HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novela Kamenný orchestr, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

KAMENNÝ

ORCHESTR

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Kamenný orchestr

Podle souboru Smaragdový příboj z roku 1962

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

I

Zeď, spojující terasu starého barokového paláce s jeho středním traktem, přeletěl motýl. Chvilku se třepetá nad železným hrncem, do něhož Julča hází oškrabané brambory, pak se snáší na jeden z květináčů, seskupených do čtverce uprostřed dvora, a rozvírá tam svá sametová křídla. Je asi zklamán, neboť macešky dosud nerozkvetly. Babička Matasová ho ze své pojízdné židle provází vděčným pohledem, kterému Julča dobře rozumí: je to první letošní motýl, a kdyby byl bílý, znamenal by smrt.

Babička Matasová se již čtvrtý rok nedovede postavit na nohy, levou ruku, fialovou a scvrklou, má bezmocně ležet v klíně, a od té doby, co tak špatně vládne jazykem, raději vůbec nemluví. Zato pětiletý Toník se může hýbat podle chuti a využívá této znamenité schopnosti od rána do večera. Také mu nic nezabrání, aby mluvil, co mu slina na jazyk přinese. Nejsou-li sestry zrovna sdílné, hovoří sám k sobě nebo si zpívá. Ani si nepovšiml hloupého motýla, který na svých smutečních křídlech přinesl naději, neboť je příliš zaměstnán hrou, jíž se věnuje s neuvěřitelnou vytrvalostí.

„Zlatá brána otevřená, kdo do ní vejde, hlava mu sejde.“

Takto ustavičně drmoleno, ztrácí vlastně říkadlo svůj význam, ale Toníkovi se zalíbil patos, který se v něm skrývá. Skáče ze stínu do světla, ze světla do stínu, a jak ho oslňují kmitavé sluneční paprsky, které se lámou o vykrouženou mříž vyhlídkového okna, motá se mu příjemně hlava.

U téže zlaté brány sedí babička Matasová, již zas bez hnutí, již zase unavená, celá v černém, s šátkem sesmeklým s řídkého drdůlku šedin, a pohaslýma očima se dívá před sebe, do hlubiny zamžené kouřem, kde leží Praha, zázračný obraz, nadechnutý pastelovými barvami jara.

*

„Toníku! Copak ty dnes nemáš docela žádný hlad?“

Volá Zdenka, jeho druhá nevlastní sestra. Stojí na prahu kuchyňských dveří, které vedou přímo na dvůr, usměvavá a štíhlá. Na rozdíl od mladší, Julči, která je buclatá a světlovlasá, má vlasy skoro černé, hladce sčesané do týla, takže v snědém obličeji vyniká vysoké a úzké čelo.

„Už! Už!“ hlásí se Toník a zachycuje se babiččiny židle, aby přemohl závrať. Vtom však vrzne kovová klika — zvuk tak známý — zívnou veřeje, a dvorem proběhne lehký průvan. To se tam vpředu otevřela těžká, železnými hřeby pobitá vrata. „Tatínek!“ vykřikne chlapec, a již se plíží jako Indián podle nízkých, bledými košťály pelargónií zakrytých okének vdovy Hátlové. Za patníkem střední brány se naježí ke skoku.

„Baf!“

Ale běda, není to otec Matas, vracející se z města s balíkem nakoupených knihařských pláten. Toník narazí čelem na hranu koženého vaku, zahalí ho huňatá látka vlajícího hubertusu, a štiplavý zápach tabáku mu vnikne do chřípí. Než se může vzpamatovat z překvapení, je uchopen za ucho tlustými, horkými prsty.

„Prosím tě, spratku, to je přivítání,“ praví mrzutě hrubý mužský hlas, a do užaslých modrých očí hledí z výše jiné, vyboulené, obrostlé bílými řasami.

*

Cizinec se rozhlíží po dvoře. Má obličej červený jako syrové maso, ještě červenější, tučný zátylek, na hlavě mu sedí zelený klobouček se štětkou, ozdobený kančími tesáky. Zřejmě ho zaujala oválná plechová tabulka vedle dveří do Matasovy kuchyňky s nápisem Domovník. Zdenka mu však již kráčí vstříc svým lehkým, vláčným krokem.

„Setsakramentsky jsem se polekal,“ vysvětluje hlučně muž, ale Toníka, který se svými vzlyky našel útulek v Julčině klíně, si již nevšímá. „Já jsem Trešl — Oto Trešl,“ a podává Zdence ruku.

„Ach — já vím,“ praví Zdenka, a na její tváři se objevuje cosi jako výraz mírného smutku. Ruku přijímá s jistou nedůvěrou, a není konečně divu, je to obrovská, pihovatá tlapa s dvěma náramky šarlatových záhybů v zápěstí, porostlá tvrdými, ryšavými chloupky.

„Tak jsem tedy zde,“ usmívá se Oto, a pod odulými rty zasvítí skvělý, dravčí chrup. „A tohle,“ ukazuje na kožený vak, „jsou všechny mé svršky. Tak asi vypadal marnotratný syn z bible, když se vrátil málem nahý. Jenže já jsem jen marnotratný synovec.“

Zdenka mlčí. Hledí vzhůru do Trešlova obličeje svýma rozumnýma, šedýma očima.

„Inu, strýček by asi měl z mého příchodu pramalou radost,“ dodává Oto bodře. Patrně se domnívá, že vtip dívku okouzlí. „Ještě štěstí, že je nebožtík. Pro něho i pro mne.“ Rozveseleně vzhlédne. „Vida, tak tenhle barák je moje dědictví?“

„Tatínek zrovna přichází,“ praví Zdenka tiše. „To je dobře.“

Tentokrát je to opravdu otec Matas se svitkem pláten v podpaží. Vstupuje na dvůr svým dlouhým, donkichotským krokem, světlý ježek vlasů nad hranatým čelem divže mu nezvedá čepici. Lišejem pokryté, přesně ohraničené ruměnce na propadlých tvářích, předlouhá, unavená víčka, zplihlý mandarínský knír.

*

„Snad abychom šli rovnou nahoru “ navrhuje Matas. Třímá ve své kostnaté, ploutvi podobné pravici, která jako by byla stvořena k žehnání, veliký černý klíč.

Toník sedí na prahu tichý jako pěna a všechno bedlivě pozoruje. Ještě trochu potahuje nosem a oči má orosené nedávným pláčem, zvědavost však již zvítězila nad dětským hořem. Babička kupodivu neprojevuje žádný zájem o cizince. Dosud se po něm ani jednou neohlédla, vypadá to, jako by vzdorovala.

Oto Trešl se nerad shýbá pro svůj vak. Chvilku otálel, domníval se, že jej někdo zvedne za něj. Julča je však příliš zaujata škrabáním bramborů, a Zdenka — to vidí i on, ačkoli mu v jeho strastiplném životě bylo zřídkakdy dopřáno stýkati se s tak zvanými slušnými ženami — zřejmě není z těch, které se ochotně sklánějí pod břemenem.

Za umělým záhonem macešek jedny — druhé — třetí dveře. Vedle prvních zasklená navštívenka: plukovník v. v. Joachym Kott. Druhé vedou k bytům v přízemí, které je ve skutečnosti čtvrtým poschodím, neboť západní fronta paláce má pět pater a ční příkře nad strahovskou zahradou. Poslední, rohové dveře, ústí v temném, točitém poschodí, které jako bezedná studna provrtává celý zadní trakt domu od podstřeší, kde má ateliér malíř Pěšina, až po rozsáhlé sklepení, v němž se zařídil truhlář Žíla.

Byt nebožtíka plukovníka Kotta zaujímá celé páté poschodí, patří k němu terasa a stoupá se tam po dřevěných schodech, pokrytých červeným kobercem. Nad temným odpočívadlem, kde se schodiště lomí do pravého úhlu, visí smutný kříž a pod ním lampička, v níž olej dávno dohořel.

„Tak jsem tudy nešel — může tomu být nějakých dvacet let,“ pokouší se Trešl o rozprávku. „Tenkrát jsem byl ještě docela malý kluk. Zrovna mě vyloučili z kvinty.“ A po chvíli: „Strýček mě neměl nikdy tuze rád.“

Matas rozpačitě pokašlává, a Zdenka, která jde s nimi, aby nahoře zotvírala okna, se tváří, jako by neslyšela.

„Vy to asi všechno víte,“ hádá Oto a pyšně se ušklíbá.

*

Matas vytahuje z kapsy celý uzel klíčů a klíčků, zavěšených na jediném kroužku, uvolňuje jeden po druhém, odmyká zásuvky a skříně. Zelený hubertus je přehozen přes opěradlo vycpaného křesla, klobouček se štětkou zůstal v rozlehlé, slunné předsíni na srnčím parůžku. Jejich majitel sedí široce rozkročen na pohovce, ruce od těla jako křídla, nohy nataženy málem doprostřed místnosti.

„Tady vedle měl pan plukovník ložnici,“ hovoří Matas víc k sobě než k hostu, „ale v tomhle pokoji přebýval nejraději. Račte si povšimnout, je zde ještě krb, a na stropě nádherné štuky. Je to hrozně staré a cenné, krb je ostatně z mramoru. Ovšemže jsme v něm netopili, spálila by se v něm hrůza dřeva, proto jsou v druhém rohu americká kamna. O komíny tu není naštěstí nouze.“ Zpozoruje, že se Oto upřeně dívá na fotografii v oválném rámečku, která visí nad psacím stolkem. „Ten obrázek asi dobře znáte?“

Trešl neříká nic, jen lhostejně mávne rukou. Ta ctihodná dáma s kostěnou broží na tylové náprsence je jeho matka, a jelimánek, který se jí křečovitě drží za cíp zvonovité sukně, je on sám — ale to ho ani dost málo nedojímá. Utkvěl očima na fotografii pouhou náhodou.

Zdenka se v naprostém sebezapomenutí opírá o hranu krásného koncertního křídla a dívá se mřížovím záclony dolů, k strahovské zahradě, v níž právě bíle a modře kvetou bezy. Můj bože, co se tím oknem nahledívala, obzvlášť za zešeřívání, když nad petřínskou rozhlednou planuly červánky a vyšehradská skála byla k nerozeznání od večerních mlh! Na otáčivé stoličce za pianem sedával štíhlý, statný Joachym Kott s prokvetlou kozí bradkou, s dlouhými bílými prsty na klávesách, v rukávech vždy zasazeny manžety se zlatými knoflíky. „Zdenko! Opět zadumána! Zas toužíte v dáli? Život utíká?“ V ložnici zacinkal hodinový strojek. Plukovník vytáhl z kapsy staré, ploché hodinky, které nikdy nezůstaly stát. „Půl osmé. Kdypak přijdou? Už by tu měli být!“ Pak zadupaly na dřevěných schodech dva páry chvatných kroků — otec s houslemi a Ruda s cellem. Starý pán sňal se skříně pouzdro s violou, ona zasedla k pianu.

