chechtal se hrbáč, „chtěl bych je vidět v posteli.“

Knop se smál s ním, ale trochu kysele. Přesto dělal z hlouposti hrdinství: „To já bych se nezahodil. Ne, to já bych neudělal, za to přec ještě stojím, abych se nedral o kdekterou couru. No ne? Já se mu divím. No jo, tihle dědkové, to jsou ti nejhorší. Přičuchne k holce a musí ji mít. Slaboch!“

Zdrcen byl Charvát. Všechny jeho obavy, všechna jeho žárlivost, všechna láska vtělily se v jednu výhrůžku: Navždy ztracená. To dramatické slovo probudilo spáče. Já váhal? Proč? Pro předsudky, jež jsem si necenil? Pro představy, které jsem si horlivě maloval? Nyní je konec. Docela konec. A seděl tupě po celé hodiny.

„Vždyť jsem ji miloval! Vždyť ji miluji!“

Jako zoufalec, jenž se vrhá ze skály, odsoudil se k činu.

Asi po týdnu se mu podařilo zastoupit jí cestu:

„Slečno, musím s vámi mluvit, máte čas?“

Přikývla. Šli kousek dolů k silnici. Nedošli tam ale, motali se jen loukou sem a tam. Později zpozoroval, že se jen točí v kruhu, jehož středem byla opuštěná bouda.

„Hleďte, nepřerušujte mě, nesmíte mě přerušovat. Já se na vás nemohu dívat, dívám se do země.“ A vypověděl jí koktavě, nesouvisle všechen svůj bol. Jak ji měl rád a jak zmeškal lásku. „Ostatně,“ omlouval se, „vždyť vy byste mne ani nechtěla.“ Vyprávěl jí o dopise a povytáhl z kapsy pomačkanou obálku. Nevztáhla po ní ruku. Vyprávěl jí o svých úzkostech. „Z lásky, jen z lásky,“ vysvětloval, „se takhle myslí. Ale byl bych se usvědčil z omylu, byl bych přišel. Jistě!“ Vykládal, že je sirotek. Že je vlastně politováníhodný. (Nevěděl zřejmě, co mluví.) Vykládal, jak ji miluje. A konečně ji zapřísahal, aby zrušila slib hodináři.

Mlčela. Dívala se tupě dolů k městu. Nervózně žmolila cíp zástěry.

Vykládal si její mlčení co nejlépe. Hrůza, aby vše zase nezkazil, pletla mu slova v ústech. Skoro se potácel. Utíkal na svých berlích a zase se vlekl. Děvče se zřejmě s námahou přizpůsobovalo rozmarům jeho chůze. Znovu jí vykládal vše, co měl na srdci. Pletl události, mluvil o směšnosti, odprošoval ji, domníval se, že ji urazil. Kreslil jí hodináře, zapřísahal ji, aby se vzpamatovala, ujišťoval ji, že ví, že se ho vlastně štítí, plival, chytal se za hlavu. Byl zřejmě šílený novou touhou po ní a nezvyklostí svého postavení — vždyť mluvil, on, jenž tak rád mlčel a váhal — celý jeho dosavadní život se proti němu spikl a učinil jeho zpověď naprosto nesrozumitelnou.

Uchopil ji za ruku, více neuvědoměle než záměrně. Vytrhla ji, polekána. Nevěděl, jak by si to vyložil. Mlčela.

„Ach mluvte! Aspoň mluvte!“ křičel. Mlčela.

„Hleďte, já pokleknu!“ a strojil se, aby poklekl na své ubohé jedno koleno.

„Prosím vás, to ne! Ne,“ to ji probudilo.

„Nechtějte nic na mně. Všichni něco chcete. Já už nic nemám. Všechno je pryč, nic už nemám.“

Vzýval ji, aby ho neodmítala, aby vše uvážila, že on je jen mrzák, není bohatý, ale uživí ji, ať to uváží, je přece aspoň mladý. Sliboval ji věčnou lásku a mluvil ošuměle, hloupě.

„Již dost, prosím vás,“ zadržela ho.

Neposlechl a mluvil dál. Mlčel příliš dlouho, nyní, když byl v tom, musel se vymluvit.

Zacpala si uši prstíky. „Opravdu vás neposlouchám.“

Utichl.

„Poslyšte, nebude to. Nemůže to být. Slíbila jsem. A když jsem slíbila, bude to, jak jsem řekla. Zdá se mi, že byl dobrý, když přišel — och mlčte — mlčte — já chci věřit, že byl dobrý, když přišel po tom všem.