„Jakpak to míval strýček s jídlem?“ zeptá se najednou Oto, jako by se probral z dřímoty. „Pokud vím, nestrpěl u sebe po tetině smrti žádnou ženskou. Neměl hospodyni. Kdopak se o něho staral? Kdo mu vařil, donášel na stůl a tak dále?“

„Nu, kdo by?“ povídá Matas zaraženě. „My, toť se ví, my jsme se o něho starali.“

Trešl se prudce nakloní k domovníkovi, opře se dlaněmi o kolena. „Tak vida! Poklízeli jste mu, prali, prádlo spravovali — všechno? To je náramně hezké.“ A po krátkém váhání: „Safra, to by se mi také líbilo. Nemusil bych nikam chodit, nikoho si zjednávat. Víte, já jsem také nejraději sám. Také nemám nikoho, kdo by o mne pečoval. Co tomu říkáte?“

„Kdopak bude teď asi natahovat jeho hodinky, které měl tak rád?“ myslí si Zdenka. „Kdo bude opatrovat a doplňovat sbírku porcelánu, hrávat na klavír a na violu, kdo se bude probírat v těch stozích not na knihovně? Tenhle přec ne, ten na to nevypadá!“

*

Babiččina pojízdná židle stojí v čele stolu, na němž Julča prostírá. Toník sedí co nejzpůsobněji vedle otce, který není zrovna v nejlepší náladě. Zdenka ještě míchá měchačkou v hrnci, žár plotny jí zbarvil pohublá líčka do temna. Slunce je již na ústupu ze dvora, příčné křídlo paláce, kde mají byt i Matasovi, vrhá první krátký stín.

Matas se tváří velmi ztrápeně. „Nedá se nic dělat, děvčata, musíme mu dát nějakou odpověď. Julčo, Zdenko — slyšíte? Musíme mu dát odpověď. Chce to mít zařízeno, jako to měl nebožtík starý pán. Všecko docela stejně. To znamená, že by se mělo vařit zas jako dřív, poklízet nahoře jako dřív. Julčo, měly by se tam donášet snídaně, obědy, čistit šaty, boty — jako to bývalo.“

„Jenže to není starý pán,“ praví Julča popuzeně, ale nedívá se otci do obličeje, „je to jen jeho Otáček. Otáček, který mu připravil tolik trpkých chvil. Maminčin jedináček. Nu, měl štěstí, z jedináčka se stal jediný pravoplatný dědic. Teď to má. Co s tím bude dělat? Nejspíš to proflámuje. Nejdřív peníze a pak to ostatní. Nechci to vidět, jak se věci budou jedna po druhé ztrácet. Pro toho nemá nic cenu. Ale chce zdědit i nás. Naši práci. Náš čas.“

Matas se zadívá tázavě na matku. „Nu, maminko, je to zatracená věc, já vím, chlapík se mi nelíbí, ale je možno ho odmítnout?“ Skládá dlaně nad talířem, jako by se modlil. Červené skvrny na tváři mu horečně planou, oči jsou zapadlejší než obvykle.

Babička se bez odpovědi odvrací. To je také odpověď.

Zdenka se několikráte ohlédne po otci. Vidí, jak je sklíčený, jak je bezradný. Je jí ho líto. Povzbudivě se usměje.

„Konečně — zkusit se to může. Vždyť se uvidí. Kdyby sis vyhradil, že se nezavazuješ navždycky... Viď, Julčo?“

Toník cinkne radostně lžicí o talíř. Rozpoznal, že se nálada uvolnila.

*

Matasův byt sestává z kuchyně a pokoje, kuchyň je současně dílnou. Pak je tu ještě jedna místnost, docela temná, s jediným zamřížovaným okénkem, a té se říká kumbál. Užívá se jí jako skladiště knih vázaných i připravených k vazbě. V kumbále je také stolek s nožem na ořezávání knih a knihařský lis. V koutě stojí opřeno o zeď cello, zašněrované v plátěném pouzdře.

Matas má na sobě modrou zástěru, v níž vypadá nesmírně dlouhý, bere do svých kněžských rukou nařezané kusy lepenky, potírá je štětkou, namočenou v lepu, zručně a opatrně přes ně přehýbá růžky nastříhaného plátna. Zdenka sedí u okna před haldou uvolněných archů, a provléká jeden po druhém režnou nití. Matas je knihař ze staré školy. Váže svým nejbližším sousedům románky, vystříhané z novin, dětské knížky, které se již rozpadávají. Někdy mu svěří obchodník, hokynář, kupec, který se povznesl, v náhlé a neočekávané rozmařilosti celý soubor detektivek, aby měl také nějakou knihovnu. Do plátna váže Matas jen malíři Pešinovi, vdově Šilpochové, která má panský byt nad hlavním vchodem, vedoucím do Loretánské ulice, a faráři od svatého Rocha. Do kůže nikomu.

Kdyby si byl Matas víc hleděl řemesla než hudby, nemusil by bydlit v domovnickém bytě a vykonávat se svými dcerami práce, které nemají s řemeslem pranic společného. Pak by snad mohl zaměstnávat i pomocníka, například Rudu Paličku, který se u něho vyučil. Kdyby však měl u sebe stále ještě Rudu Paličku, jehož cello stojí v kumbále opřeno o zeď, výborné salonní trio, to jest Matas, Ruda a Zdenka, by hrálo od rána do večera, a s řemeslem by to vypadalo ještě mnohem hůř.

Začarovaný kruh.

*

„Chudák, starý pán,“ povzdechne si Zdenka u prošívacího rámu.

Matas rozhodí a spráskne ruce — projev nejvyššího zoufalství a bezmocnosti — pak se opět chopí štětky s knihařským lepem.

V domovníkově kuchyni je znovu a zevrubně přetřásán známý a takřka poučný případ: strýc — synovec. Dokud byl plukovník Kott naživu, nechtěl o Otovi ani slyšet. Kladl mu za vinu, že svou nevázaností, rozmařilostí, leností a hrubostí přivedl do hrobu jeho ovdovělou sestru, svou matku. Znal ho, věděl, jak je lačný peněz, jak je bezohledný a nevybíravý v prostředcích. Tušil nebezpečí, které od synovce hrozilo všemu, co mu kdy přirostlo k srdci.

„Je to kazisvět, ničitel hodnot, nepřítel všeho ušlechtilého a krásného. Raději bych všechno polil benzínem a zapálil, než bych dopustil, aby se to někdy dostalo do jeho spárů!“

Dokonce se již radil s právníky, jak sestavit poslední pořízení, aby se tento jediný příbuzný nemohl s úspěchem domáhat svých domnělých nároků soudní cestou. Uvažoval, komu odkáže hotové peníze, komu dům. Byl pln sebedůvěry a lehce vyvracel Matasovy nesmělé námitky:

„Žádné strachy, Františku, mám všechno dobře promyšleno. Postačí podepřít své rozhodnutí v závěti pádnými důkazy o jeho hrubé nevděčnosti, nehospodárnosti a mravní závadnosti. Těch mám, jak víte, po ruce víc než dost.“

„Co měl jen všelijakých zaměstnání!“ vypočítává na prstech Zdenka. „Nejdřív dragoun, pak podílník soukromé jízdárny, obchodník — to byla ještě strýčkova dlaň otevřena — po úpadku šofér, zápasník, vrátný v nočním podniku, nakonec agent holicími čepelkami, hlavně ale řemeslný hráč...“

„A tak to dopadlo!“ rozkřikne se Matas a odstrčí hromadu nařezané lepenky, až se sesuje na podlahu.

Ano, tak to dopadlo. Starý pán netušil, že smrt je tak blízko. Zdenka se pamatuje, jak toho říjnového večera nádherně zpívali kosi. Vítr svíval z terasy zežloutlé listí oleandrů. „Bude se to musit dát domů,“ poznamenal starostlivě plukovník, „možná, že co nevidět uhodí mrazy.“ Pak se nějak celý do sebe schoulil. „To mě najednou rozklepala zima! Půjdu si dnes dřív lehnout.“ Ještě se jako vždy se všemi rozloučil, Toníka pohladil po vlasech, s Matasem si potřásli rukama. Byl to podivný poměr, domácí a domovník. Spíš přítel a přítel. A ráno ho Julča našla na lůžku s promodralými rty, s očima obrácenýma v sloup.

Závěť nebyla napsána.

*

Julča je již osm let hospodyní, stará se o celou rodinu, vaří, drhne, pere, ošetřuje babičku. Před osmi lety totiž vychodila školu. Od předloňska, od smrti Toníkovy matky, převzala také péči o dítě. Je toho, chválabohu, za celý den dost, má snad tedy právo na chvíli odpočinku. Ostatně, nepřidali jí dnes proti její vůli ještě starost o toho hromotluka s vyvalenýma očima? Od prvního okamžiku je jí odporný. Od prvního okamžiku, co ho ráno spatřila vstoupit do dvora s vakem v ruce, je jí odporný.

Nový pan domácí!

Julča má na kolenou knihu, již sešitou, ale dosud bez desek. Nečte ji. Dívá se zachmuřeně před sebe, na dveře s navštívenkou: plukovník v. v. Joachym Kott. Starý pán! To bylo něco docela jiného. Vlastně ten úkol převzala po své nebožce mamince. „Tak co, Julčo, dokážeš to? Víš, já již nemohu, a někdo to dělat musí. Je to tak hodný člověk! Uvidíš, jak se spolu budete mít rádi.“ Měla pravdu. Plukovník k ní byl vždycky jen laskavý a vlídný. Nikdy se na ni neosopil. Ani když rozbila jeho krásnou, starou polévkovou mísu. Sám jí ještě pomáhal sbírat střepy. Vlastním kapesníkem jí utíral slzičky, těšil ji a usmíval se, ač mu to vůbec nemohlo být jedno. Nerozhněval se ani tenkrát, když se za jeho nepřítomnosti nastrojila do hedvábných, měňavých — ach, tak nádherně měňavých šatů paní plukovníkové. A přece si musil myslit, že to měl být jen hloupý, nebo dokonce zlomyslný žert.

„Julčo?“

Ach, ovšem, vždyť je tu s ní Toník. „Dej pokoj, Toníku, já teď čtu.“

Ale nečte. Vidí se v pruhovaných modrých a bílých šatech, v nichž k němu přišla poprvé. Sama, protože maminka již tenkrát velmi těžce stonala. Vyjevená, strachem se tetelící, nesla nahoru oběd drobnými krůčky. Prostírala Zdenka. Vařila babička. Plukovník jí vyšel vstříc. Přiměl ji, aby si s ním sedla ke stolu. Po celou dobu, co jedl, mu musila něco vypravovat. Pozorně jí naslouchal. Co jen mu to tenkrát všechno povídala? Podruhé to již bylo lepší.