A pak — vše je jedno, ano, vše je docela jedno.“ Vzpomínal všech svých krásných snů a vymyšlených slov, hledal počátek některého ze svých románů, ale nenalézal jej v bludišti zoufalství.

„Prosím, ušetřete mne — je-li pravda všechno, co říkáte, už o tom nechci slyšet, když jsem to už udělala, nechci, abyste mi to hnusil předem. Ano — vše je jedno, říkám to, proč jste nepřišel dřív, je pozdě, mně je všechno jedno — a pak — — —“

Odmlčela se.

„Odpovězte, co pak? Nu, co tedy pak?“

„On — on je aspoň celý!“

Takové hoře, takové zoufalství, taková uštvanost zazněla z těch posledních slov, že v Charvátovi vše utichlo. Náhle byl konec zmítání, nadějím, prosbám. On je aspoň celý! A co on jí nabízí za něho v náhradu? Sebe, někoho, komu kus schází. Mrzáka. Nyní byl tak tichý, tak dojemně prostý.

„Ach, ach!“ vzkřikla dívka a ubíhala úprkem. Nepronásledoval ji. Sklonil hlavu, chtělo se mu ji podepřít, a tu byl v cestě předmět. Přitiskl se k němu. Jedna berle se mu vysmekla a spadla. Tím víc přilnul k ní, k osamělé boudě. K šibenici. — — —

Svatba Hamáčkova byla ještě před vánocemi, v polovině prosince. Zima nebyla příliš tvrdá, ale nebylo také pěkně. Bylo, čemu se říká po prvním sněhu zimní obleva. Mrazy nebyly, ale nepršelo, nesněžilo. Bylo jen teplo. Kapalo ze střech. Zbytky sněhu ležely jen u fabričky u plotu, černého jako uhel, a odrážely se tam jako pečlivě upravené vousy v hodinářově tváři. V půl jedenácté přijel kočár. Vešli se tam všichni: Ženich, nevěsta, matka. Svědkové, nějací známí Hamáčkovi, čekali u kostela. Svatba byla tichá.

Nevěsta, podobná sněžence, bílému, krátkodobému květu, hleděla apaticky široce otevřenýma očima na diváky. Kytici držela v ruce jako psaní, jež nám přineslo špatné zprávy. Stejně nevesele hleděla matka. Ale jelikož chápala, že na této svatbě se musí také někdo smát, namáhala se o grimasu úsměvu. Šaty, jako všechno, co měla na sobě, hnědé, slušné šaty pro starší paní střední vrstvy, byl dar zeťův. „Oblíknul jsem si je odzdola nahoru,“ prořekl se hodinář několik dnů před svatbou. Bylo to pravda.

Ale stará zůstane nahoře. Zato se bude mít ode mne dobře. To také řekl před svatbou a tak to zůstalo i později. Oženil se dobře, jak se říká mezi lidem: Dostal ženu poslušnou, trpnou, která se mu ve všem přizpůsobí.

Ti, kdož stáli před domem toho dne, mohli počítat s tímto obrázkem, chtěli-li. Ale oni asi nechtěli, neboť dům, jaký byl tento, neskrýval v sobě lidi s lidskou pamětí. Zde byly jen události, hloupé každodenní i mimořádné události a hon po nich. Och, kdo by se byli chtěli dívat, byli by viděli vdávat se odsouzence za svou sekeru. To byl kámen, jenž byl už v pohybu, to veliké, černé, nestvůrné břicho, a vedle, och, teď oběť, jež úpěla v němé hrůze, neboť měla být rozmačkána.

Dům hleděl lhostejně. Ubohý dům. Měl kdysi květ, a ten mu utrhli a pošlapali. Ubohý dům. Byla svatba.

Charvát byl toho dne v posteli. Snad to jen dělal, snad se jen do toho nutil, byl nešťastný anebo myslil, že je nešťastný, kdožpak se v něm vyznal. Sám se v sobě nevyznal.

Druhého dne bylo patnáctého. Charvát dal učiteli výpověď. „Copak — copak,“ divil se bez zájmu učitel. Copak jemu bylo o nájemníka, bylo za něho deset jiných.

„Ale byl to jinak tichý, pořádný člověk — —“ To byl nekrolog o něm dole na besedě.

Netřeba podotýkat, že svatba byla hlavním bodem programu. Ech, byla to opět jen událost a dům byl zde — a lidé byli zde, aby se jejich osudy splétaly.