„Julčo, povídej mi o Špinkovi, a o Slívovi, a o Hranáčovi.“

Stali se s plukovníkem nejlepšími přáteli. Vždycky jimi byli. Třeba Zdenka hrála na klavír a rozuměla hudbě. Třeba byla zrovna tak korektní, ušlechtilá a čistotná jako on. Se Zdenkou a s otcem pluli ve zvláštním světě hudby, ale spolu, s Julčou, chodili po prosté boží zemi. Měli společná tajemství. Jim nikdy neřekl, co pověděl jí. Jak nešťastné bylo vlastně jeho manželství s nebožkou paní plukovníkovou. S krásnou paní plukovníkovou. A o sestře. O Otíkovi.

„Jé! Jé! Spinka už čudí! Spinka se už do toho dal!“

Spinka, Slíva a Hranáč jsou nejbližší komíny. Jsou si podobny, a přec je každý jiný. Spinka je nejzakouřenější, vypadá jako vychrtlý macík s černou hlavou. Slíva je bachratý a je opatřen stříškou ze dvou tašek. Hranáč je vzadu, a v pohádkách, které Julča o těch třech bratřích vypráví, hrává úlohu zbojníka a kruťasa.

„Julčo?“

Julča odkládá knihu a přistupuje k okénku. Toník je v něm již vyložen jako za kupeckým pultem. Opravdu, ze Spinky stoupá k obloze řídký kotouč dýmu, válí se po prejzové střeše. Poněvadž jsou komíny níž než vyhlídkové okno, vítr sem zanáší čpavý zápach. Jsou tomu však již zvyklí, nikomu to nevadí, ani babičce. Samozřejmě, ani babičce to nevadí, která je tu opět, která je tu stále. U okénka je nutno pohybovat se tak, aby se jí nepřekáželo v rozhledu.

„Tak byl jednou jeden loupežník, a ten se jmenoval Hranáč. Kam vstoupil, tam tráva nerostla. Kradl, nač přišel. Bral bohatým i chudým, protože měl neustále hlad. A hlad měl proto, že měl takové ohromné sádelnaté tělo. Nedovedl se spokojit s tím, s čím se spokojí jiní. Chtěl mít víc. Pořád víc. Chtěl mít všechno.“

Dveře v západním křídle vrznou a na dvoře se objevuje Oto Trešl. Na mohutných ramenou má zelenou kamizolu s kostěnými knoflíky, vzadu přezku, nohy v bílých ponožkách navlečeny do vyšívaných trepek. Julča poznává staré plukovníkovy trepky, jsou mu však notně malé. Oto přichází, aby si důkladně prohlédl svůj majetek.

„Hranáč! Hranáč!“ šeptá Toník Julči u samého ucha. Nezapomněl a nikdy nezapomene Trešlovi ranní příhodu. První seznámení.

*

Trešl klape pantoflemi, usmívá se. Na zátylku má vlasy krátké, teprve nad čelem trochu delší, ulízané, nad levým okem pěšinku. Ruce má za zády. Zastaví se u květináčů s maceškami, lehce do jednoho kopne — výraz pohrdání. Jde až k střední bráně, k patníku, za kterým byl ráno schován Toník, a opět do něho kopne. Je sportovec, hrával fotbal, vášeň se nezapře. Vrací se k domovníkovu bytu, nahlíží oknem do kuchyně, ze světla do tmy.

Matas vychází na práh, v ruce knihu, v očích otázku.

„Aha,“ povídá Trešl. Má to být projev sympatie k Matasovu řemeslu. Odkašle si. „Kampak se tady vlastně chodí na pivo?“

Matas je ochoten mu ukázat. Jde s ním bránou. Vcházejí do druhého, menšího dvora, kde je u zdi kašnička s Herkulovou sochou. Herkules má v ruce kyj a dobíjí hydru. Trešla to zajímá. Pochechtává se. Rozhlíží se po oknech. Zde všude bydlí jeho nájemníci. Příjemné. Druhá klenutá chodba a hlavní brána, vrata pobitá hřeby. Nad vchodem znak, vytesaný v kameni. Znak Trešla nezajímá, to není jeho obor. Vedle vrat trčí ve zdi lucerna.

„Až se jednou namáznu,“ žertuje Trešl, „podle té lucerny to tu poznám. Dobrá lucerna!“

Slunce již zapadá. Až skoro k nim sahá stín oblouku nejbližšího podloubí. Ulice se sklání k Hradčanskému náměstí. Jantarově žluté zdi Hradu. Kupole dómu na fialovém pozadí oblohy. Lvíček na hrotu věže se třpytí, jako by byl ze zlata. Lidé se jen tak trousí. Je ticho, srdce města bije pokojně. Matas stojí s knihou v podpaží, dívá se, bradu do výše, převislá víčka zpola zakrývají zapadlé oči.

„Copak, copak,“ dobírá si ho Trešl, „snad jste mi tu neusnul?“ A zapaluje si cigaretu v předlouhé špičce, zahnuté do pravého úhlu.

*

Ruda Palička nejde, utíká jako vždy. Spěšné kroky duní bránou, jako by hořelo. Však už ty kroky znají. Zdenka mu vychází vstříc.

„Abys nezmeškal!“ Mladí si všichni tykají, jsou jako jedna rodina. Znají se léta! I Matas Rudovi tyká, Ruda však říká Matasovi uctivě „vy“. A pane mistr k tomu. Podle starého zvyku.

„Jestlipak jsi už večeřel?“ Julča je starostlivá, to už je její vlastnost. Ale Ruda je tentokrát po jídle. Vždycky tomu tak nebývá, někdy ho jeho mistr zdrží. Pak není na večeři čas. Matas-muzikant nerad čeká. Ruda pracuje až dole na Klárově. Nemá to sem daleko, ale pěkně do kopečka. Naštěstí má zdravé plíce. Zdravé plíce a zdravé nohy. Ovšem, není žádný silák, také ne žádný krasavec. Když mluví, ohryzek mu poskakuje. Když se zasměje, ukáže nepravidelné zuby, žluté, ostré zaječí řezáky. Nikdy není pořádně učesán, vlasy mu přerůstají pomačkaný límeček.

Jako vždy, zastavuje se nejdřív u babiččiny židle, položí jí ruku na opěradlo. Na okamžik tak setrvá — to je lichotka. Na stole chléb, máslo, slánka. Kvítkovaný ubrus, sepjatý v rozích sponami.

„Opravdu nechceš?“

Ruda vrtí hlavou. Matas je již vedle v pokojíčku a ladí housle. Ruda nenosí klobouk, nemá, co by odkládal, jde tam rovnou za ním. Kabát má vetchý a na loktech vyspravený. Vzal si do hlavy, že bude šetřit. A proč vlastně šetřit? Se svými důvody se pečlivě tají, ale všichni je tuší. Ovšem, ovšem, tak to asi bude. A Zdenka? Ne, Ruda není žádný kavalír, ale je to hodný hoch. Výborný hudebník. Rozumný hoch. Hledí si s Matasem navzájem do očí.

„Tak co?“

„Tak co, pane mistr?“

Otázky, které většinou zůstávají bez odpovědi. Obyčejně se nic zvláštního nestalo. Nebo se hovoří jen informačně, v oblasti Matasových zájmů: „Dělali jsme velikou zakázku vkladních knížek. Otravná práce.“ Nebo: „Máme nového zlatice. Přišel rovnou ze školy. Šikovný kluk.“ Matas pokyvuje hlavou, ladí dál. Teď je teprve vidět, k čemu jsou mu jeho veliké, opatrné, kněžské ruce.

Zdenka si sedá bokem na židli u pianina. Není to ovšem plukovníkovo krásné koncertní křídlo, je to jen odřená, drnkavá bedna se strunami, ale raději takové než žádné. Také není v tomhle pokojíku, podobném rakvi, taková akustika jako nahoře, v sále s krkem, je tu zatraceně těsno. A šero. Na stole stojí košíček s umělým ovocem. Podle zdí skříně s temnými čely. Starodávný skleník světélkuje. Všude dečky, všemožná veteš. Ale co! Jsme tu doma. Pianino je u samého okna.

Ruda si již přinesl z kumbálu cello a svlékl je z hnědého obalu. Trpělivě rozvázal všechny tkaničky, láskyplně je hladí, zkouší hmatat. Pokukuje po notách, které leží na dvojitém pultě. Z jedné strany Matas, z druhé on, nevidí pořádně ani jeden ani druhý, ale jinak to nejde. Není tu mnoho místa.

„Tak víš co?“ praví najednou Matas a vraští čelo. „Ten lump, Trešl, se sem dnes ráno nastěhoval.“ Dlouho mu to trvalo, než se mu to odlepilo od úst.

„Trešl? Podívejme se!“ Ruda přestává ladit, čeká, jestli mistr ještě něco řekne, ale ten již neříká nic.

Julča usedá na práh, Toníkovu světlou hlavu v klíně. Čechrá mu vlasy. Chlapec hledí vzhůru široce otevřenýma očima. Na obloze pluje mrak jako labuť, nebo jako pes — ne, koza je to! Nad mrakem nesměle probleskují hvězdy.

Tichounce, jako ze sna probuzená se rozvíjí melodie. Nahoře housle, vláčně, nábožně, tklivě, dole poskakují klávesy v rozpačitém tanci, v uzardělosti, v dychtivosti — a nyní sílí a houstne Rudovo cello se svým teskným, napomínavým basem. Dvořákovo B-dur.

U malíře Pešiny otvírají okno.

II

Nemít čas je hloupé. Nemít peníze — ještě hloupější. Dokud musil Trešl chodit od dveří k dveřím a ustavičně přemlouvat, nabízet, přesvědčovat, bylo to zatraceně zlé. Nohy si mohl uběhat, a co vydělal? Několik haléřů, sotva tolik, aby měl do hry. Ještě štěstí, že se vyznal v tlačenici, ale vždycky to také nešlo. A bylo to trochu nebezpečné. Nebezpečné? Co na tom, byl svobodný, žil si. Někdy líp, někdy hůř. Ale to věčné handrkování, to usmívání na lidi, jimž by byl nejraději naplil do tváře! Takovýhle obchod bez krámu, bez pomocníků, je všivá věc.

Teď má času habaděj, a peněz také. Nedělá zhola nic. Proč by co dělal? V bance má otevřený účet. Ještě se v tom ani pořádně nevyzná, neví, co tam vlastně všechno má. Bude se tam musit jednou vypravit a dát si to vyložit, nebo ho okradou. Oto ví, že obchod je vždycky jen snaha okrást toho druhého. Vyplácet úroky z uloženého kapitálu, opatrovat depot, pronajímat schránky v trezoru — to všechno je také jen obchod. Oto není zrovna důvěřivý. Pak je tu dům. Pořádný dům. V předním křídle pět partají a dva krámy. Ve středním dvě partaje, a vzadu — och, to je hotový činžák, s domovníkem a s ním celkem třináct. Kolikpak — hergot — kolikpak to asi nese při kvartálu?

Přešlapuje po dvoře, jako by něco hledal, uvažuje. Strýcovy pantofle už nenosí, koupil si nové, ze zeleného plyše na své sloní tlapy. Oto má náramně rád zelenou barvu. Křiklavé barvy vůbec. Je to vlastně frajer. Koupil si již celou řadu věcí. Látku na dvoje šaty má u krejčího. Nebude se přece oblékat z konfekce! Košil, spodků a ponožek mu nedávno přinesli napěchovaný balík. Pěknou sukovitou hůl si koupil — s tou bude chodit. Pak parádní krabici na cigarety. Je to vlastně jen taková hračka, na víku stojí slon, zatáhneš — nabere cigaretu na kly. Stálo to hromadu peněz, ale je s tím legrace.

Tak kolik že vynese nájemné při kvartálu? Je to sice už hodně starý barák, ale bydlí v něm dvacet platících nájemníků. Řekněme — no — deset tisíc jistě. Cože, deset tisíc? Je to možné?

Zastaví se před Matasovým bytem a zacloní svým obrovským tělem vchod do kuchyňky. Toník před ním couvne dovnitř tiše jako myška. Nechce s ním nic mít.

„Haló!“

Matas je už zvyklý na tohle „haló“. Milostpánovi se zatím ještě nechce dovnitř. Tím líp.

„Copak si přejete, pane domácí?“

„Rád bych — tento — rád bych věděl — kdypak máme kvartál?“

Matas již chápe. Otočí se na prahu a zmizí v bytě. Vzápětí je tu zas, v ruce nese diárium v papírových deskách, jako by je byl měl pro Trešla již připraveno. Jenom neví, kam by knihu položil.

„Víte co, pojďte s tím ke mně nahoru,“ navrhuje Oto.

*

Toník cupe s Julčou z nákupů. Na každém uchu má pověšenu náušnici z třešní, v ruce jich má plný kornout. Smí jíst podle libosti, není jich tak mnoho, ale pecky musí vyplivovat.

„Kdo polkne pecku, onemocní, a někdy také umře,“ varuje ho Julča, ale usmívá se. Toník tomu ani příliš nevěří. Ví dobře, kdy to Julča myslí doopravdy a kdy jen žertem. Tyhle řeči jsou zřejmě jen pro obveselení, aby cesta lépe ubíhala.

Toník poskakuje jako kůzle, střílí peckami po holubech, po psech, a v nestřežených okamžicích také po lidech. Z Pohořelce je to s kopečka. Chodit na nákupy sem nahoru je mnohem zajímavější než dolů. Na zpáteční cestě z Hradčanského náměstí bolí Toníka obyčejně nohy. Potom je zde také podloubí. Proplétat se mezi oblouky a za každým sloupem dělat na sestřičku „kuk“ — ta hra ho ještě neomrzela. Dole, před Hradem, se rozpřahují olbřími, jeden dýkou, druhý kyjem. Toník má vrozený ostych před velikými a mocnými lidmi, příčí se mu každé násilí. Aby řekl pravdu, trochu se těch vrahounských postav bojí. Není to žádná krása. Kdežto cesta kolem Lorety! Je to bílé jako z cukru, kolem tančí celý soubor andělíčků nejrůznějšího druhu, buclatých, veselých. K těm je důvěra. Také lze potkat kapucína v hnědém burnuse, vousáče s provazem kolem těla, s růžencem po boku, v opáncích naboso.

„Proč vlastně nosí ty kapuce, i když svítí slunce?“ uvažuje nahlas.

Julča neodpovídá. Na všechny chlapcovy otázky není třeba bráti zřetel.

„A proč se neholí? Pan farář od svatého Rocha, který k nám chodí...“

Teď však Toníka zaujala jiná věc. Trešl. Je to on, nebo to není on? Je. Něco si nese. Je to dlouhé, skryté v koženém pouzdře, kouká z toho knot. Má to pověšeno na rameni.

„Co děláš, Toníku? Čehopak ses polekal?“

Chlapec se choulí k Julči, křečovitě jí tiskne ruku. Jak by ne! Trešl je zhlédl a s širokým úsměvem se k nim blíží.

„Hele,“ ukazuje už z dálky, nadzvedá tu věc loktem. „Flinta!“

„Copak s flintou u nás,“ praví lhostejně Julča, se stínem posměchu.

„Proč ne? Docela krásně. Vrabci. Možná, že budou i krysy. A víte co? Opatřím si také psa. Nějakou ho-nitbu.“

Julča poslouchá a mlčí.

„Budu si žít jako pán,“ uchechtává se Trešl.

Toník má oči na vodě. Představa, že by ten hromotluk splnil svou hrozbu, že by na jejich dvoře vraždil vrabce, je příliš strašná. Příliš nesnesitelná. Snad to říká jen proto, aby ho poděsil. Není možná, aby to myslil doopravdy.

Julča přináší Trešlovi oběd. Oto se povaluje po pohovce, pantofle pod stolem, bosé, huňaté nohy na protějším opěradle, baví se — pohybuje palci. Nevadí mu, že vstupující je dívka. Konec konců, je to jen domovníkovic holka. A kdyby to byla i kdovíjaká dáma, není on, Trešl, panem domácím? Drbe se v hustém porostu na prsou a vrhá na Julču potměšilé pohledy, jako by jimi chtěl zdůraznit všechna svá práva.

Julča nedává ničím najevo, že by ji to nějak uráželo. Také si již zvykla.

„Tak copak to dneska máme?“ ptá se labužnicky Oto. „Mordie, to mi vytrávilo! No, já jsem vlastně vždycky při chuti.“

Místo odpovědi snímá Julča na prostřeném stole víko z porcelánové mísy. Oběd libě zavoní. Oto kupodivu čile vstává z pohovky.

„Sakra — nové brambory, řízek, kedlubnové zelí. To si dám líbit!“ A zálibně pošilhává po děvčeti. Je to přece jen příjemný život, být takhle obsluhován, a ještě k tomu mladou, svobodnou dívkou. Čipernou, řekněme dvacetiletou žábou, která je k světu. Podle Trešla jsou k světu všechny ženy, které mají vynikající formy. Julča je kromě toho také hezká, má něžnou, trochu melancholickou tvář, svěží ústa a vlasy s nádechem do zlatova, ale to všechno Trešla nezajímá. Formy, to je jiná věc. Probouzí to představy, dělá to člověka bujným, dvorným, roztomilým.

„Hotové mohamedánské nebe,“ pravil Trešl, zjihlý svými blahobytnými myšlenkami.

Julča mu nerozumí.

„Mohamedáni,“ vysvětluje ochotně Oto, „mají moc fajnové nebe. Jídla a pití, co se jim uráčí, a k tomu spoustu veselých, buclatých slečen,“ a dorozumívavě se šklebí.

„Ach tak,“ praví Julča ledově, a již si ho nevšímá.

*

Vedle Trešlových dveří není již zasazena stará, zasklená navštívenka, je tam přibita veliká mosazná deska, v níž je vyryto jeho jméno. Toník se chvíli pokouší zalepit písmena pískovou kaší, ale nedaří se mu. Raději toho nechá a vyklopí svůj kbelíček na prahu druhých dveří, jimiž se tak často nechodí a kde bude bábovka trůnit v plné kráse třeba celé odpoledne, než ji někdo rozkopne. Odtud je však jen skok k posledním, černým dveřím, které jsou dokořán otevřeny a jimiž vane do dvora vlhký chlad. Toník stane na dlaždicích temné síně s chvějícími se koleny.

A přece ho sem stále něco táhne. Rád by tam dolů jednou vnikl, rád by na vlastní pěst prozkoumal hlubiny té strašlivé propasti. Srdce mu buší, uši hoří. Jak by ne! Na dosah ruky je záhadné schodiště. Ve sklepení je bývalá katovna, mučírna, podzemní chodba. Kam až vede? Nikdo neví. Jistě tam jsou umrlčí lebky, jistě tam straší, jistě je tam zakopán poklad. Až trochu povyroste, vypraví se tam. Musí to jednou vidět, katovnu, mučírnu i tajnou chodbu.

Pravda, otec ho kdysi provedl schodištěm až dolů, na Úvoz, až se vzpíral, jenže tenkrát z toho mnoho neměl. Strach byl větší než zvědavost. Zůstal mu jen dojem zábradlí, šroubovitě se propadajícího do tmy, ponurých ozvěn, rozléhajících se v klenutí, ztuchliny, páchnoucí ze všech koutů. Ve sklepení nespatřil vůbec nic. Hrůza ho přemohla, zamhouřil oči. Představoval si, že katovy dveře jsou asi pomazány krví, že na jejich prahu leží zapomenutý hnát. Tatínek se mu ovšem smál, tvrdil, že tam nic takového není, bydlí tam truhlář, má tam dílnu. „Co bys byl viděl? Nábytek pěkně ohoblovaný, připravený k natření.“ Ale Toník ví, že kde je truhlář, může být i rakev. Tím hůř! Rakev v katově díře! Almárka kostí.

Někdy si dodal odvahy a sešel po dvou, po třech schodech, se zatajeným dechem se naklonil nad hlubinou. Dole však vždycky něco zívlo, zaskuhralo, vracel se úprkem. Ne, ještě to nejde. Musí počkat, až bude chodit do školy. Pak se bude klukům chlubit: „V našem domě straší.“ Potáhnou se za ním. Předvede jim všechny ty hrůzy.

A tak nyní také. Drží se křečovitě zábradlí, které se trochu viklá, hledí do tmy. Cosi zamňoukalo — cožpak to, tím se Toník nevyděsí, ví, že to je kočka těch lidí z třetího poschodí. Poněvadž to tak chladnokrevně zjistil, cítí se velmi srdnatý. Učiní ještě jeden krok — tápavý krok — ale pak pevně spočine na dalším schodě. Obklopen temnotou. Kdesi pod ním zaduní podezřelé kroky, jako když kráčí bezhlavý rytíř v brnění. Již se chce vrátit, ale vtom prásk! prásk! Až uši zaléhají, vichřice ran se přežene kolem Toníka, bije křídly do černých stěn. V bezmezné úzkosti si zacpává uši, dřepne na schod. A ještě jednou: prásk!