Charvát se stěhoval ještě před prvním. Dostal nějaký uvolněný byt a tak šel hned — tam někam dolů, do města. A pak prý ho ty chůze po kopci a na kopec namáhaly.

Toho dne, než odešel, potkal ještě mladou paní Hamáčkovou a uctivě ji pozdravil. — — — — —

Je jasné, že historie je u konce. Nemám, co bych dále pověděl, všechno, co píši dál, jsou jen zbytečná slova.

Co bylo v domě dále, nepatří už naší historii. Starý dům, dům obluda, ovšem stojí. Lidé tam žijí po jeho zákonu. Vše je takové, jako bylo. Mrzák sedí vyzývavě před prahem, břicháči hledí k obloze. Podivný stín zastírá ten kus světa.

Co dále? Ach, jaro.

Bylo to jaro, jež přišlo do domu a jehož historie nebyla ukončena. Nebohé jaro! Nebohý dům!

Nyní, když zimní vítr provívá stromy a sníh, plný špinavých sazí, leží na louce, není řečí o jaru. Kdežpak jaro! To, co bylo jarem tohoto domu, tráví první týdny své pomalé smrti.

Jako náhoda, jako světluška v křoví, objevila se krása v těchto zdech. Plíseň, jež z nich vála, chlad, jenž vše zhubil, ji objal fialovými rameny. „Ven na vzduch,“ volalo mládí. Doma lezli štíři.

Klepy otravovaly vzduch. Oplzlé písničky zněly na schodech. Podezíravé oči záviděly kráse.

Vyšla a uvěřila první náruči, jež se otvírala. Dům byl tak šerý. Ale náruč, jež se rozvírala, nebyla z tohoto domu. Byla tak světlá. Bylo štěstím jí uvěřit.

Okolo těchto zapomenutých rukou byla obloha jarní, šeřík, růže a stín. Pěšinky vysypané zlatým pískem. Ulice svátečních lidí. Procházky s teplým vroucím dechem. Doma číhal dům. Komupak jinému uvěřit, než tomuto světlému hostu?

Pak se to stalo. Dům vyslal své zbrojnoše. Pitvorné stíny stály nad loukou. Láska ležela v prachu před jejich kroky. Doma byl dům jako praotec smrti. Bylo nutno vrátit se domů, do domu.

Bylo tam mlčení, ale bylo tam srdce matčino. Záhadné srdce, které biješ jen pro jednu věc, jak si představuješ tuto ubohou, pošetilou věc? Mlčelo.

Nyní, když se dům otevřel a zase zavřel, když vše zemřelo v chodbách, když plíseň se slehla na hrobě a odporný noční hmyz přemohl zlatý paprsek mládí, co nyní, ubohé dítě jara? Co nyní počít, když návěj sněhu je tak špinavá, vítr tak hvízdá a světla tam zdola kmitají tak mlhavě? Jediná perspektiva: Fabrička, odbíjející čas.

Hup — hup — hup — letí dopředu, prodírá se k něčemu — cosi horečně říká. Hup — hup — hup — ospalé měsíce proráží výstřely satanský dobrák. Čekáme, čekáme, viď, ubohý motýlku! Co přijde? Věci se dají vypočíst.

Malé, bezmocné, křehké, křičící bolesti života, nejistá naděje, tak bez lásky počatá, nemilovaná pýcha blekotajícího hlupáka?

Čí budeš? — jaká budeš? Smutná vyhlídka nových mateřství? Strast bez rozkoše? Povinnost bez radostí? Anebo marné, dlouhé a marné roky, neplodné měsíce, nepochopená jara, zasuté sny?

Anebo černé vysvobození na počátku cesty? Umlklé údery utichlé bolesti? Zapomenutý hřích?

Anebo strašlivé smíření, obludná záliba, kruté přivyknutí, vřeštivé přizpůsobení?

Ať to či ono, již tě není, vzpomínko. Už tě není, už tě není, ubohá. Co z tebe zbylo?

EDIČNÍ POZNÁMKA

Toto elektronické vydání je zdigitalizované vydání první z roku 1975, které podle první verze textu datovaného dnem 20. 8. 1927 a s přihlédnutím k nedokončenému pokusu o přepracovaní s datem 12. 4. 1932, připravil Josef Rumler. (Podroběji viz doslov Josefa Rumlera Novela z Havlíčkova kufru v tištěným vydání.)

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

I

II

III

IV

V

VI

Ediční poznámka