Po čtyřech a s pláčem, deroucím se nezadržitelně z úst, žene se po schodech vzhůru, ve zmatku mine dveře do dvora, které průvan přirazil, a běží dál, až klopýtne o plechovou dětskou vaničku v malířově předsíni. Posadí se na ni a řve, jako by ho na nože brali.

Pootevřenými kuchyňskými dveřmi na něho hledí zvědavé oko, škvíra se pomalu šíří prstem. Nožka, celá tvář. Je to hanba, nahlas plakat před děvčátky, ale kdo zastaví naráz vodopád, kdo násilím utiší bouři?

„Pjoč pjáčeš?“ ptá se protivná Hanička. Protivná, protože ještě neumí pořádně mluvit, protože se chlubí tím, že ji tatínek ustavičně maluje, a protože nosí tak nesnesitelně krátké a tlusté bílé cůpky. Má věčně bolavou pusu a příliš daleko od sebe posazené oči.

Aspoň na ni vyplázne jazyk, ale nevstává a brečí dál.

„Ty hjoupý kjuku, ty ses jek, to přřec střřejij pan domácí do vjabců!“

Pan domácí střelil do vrabců. Na dvoře se asi válí několik ptáčků s očičkama pokrytýma mázdrou, všude samá krev. Hranáč dychtivě sbírá mrtvolky, chechtá se a znovu nabíjí. Ne, nevyjde ven, nemohl by se na to dívat. Kéž by byl doma v Julčině ochranném klíně! To se octl v pěkné mele! Na jedné straně strašidelné schody, na druhé krvavý dvůr, uniknutí není. Nový záchvat pláče jím lomcuje. Teď už to nebude na světě ani trochu hezké. Hranáč bude stále, stále střílet, tomu nebude konec, och, raději nežíti, raději umřít jako sousedův Venoušek, který dostal v zimě záškrt a už se z nemocnice nevrátil!

*

Jenže Trešlův dvojí výstřel byl první a poslední. A také se po dvoře neválí hejno postřílených vrabců a není tam vůbec žádné tratolisko krve. Oto ještě sedí ve dveřích na terasu na nízké skládací stoličce, hladí krásnou, lesklou hlaveň své pušky a zubí se těm vyděšeným tvářím v zotvíraných oknech okolních domů, ba i jedné obzvlášť vyjevené v odklopeném světlíku prejzové střechy, když vpředu zívnou vrata a na dlaždicích dvora zazní odměřené kroky.

Tentokrát měl Oto smůlu. Strážník se právě loudal kolem domu, když padly rány. Kráčí rovnou k domovníkovu bytu.

„Kdo to tady vystřelil?“

Matas se místo odpovědi výmluvně zadívá na terasu, kde je vidět viníka, skrytého za oleandry. Nezbývá tedy než vylézt. Oto odkládá pušku, škrábe se v týle, kamarádsky se usmívá. Má aspoň tu výhodu, že se dívá na policajta svrchu. Zkouší to s hlučnou bodrostí.

„Copak, copak, vždyť jsem nespáchal sebevraždu. Otravují mě vrabci. Potvory! Ti jsou mazaní! Vyčíhli si to a ulítli dřív, než jsem zmáčkl spoušť. Ani jednoho jsem nedostal.“

„Vy asi nevíte, že se ve městě nesmí střílet?“ pustí se do něho zhurta strážník. „Chcete, abych vám tu pušku zabavil?“

„Ale já mám přece pas, všecko v pořádku,“ hájí se Oto chabě.

„Pas máte, abyste střílel ve svém revíru, a ne na dvoře. Kdyby se to mělo ještě jednou opakovat, budete platit pokutu a pas vám bude odebrán. Pamatujte si to!“

Oto již mlčí. Potichu nadává. Blbec! Co si to dovoluje? Tak tedy nestačí mít peníze, dům, vládnout nějakou mocí? Takový podřízený hlupák, takový troup má právo míchat se do jeho věcí? Poroučet mu na jeho vlastní půdě? Svět je pěkně zařízen, jen co je pravda!

Nic naplat. Musí vyčistit pušku a schovat ji do pouzdra.

*

Julča utírá Toníkovi z tváří slzičky, domlouvá mu. Sama si ho musila přivést od Pešinů, na nikoho nedal, s nikým jiným nechtěl jít. Teď už je trochu klidnější, ale pořád ještě jí nevěřil, že Trešl netrefil. Tak snad bude nejmoudřejší, místo kdovíjakého zapřísahání zaměstnat něčím jiným jeho myšlenky. Vzbudit Toníkův zájem není celkem tak obtížné. Pod vyhlídkovým okénkem ve zdi leží živá mapa, krásná zeměpisná mapa Prahy, stačí na ni ukazovat a zkoušet.

„Tak co je to, tamhleta zelená kupole?“

Toník vzhlédne, ale přece jen nechce bez zdráhání podlehnout tak průzračné lsti. Vzdorovitě odvrátí hlavu.

„Cože, ty nevíš, co je ta zelená kupole?“

„Svatý Mikuláš na Malé Straně,“ vydechne chlapec.

„A ta druhá, zrovna tak zelená, jenže vzdálenější?“

„Křižovníci.“

Toník se ještě trochu zajíká, ještě potahuje, ale odpovídá stále hlasitěji a veseleji. Opírá se o zeď dlaněmi a břichem, nahýbá se z okénka, nohy má kus nad zemí. Nemůže spadnout, mříž ho chrání. Nemůže spadnout do toho moře komínů a střech.

Nad jezem u staroměstských mlýnů krouží rackové, až odtud je vidět, jak se jejich bílé perutě stříbrně lesknou v slunci. Toník uvolňuje pravici a ukazuje prstem na ten zázrak. Již zapomněl, jak ošklivě se před chvílí choval k paní Pešinové, když ho zvala k sobě do kuchyně, a jak byl ochoten rvát se i se samotným malířem, který vyšel z ateliéru, aby se přesvědčil, co je příčinou všeho toho rámusu. Ale Karlův most vypadá legračně, to se musí říci! To není ten dlouhý most se sochami svatých po obou stranách, to je jen docela tenká, nalomená tříska, jakou si Toník ráno položil mezi dvěma hromádkami písku. Mostecké věže...

„Muzeum!“ vykřikne vítězoslavně, a posune se ještě víc dopředu, volnou rukou se zachytí mříže.

K Julči zamíří těžké, líné kroky, ve vzduchu zavoní cigaretový dým.

„Copak to tu vlastně máte?“ Hřmotný, hrozný hlas. Toník sletí se zdi a oběma rukama sevře sestřino hrdlo, jako by ji chtěl uškrtit.

„Ty se mě stydíš?“ ptá se Trešl posměšně, ale víc si ho nevšímá. Nyní se on dívá okénkem, celé je zaplní svým tělem, již tam není pro nikoho jiného místa než pro něj, pro žádné jiné oči.

„To se vám líbí vyhlídka? Hm — pěkná.“ Najednou se rozchechtává. „Vyhlídka patří k domu. Dům je můj, tohle je také mé. Nezdá se vám, že to je mé? Jsem pánem celého města.“ A je hrdý na svůj vtip.

*

„Dům je můj, město je mé,“ paroduje Trešla při večeři Zdenka svým jemným, ironickým způsobem, a malounko se usmívá. „Oslík.“

„Proč oslík? Osel,“ praví pobouřeně Julča. Babička, jistě ne náhodou, pokyvuje hlavou.

Konečně musí do věci zasáhnout sám Matas. Pozvedá nad stolem své veliké ruce, lomí prsty, teď je z nich stříška, palce křížem. Na jeho tváři se nikdy neobjeví úsměv, a když se objeví, je smutný. To dělají ta příliš dlouhá víčka na unavených očích, podkreslených fialovými kruhy, a ten nezdravý ruměnec.

„Krása patří tomu, kdo ji chápe. Může si říkat co chce. Že vás to rozčiluje! Do jaké míry je vlastně tenhle dům jeho? Nesmysl. Míti je možno jen láskou. Copak on jej miluje?“ A po chvíli, téměř v zanícení: „Co on vůbec miluje?“

„Sebe,“ praví Zdenka, a rty se jí šíří, až odkryjí drobné bílé zoubky, poněkud dovnitř obrácené. Když se takhle směje, vypadá jako malá holčička. V koutcích úst jsou šelmovské jamky, oči jí září.

„Můj ty bože, tam vám to už vypadá!“ začíná vyprávět Julča. „Kdybyste to viděli! Ten malý skleněný lustr v arkýři sundal a na hák místo něj pověsil těžký míč, plný písku. Dvakrát denně se s ním potýká, na rukou navlečeny boxerské rukavice. Jako záložní poddůstojník je prý povinen udržovat svou tělesnou zdatnost. Toť se ví, jak před míčem tancuje, parkety jsou na tom místě dohola vydřeny. Chtěla jsem je vyleštit, ale on nedovolil, že prý to tak má být, aby měl oporu pro nohy. A lustr ovšem leží v salónku na zemi jako nějaké harampátí, jednou tam potmě šlápne a bude po něm. Však už roztřískal tu sošku Sokrata z pálené hlíny, kterou měl starý pán tak rád, a loktem vyrazil jedno broušené sklo v knihovně.“

„Mhm,“ bručí Matas a dívá se sklíčeně do kouta, je vidět, že se ho to hluboce dotýká.

„Pro nic nemá porozumění. Jak by měl?“ pokračuje Julča. „Předměty ho zajímají jen potud, pokud mají nějakou prodejní cenu. Co prý by stál všechen porcelán ve vitrínce, jestli by se nějak daly zpeněžit ty zbytečné knihy. Hrozně ho mrzí skříně plné šatů. Co s tím? Staré krámy. Má zřejmě nějaký plán. Už to naznačil. Chce si to zařídit moderně. Říkal: moderní mládenecký byt. Byl pro moderního sportovního muže.“

Matas mávne rukou, jako by od sebe odháněl všechna ta hejna zlých zpráv. „Eh, co,“ praví s předstíraným klidem, „to nejkrásnější tady nezcizí, neprodá, nezmodernizuje. To by musil celý dům obrátit v trosky. A všechno kolem, město, o němž se domnívá, že mu patří, by musil rovněž srovnat se zemí, obrátit v trosky. Naštěstí — ono bude žít, až on tu už dávno nebude. Člověk je tvor dočasný.“

Toník se hlasitě směje představě, že hromotluk Trešl je dočasný. Zdá se mu to neuvěřitelné. Vždyť vypadá, jako by měl trvati věčně.

*

Opět hrají, jako hrají každý den. Matas, Ruda, Zdenka — housle, cello, klavír. Salonní trio. Kdyby Julča byla hudebně nadaná, jenže ona bohužel není, mohly by býti ještě druhé housle nebo viola, jako tomu bylo za starého pána, salonní kvartet. Julčina nehudebnost je jedním ze smutků Matasova života.

„To bychom všichni jen hráli, ale kdo by se o nás staral?“ připomíná mu jemně Zdenka.

„Ne samým chlebem živ jest člověk,“ namítá vážně Matas.

„Ale slovem božím také ne.“

Boží slovo. Matas hladí s posvátnou úctou hrdlo houslí. Ruda se tohoto rozhovoru neúčastní. Mračí se. Nikdo neví, proč se tak mračí. Ruda se však mračívá často, na noty, na práci, na všechno. Ne snad, že by byl nevraživý, mračí se, když koná něco důležitého, když se nad něčím zamyslí — to už je jeho zvyk.

„Kabonil,“ říká mu po straně Toník. Patrně mu to někdo napověděl, ale kdo, to už Toník neví.

Dnes hrají Beethovena. Kabonil se kaboní víc než jindy, poněvadž je notový text velmi obtížný, je nutno mu věnovat největší pozornost. I Zdenka se malounko mračí, má na čele kolmou vrásku, ale to jen proto, že ji víc než kdy jindy ruší ten rozladěný truhlík pod rukama. S vroucností a steskem vzpomíná na plukovníkovo křídlo u okna nad Strahovskou zahradou. Nebylo to, jako by hrávala celému městu? Těm stráním a střechám? Zde je zazděna do čtyř stěn dvorku. Jen nízkým, těšným okénkem proniká z pokoje do prostoru sladká substance hudby, razí si cestu.

A nyní se ke všemu v tomto okénku objevila hlava jako tuřín, odulá, zardělá, s tupýma bleděmodrýma očima. Trešl. Koutky úst mu otráveně visí, nezdá se být v nejlepší náladě.

„Je to nějaké utahané, lidičky, co hrajete. Z toho by člověk hnípal.“ Nemyslí to však pranic dobrácky, oči mu zlobně svítí. Hlupáka vždycky pobuřuje to, čemu nerozumí. Chtěl by to vyhladit, udusit, zrušit, aby zůstala jen jeho vlastní, ochočená pravda.

Pan domácí mluví — domovník musí odpovědět. Nejdřív umlkají housle, pak cello. Klavír naposledy, jaksi tázavě, vyzývavě, nespokojeně.

„To je Ludvík van Beethoven,“ praví Matas důrazně. Má to být obrana nebo výtka?

„Ať to je čert nebo ďábel,“ hřmí popuzeně Trešl, „utahané to je. Nemohli byste zahrát něco od podlahy? Něco, co by člověku rozproudilo krev? Takhle nějaký pochod?“

Matas mlčí. Ruda mžiká očima, ohryzek mu poskakuje. Řekl by něco, ale neví co.

„Nejsme šumaři, pane domácí,“ ozve se Zdenka, a přelíbezně se usmívá.

*

Jak by nebyl Trešl mrzutý, jak by nebyl otráven, když se mu nic nedaří. Nic ho nebaví. Je tohle nějaký život pro mladého, moderního muže? Je v domě nějaká zábava? Předně — je tu plno starých bab. V předním křídle vdova — baba. Dvě partaje v prostředku — samí staří lidé. Hátlovka — baba, u Matasů — baba. Pravda, malířova žena je hezká, ale tam Oto dobře nevidí, je to na druhou stranu, a ti lidé žijí jaksi jenom pro sebe. A tu jsme u té druhé věci: žijí jen pro sebe. Co je v tomhle baráku slušného a spořádaného, žije si pro sebe. Trešl by rád viděl, aby se tu život trochu hýbal, aby byla nějaká družnost. Nějaké sedání na zápraží, rozprávky, řeči, občas přiléhavý, mastný vtip. Tady nic není. Je tu ticho jako na krchově. Tahle Julča — pěkná holka — ale nedůtklivá. Má to smysl, taková nedůtklivost? Kdyby to byla nějaká honorace, ale domovník! A teď ještě ty každovečerní chcíplé muziky. Už toho má až po krk.

Válí se. Nic nedělá. Nejdřív ho to těšilo, teď ho to už přestalo těšit. Hospoda? Kdyby tu někde nablízku aspoň byla pořádná hospoda! Je tu jedna hned vedle, toť se ví, ale tam sedají samí klidní, rozvážní sousedé. Vypijí své pivo a jdou. Nikdo se nehádá, nikdo nekřičí. Hostinský chodí v papučích. Sakra! Však to je také hospoda! Na zdi namalován nějaký svatý. Panenka Marie. Viděl kdy už někdo hospodu s Panenkou Marií? Co to může být za hospodu?

Bude se muset vypravit někam dál do Prahy. Najít si nějaký pěkný lokál. Rozšoupnout se, aby ho ta otrava přešla. Takhle to přece už dál nejde.

V první bráně divže se nesrazil s babou. Odplivl si. Jak by ne, ta křivá, za pelargóniemi — Hátlová. Ale baba se sladce tváří, zálibně se za ním ohlíží. „Copak, chce mi snad něco?“ myslí si Trešl, a také se ohlíží.

Babka si dodá odvahy. „Milostpane,“ skuhrá, „ráčejí mi věnovat malou chvilku!“ Chichotá se, jako když lžíce vrže o talíř.

Trešl na ni hledí s nedůvěrou. Protivná baba, špinavá, huba jí jede.

„Já jen,“ rozpřádá pomalu Hátlová svou, olizuje se, neví, jak do toho, „oni přec jako domácí pán mají zájem na tom, aby v domě byl pořádek. Pořádek v domě dělají lidé. No — myslím ty domovníkovic.“

Trešl se shovívavě šklebí, je mu to příjemné. Ať jen je rušno, ať si baba sklípne. Konečně — kdo ví, nejsou-li nějaké pletky? Matas vybírá činži. Trešl dovede své peníze rozhazovat, nebylo by mu však po chuti, kdyby je za něj rozhazoval někdo jiný.

„Já nevím, vědí-li, co je to za rodinu,“ šeptá Hátlová a rozhlíží se, jestli ji někdo neposlouchá. „On — jak může hospodařit na cizím, neumí-li na svém? Řemeslo mu jde od deseti k pěti. Pořád je samá muzika. A ten Ruda, který k nim chodí, se před lety u Matasa učil. Jenže musil pryč, nemohli ho uživit. To se jen pořád vrže, vrže, jak by to byli kdovíjací páni. Holky se nosí jako princezny, nosy nahoru. Žebrota! Já říkám: domovník si má hledět svého, mít na mysli jen svou službu.“

„No a?“ ptá se Trešl, který by rád slyšel pointu.

„Myslím, že by tu byli jiní lidé, kteří by to vedli líp, kteří by se poctivě starali o pánovo, kteří nemají smysl jen pro muziku.“

Trešl již ví, odkud vítr věje. Vytáhne z kapsy šátek a hlučně se do něj vysmrká. Nu, nechá té babě kousek naděje. Člověk nikdy neví, třeba mu to jednou bude k něčemu dobré.

Dnes se tedy Trešl konečně rozšoupl. Důkladně, to se musí nechat. Celou noc se toulal, kde byl, neví sám. Vrávoravě se vrací. Nebýt té lucerny — opravdu — sotva by to byl našel. Hromská lucerna! Naléhá celým tělem na tepanou železnou kliku. Masívní, hřeby pobitá vrata divže nevyletí ze závěsů.

Z hořejšího bytu se vyklání svraštělá stará tvář s platinově bílými vlasy. Nepříjemně překvapena, spěšně zas okno zavírá. Trešl říhá, chechtá se, opět říhá. Potácí se průjezdem k prvnímu nádvoří. No — je to s ním opravdu tak zlé? Že to nepůjde líp? Musí to jít líp! Násilně se odlepí od zdi, ale v téže chvíli letí na druhou stranu jako odvát vichrem. Taktak že se zachytí. Nejde to od zdi, prachsakra, vůbec to nejde! Když se tedy nemůžeme odvážit na volné prostranství, musí obejít dvorek kolem dokola. Tak se dostává ke kašničce s Herkulovou sochou.

Á — potvora! Starý známý. Trešl se opírá o roubení a přátelsky se šklebí na vousáče. Tak co, ty jeden? Jak se tady máš nad tou vodou? Trešlovi je najednou náramně k smíchu, že chudák Herkules musí stát s tím pitomým klackem nad nádrží, do níž prýští pouhá voda. Kdyby tam tak teklo pivo, žluté, pěnivé pivo...

*

Hátlová ostře klepe na domovníkovo okno. Mírně mží, nikdo není venku, Matas se Zdenkou pracují v zavřené kuchyňce. Julča šla poklidit do Trešlova bytu, vzala s sebou Toníka.

„Pane Matas,“ křičí podrážděně stařena, „jdou si pro pána, je nějaký namotaný. Aby jim nespad do nádrže. Já ho sama nezmohu, slabá ženská!“

Matas jde průjezdem prostovlasý, nespěchá. Matas nikdy nespěchá, kráčí vždy jen podle rytmu svých dlouhých nohou, které se odměřeně kývají.

Herkules má na hlavě Trešlův zelený klobouček se štětkou, trochu nezdařeně posazený do čela, ale má jej. Bůh ví, jak se Trešlovi k němu podařilo vylézt. Sám nyní s úpornými skřeky dáví do kašny.

Matas ohrnuje rty. Je mu to odporné. Podkládá však pod opilce ruku. Bere ho kolem pasu.

„Co vy? Co vy jeden?“ brání se Oto. „Vy jeden pitomej muzikante!“ Chvilku se zdráhá, pak si však přece dá říci. Dostat se domů s tímhle nebo s kýmkoli jiným, ale hlavně dostat se domů, do postele.

Po schodech vzhůru jako by valil těžký sud. Julča otvírá dveře. Vidí, kdo to. Toník se jí zděšeně schová za sukněmi. Nikdy ještě neviděl opilého člověka.

„Co ten usmrkanec tady? — Uk! Uk!“

Julča běží Matasovi na pomoc. Společným úsilím se jim podaří dovléci Trešla na pohovku. Opilec nastrkuje pánovitě nohu. Dcera pohlédne tázavě na otce. Matasova víčka se smutně sklopí.

Julča, zardělá hněvem až po kořínky vlasů, rozšněrovává těžkou zablácenou botu.

*

Druhý den ráno je Oto nezvykle čilý, v nadmíru znamenité náladě. Včera se důkladně prospal, a teď má hlad jako vlk. Rozšoupnutí se povedlo. Bylo to prima. Našel si kumpány sobě rovné. Co nejdřív půjde zas. Teď bude život o něco veselejší.

„Zatracení chlapi,“ pochechtává se při vzpomínce. Všecek omládl. Je velmi rozohněn. Na flámu se vyskytly i slečny. Inu, člověk je křehká nádoba. Není dobře být člověku samotnému. Jenže mnoho pil. Vlastně ani pořádně nevyužil příležitosti. Nu co, naskytne se nová. Sakra — kdyby tak tahle domovníkova holka nebyla tak upejpavá! Beztoho je to jen naoko. Copak nezná ženské? Ví, co v těch dnešních fiflenkách vězí. Oho! Zdráhá se to, zdráhá, a zatím...

Však mu právě Julča přináší snídani. Jako kdysi starému pánovi, na podnose džbáneček s mlékem, vedle džbánečku konvici. Hrneček vezme z příborníku.

„Víte, já nejsem na takovéhle parády,“ svěřuje se jí Trešl. „Mně by to stačilo bez těch podnosů a bez těch krámů. Pořádný hrnec kafe, rohlík a dost. Zbytečně se maže nádobí.“

Dívka se povinně usmívá, ale mlčí.

„Vy jste nějaká vážná,“ dobírá si ji Trešl. „To se nikdy nahlas nezasmějete?“

„Ale ano,“ praví Julča nepříliš vlídně.

„Smějete se, ale ne na mne. Snad na někoho jiného. Jistěže na někoho jiného. Na svého chlapce?“

Tenhle námět není Julči zrovna po chuti.

„A když se na toho svého hocha zasmějete, jak on se k tomu tváří?“ A najednou: „Jestlipak jste mu už někdy dala hubičku?“

Julča ještě doplní cukřenku, postaví ji na stůl, a jde mlčky ke dveřím. To Trešla dopálí. Je snad pouhý kus nábytku, nebo co? Takhle se s ním, s domácím pánem, jednat nebude. Chytí děvče za ruku.

Julča se na něho překvapeně podívá, oči se jí rozšíří ostražitostí.

„A co kdybych já teď od vás chtěl hubičku? Jestlipak byste mi ji dala?“ ptá se Oto zlověstně.

„Nemám pro nikoho hubičky,“ praví Julča přísně, a prsa se jí dmou. Však právě, ta prsa! A Trešl je v náladě tak milostné! Co se může stát? Nic se nemůže stát. Holka jako holka.

Než se Julča naděje, je kolem ňader sevřena druhou, volnou tlapou. Šklebící se neoholená ústa se blíží k jejím.

Vtom však pleskne políček. Důkladný.

Užaslý Oto pustí. Julča upaluje se schodů.

*

„Dala jsem mu přes hubu,“ hlásí udýchaně.

Matas vyskočí z židle, razítko v ruce. Zlatil hřbety několika svázaných knih. Na stole svítí mdlým, modravým plamínkem lihový kahan. Ozářen zespoda, podobá se Matas alchymistovi, kterému selhal poslední pokus.

„Dotíral a byl hrubý, dovoloval si ke mně, dala jsem mu přes hubu a utekla jsem.“

„Dobře jsi udělala,“ praví mírně Zdenka. „Měla jsi mu dát ale raději dvě.“ Babička horlivě přikyvuje. Matas zdrceně usedá.

„Nu, a co říkal?“ Jeho čelo se krabí v spoustu vrásek. Je komický ve své bezradnosti, ve své snaze zvládnout situaci. Něco mu našeptává, že se stalo něco neodčinitelného, co bude mít ty nejhorší následky, ale strach o dceru převládá. Jak má nyní chodit do Trešlova bytu, když jí tam hrozí nebezpečí? Rozpačitě si mne ruce.

„Co by říkal? Já jsem nečekala.“ Julča je stále ještě nabita vzpourou.

Matas sfoukne kahan. Nervózně si hladí světlého ježka nad hranatým čelem. Věc není tak docela jednoduchá. Nejrozumnější by snad teď bylo vypovědět Trešlovi stravování. Dal si přece výhradu. Jenže jakmile to učiní, nastanou další komplikace. Trešl bude na donášení pokrmů trvat. Zřejmě to slučuje se službou domovníka, nevzdá se tak snadno toho, co je mu pohodlné. A neposlouží-li mu Matasovi...

„Ode dneška budu k tomu hrubci docházet já,“ prohlašuje Zdenka, jako by četla v jeho myšlenkách.

„Ty? Myslíš, že se k tobě bude chovat zdvořileji? To se tedy hrozně mýlíš.“ Matas si není tak zcela jist tím, co říká, ale příčí se mu pomyšlení, že by měla Trešla obsluhovat Zdenka, jeho Zdenka, pianistka, inteligentní, útlá, jemná.

„Ale ovšem. Na mne se docela určitě neodváží.“

Nu dobrá, dobrá, snad by tím byla ta záležitost vyřešena, ne však skončena. Ještě je tu druhá strana, rozhněvaný, pohaněný domácí pán, který si ráčil s hloupým děvčetem zažertovat, a jemuž bylo za jeho blahosklonnost špatně zaplaceno. Nad dvorkem se rozlétne okno a z něho se vyklání brunátná, vztekem naběhlá tvář:

„Krásné! Náramně krásné!“ Řve, ale zakoktává se, neví, jak pomstít svou urážku, jak vyjádřit všechno své opovržení. „Taková — chamradina! Fuj! Tohle mi udělat! Já vás! Já vás!“ Ale co, to neříká. Ještě to sám neví. Šermuje rukama, prsty se mu chvějí. Nabere dech a odplivne si. Mířil mistrně, slina padla právě doprostřed záhonu s maceškami. To ho snad poněkud usmířilo. Zavírá okno.

Ale malý Toník se dává do usedavého pláče.

Jako každodenně, jde Matas po večeři před dům pro malou výkladní skříňku, která visí na skobě nedaleko vrat. Je v ní několik kašírovaných knih ve vzorných, ale vyrudlých vazbách, a v největší příhradě ozdobný štítek s jeho jménem — jediné znamení knihařské firmy. Skříňka je dosti těžká. Opatrně ji nadzvedne kolenem, poklekne na chodníku, opře si ji o rameno, a nyní se s ní vrací domů. Ve vratech ho dostihne Ruda Palička, který právě přiklusal od Klárova. Nu, tak tedy uslyší hned tady tu neradostnou novinu.

„Dobrý večer, pane mistr!“

„To nevíš, co se dnes u nás stalo,“ praví Matas bez jakéhokoli přechodu, zadýchávaje se pod tíhou svého břemene. „Trešl chtěl Julču obejmout a ona ho udeřila přes ústa. Teď ovšem ten chlapík zuří a ošklivě nám nadává.“

Účinek, který má tato zpráva na Rudu, je nad veškeré Matasovo očekávání. Mladík stojí v průjezdě bez hnutí, jen ohryzek mu zběsile poskakuje, jako by se dusil. Tváře se mu pomalu barví do temna.

„Co? Julču?“

Matas položí opatrně skříňku s knihami na zem. Vidí, že se s Paličkou něco neobvyklého děje, jeho vzrušení je příliš veliké. Mlčky se dívá svému bývalému tovaryši na ústa. Má neblahou předtuchu, že z nich vyjde něco důležitého. Něco navýsost vážného a důležitého.

„Pane mistr — pane mistr,“ koktá Ruda, „tohle — tohle nesmí být. To se už nikdy nesmí opakovat. Julča — je moje děvče, pane mistr. Já Julču — já ji — a tomu chlapovi napráskám. Já mu napráskám.“

*

Dnes se koncert nijak nedaří. Jak by se dařil! Matas toho má plnou hlavu. Nejdřív ten případ s Julčou a Trešlem — bezvýchodný, zlý případ — a nyní Ruda. Ne snad že by měl strach, aby maličký, hubený Palička Trešlovi neublížil — ale — jakže to ten hoch řekl? Julča je mé děvče. Julča! Tedy nikoli Zdenka? Matasa polévá horko i zima. Kolik let už Ruda do jeho domácnosti dochází — ovšem, pro hudbu, jen pro hudbu — ale Matas podvědomě tušil, že jsou tu ještě jiné důvody, prostší, lidštější. Jenže se domníval, že se Ruda zajímá o Zdenku. O Zdenku, s kterou mají společné záliby, s kterou hrávají z jedněch not, o Zdenku-hudebnici!

„Začneme znovu?“ ptá se nesměle Ruda, který první seznal, že se trio rozběhlo po nezbadatelných cestách. Jediná, která hraje bez chyb a s údivem sleduje nepozornost svých partnerů, je Zdenka. Je docela klidná, jenže Matas se nejvíc hrozí právě jejího klidu. Ovšem, jak by se neusmívala, jak by nehrála s celou duší svého oblíbeného Mozarta, když ještě o ničem neví? Co bude však říkat, až se to dozví? Tak on chce tedy Julču. Je to zrovna neuvěřitelné, vždyť nikdy nedal ani slůvkem najevo...

Matasovi není dopřáno dojít v svých trapných úvahách k nějakému smírnému závěru. Okno v Trešlově bytě se ještě jednou rozletí, a nade dvorem zahřmí mohutný hlas jako polnice, volající k poslednímu soudu:

„Bude-li pak konec té kočičiny, nebo nebude? Kdopak má tohle poslouchat? Kdyby to bylo nějaké hraní, ale takovéhle mňoukání! Už ať to neslyším, rozumíte? Dnes to bylo naposledy. S takovou muzikou já se ve svém domě otravovat nebudu!“

Wolfgang Amadeus Mozart ustrne uprostřed nedokončené věty. Ještě jedno nesmělé zastesknutí Zdenčina prstu a zašumění not, které sletěly z Rudova pultu.

*

Matas je všecek nesvůj, natírá lepenku pořád na stejném místě, starostlivě pokukuje oknem. Nemůže se dočkat Zdenky, která před chvílí odešla do Trešlova bytu se snídaní. Konečně ji zhlédne, jak pomalu kráčí přes dvůr a mává do taktu prázdným podnosem. Odhodí štětku a jde jí v ústrety.

U prošívacího rámu se prozatím sklání Julča.

„Zdenko,“ praví Matas kajícně, „víš, co mi řekl včera večer Ruda Palička?“

Zdenka zanechá prozpěvování.

„Že prý si to nedá líbit, aby si Trešl k Julči něco dovoloval. Že prý je Julča jeho děvče. Rozumíš? Ona že je jeho děvče!“ a zadívá se jí pátravě do očí.

Zdenka ani nepohne brvou. Její ústa se pomalu šíří k veselému úsměvu.

„Nu, a to jsi, tatínku, nevěděl?“

Matas vrtí zkormouceně hlavou. Ne, to opravdu nevěděl. „Víš,“ povídá, a jazyk se mu neobratně válí v ústech, „já jsem si myslil...“

„Ty sis myslil,“ praví Zdenka chvatně a malounko se rdí. „Jenomže — já mám pro tebe horší zprávu. Trešl si pro tebe vzkazuje. Myslím, že to nebude nic dobrého. Máš k němu ihned přijít.“

*

Matas stojí před Trešlem jako voják před svým velitelem, ne však dosti pokorně, jak si to Trešl představoval, rukou se opírá o nádherné plukovníkovo křídlo — svou špinavou, knihařskou prackou — už z toho je vidět, jaké mají ti lidé chování, co si všechno dovolují. Inu, strýček je zhýčkal, to je to. Od nynějška bude však všechno v domě vypadat jinak.

Oto chodí po parketách jako lev se vzpřímenou hlavou. Pán situace.

„Tak abychom si rozuměli, pane Matas. Vaše dcera mne včera hrubě urazila. Pro nepatrný žert! Snad vám ani nemusím vykládat, že jsem byl v té věci docela nevinen. Nejspíš se domnívala — ale to je hrozně směšné, já mám jiných holek! Ji právě potřebuji! Ale nechme toho. Udělala to, dobrá, nebudeme už o tom mluvit. Ovšem, ve svém bytě ji už nechci ani vidět. Zařídil jste to sám — nemám nic proti tomu — bude mě obsluhovat jiná slečna. Je s tím, zdá se mi, srozuměna. Mohu na to spolehnout, že svou práci bude dělat stejně pečlivě jako předešlá?“

Matas mlčky přikývne. Víčka mu visí přes oči jako záclony.

„Dejme tomu, že to bude dělat stejně řádně, ač — mohu vám říci — příliš tomu nevěřím. Nemám valnou důvěru k slečinkám, které brnkají na klavír. Nezdá se mi, že by byly dobré také k něčemu jinému.“

„Naše Zdenka,“ praví Matas unaveným, vyvanutým hlasem, „by byla právě tak dobrou hospodyní, jako je pianistkou. Nikdy se neštítila žádné práce. Budete s ní spokojen.“

„Když jsme tak u té hudby,“ přerušuje ho Trešl, „to, co jsem na vás včera volal oknem, samozřejmě platí. Od toho neustoupím ani krok. Nechci už ve svém domě poslouchat žádné dření koček z kůže. Kdybyste byl mým nájemníkem, mohl byste si to dovolit v rámci policejních předpisů, vy jste však jen mým domovníkem. Chcete-li, abyste jím směl zůstat, pak vám nezbývá než mne poslouchat. Budete se musit přizpůsobit a toho vrzání nechat. A ne snad abyste si pomyslil, že se dáte do hry, když já vytáhnu paty z domu!“

Matas nabere zhluboka dech. Jímá ho závrať.

„Chvála bohu,“ praví Trešl vítězoslavně, „v domě jsou lidé, kteří by mi to hned oznámili. Rozumíte? Řekli by mi to, a pak byste bez milosti letěl. Znám jednu partaj, která má o domovnictví veliký zájem. Tak vidíte, máte na vybranou: nechat té muziky, nebo se vystěhovat. Co tomu říkáte?“

Matas chvíli mlčí. Tohle přece jen nečekal. Domníval se, že až se Trešl vyzuří, bude zas všecko dobré. Cožpak mu nevyšel dosti vstříc, když mu místo Julči poslal Zdenku?

„Pane domácí,“ praví váhavě, „kdybych si to tak směl rozmyslit. Odpovím vám, budete-li chtít, ještě dnes. Ale ještě raději bych byl, kdyby to mohlo být až zítra ráno. Chtěl bych se o tom poradit se svými dětmi. “

Trešl se bez jakékoli zjevné příčiny dívá oknem. Patrně se domnívá, že takové neúčastné dívání jinam vypadá hrozně vznešeně. Pak si změří Matasa ledovým pohledem.

„Tak dobře — zítra ráno. Do té doby počkám. Ráno sem přijdete a povíte mi, jak jste se rozhodl.“

Na odpočívadle dřevěných schodů se musí Matas na chvíli zastavit. Ještě pořád tam visí kříž a pod ním červená lampička s dohořelým olejem. Ale teprve na dvoře, na plném denním světle se mu pořádně rozklepou kolena.

Za pelargóniemi svítí zeleně dvě jedovaté oči. Hátlová.

III

Toník běhá po dvoře sám, nikdo s ním nechce nic mít. Je tu ovšem také ještě babička, ale s tou nelze počítat, ta přece nikdy nemluví. Julča tu sice byla, seděla na nízké stoličce a začala mu vypravovat pohádku o protějším balkóně, pod kterým je okrouhlá studna, docela novou pohádku o Romeovi a Julii, ale tatínek ji zavolal a musila jít domů. Tam se všichni pořád jen o něčem radí a Toník neví o čem, když se mezi ně chtěl vplížit, přirazili mu dveře před nosem. Vůbec s ním dnes nakládali špatně, což se obyčejně nestává, utrhovali se na něj, odstrkovali ho, jako by byl něco provedl, nebo jako by ani nebyl jejich.

Ale ta pohádka je krásná, jen trochu nesrozumitelná. O balkónu již všechno ví, co s tím má však společného studna? Bude dobře se na to ještě jednou důkladně podívat. Chytá se oběma rukama železných prutů a vytahuje se na okénko. Teď je docela nahoře, krásně si hoví, schoulen v hnízdečku zaoblených mříží. Podívejme se, Spinka je dnes nějaký zaražený, nekouří, zato z Hranáče se valí celé mraky dýmu, občas z něho vylétne i jiskra. Takhle to trvá s Hranáčem už dlouho. Toník se na to ptal Julči, bylo mu to divné. „Chytily saze,“ řekla mu lhostejně. Jenže Toník by byl raději slyšel nějakou hrůzostrašnou historii o loupežníkovi, který se vzteká, až z něho létají jiskry. Julča, která má pro takové příběhy většinou smysl, protože je veselá, odmítla, a začala mu vypravovat tu pohádku o dvou smutných milencích, kterým rodiče v lásce bránili. Je s tím snad v nějaké souvislosti to, co před chvílí v kuchyni zaslechl, když si byl pro dopolední krajíček chleba, že si totiž Ruda Palička chce vzít Julču za ženu? Tatínek řekl docela jasně: „Kdy vlastně míníte mít svatbu?“ Julča pokrčila rameny a odpověděla, že o tom s Rudou ještě nemluvili. A tatínek na to: „Jen to je mi divné, že jste to přede mnou tak dlouho tajili.“ Julča se zasmála do hrsti a nevysvětlila nic.

Tak tedy ta dívka naproti na balkóně nemůže být jeho sestra Julča, ačkoli se také jmenuje Julie, protože tatínek Rudovi nebrání. A ten, který pořád leze za Julií po provazovém žebříku, nemůže být Ruda Palička, protože Ruda chodí k nim do domu už dlouho a vždycky jen dveřmi, a nemá vůbec žádné rodiče, s nimiž by Matesovi mohli pěstovat takovou smrtelnou zášť. Je to vlastně veliká škoda, bylo by docela zajímavé zalidnit ten protější balkón známými postavami. Jenže ten Romeo, jak mu ho vypodobnila Julča, se Toníkovi tuze nelíbí, zdá se mu přespříliš ohnivý a nerozvážný, vůbec se ještě nepokusil domluvit se s rodiči té své Julie. Půjde-li to tak dál a ani jeden ani druhý z těch dvou se neumoudří, pak se může docela krásně stát, že ta pohádka nakonec špatně dopadne.

*

U Matasů se nepracuje. Zdenka sedí u zavřeného piana a bubnuje prsty na víko. Julča si u stolu opírá bradu o obě pěsti, a otec Matas chodí po světnici tím svým tragickým krokem, jako by se mu podlamovala kolena, jedno rameno výš, druhé níž, ruce sepjaty za zády.

„Je to těžké,“ povídá, „zatrápeně těžké.“ Vypadá jako umučení.

Jak by takové rozhodování nebylo těžké! Trešl mu dal ultimatum: buďto jít odtud, nebo nechat hudby. Jít odtud — a kam? Kamkoli dolů do Prahy, do činžáku, do nějaké té komfortně zařízené, dusné betonové škatule? Opustit místo, kde se narodil, kde zestárl, rozloučit se s okolím, ke kterému přilnul? Nebo se vzdát hudby, svého jediného potěšení? Nemůže se říci, že by ho byl osud nějak obzvlášť zahrnoval štěstím. Dvakrát byl ženat, dvakrát ovdověl. Matka je řadu let nemocna, řemeslo jde bídně. Zbývá hudba, povznášející nad všechny bědy, pramen nadšení.

„Bez hudby — jakýpak život?“ praví nahlas, víc pro sebe než pro své posluchače.

„Bez hudby,“ přizvukuje Julča, „bez hudby být, tatínku, nemůžeš. To nejde.“

Matas k ní obrátil svůj vyzáblý obličej s horečně planoucíma očima.

„Máš pravdu, to nejde, ale jak se mohu odtud odstěhovat? Po tomhle dvoře jsem se proháněl před lety zrovna tak, jako se dnes po něm prohání Toník. Valně se to tu od těch dob nezměnilo, jen plukovník byl tenkrát ještě docela mladý muž a místo mne tu bydlil můj otec. Knihařina tu zrovna tak páchla, jako tu páchne, zrovna tak se tu hrávalo, jako teď se hraje. Tatínek byl také náruživý hudebník. S vaší nebožkou matkou jsme se poznali tady v domě, v průjezdě, když přišla odvádět vyprané prádlo paní Silpochové, která byla tenkrát sotva několik týdnů provdána. Pak jsme spolu chodívali Kapucínskou uličkou, po starých hradčanských šancích, a u svatého Jana Nepomuckého jsme měli svatbu.“

„V novém bydlišti,“ praví Julča nesměle, „by sis také musil hledat nové zákazníky, a já myslím, že by to bylo dost obtížné. Na stará kolena se každému špatně znovu začíná. Povážíš-li, že bys musil platit drahý byt, který máš teď zadarmo, a že by ti odpadly domovnické příjmy...“

„Tak pro co se tedy vlastně přimlouváš,“ vyhrkne Matas rozčileně, „pro to, abych odešel, nebo abych zůstal? Vůbec ti nerozumím.“

Julča již mlčí, ale myslí si své. Však se jí ještě naskytne příležitost, aby do věci promluvila. Rozvážila si to všechno docela dobře.

*

Teď přišla na dvůr malířova Hanička. Je to dost zvláštní, protože zde tuze často nebývá, předně se s Toníkem většinou jen hašteří, a za druhé ji tatínek malíř skoro denně vodí na procházky do okolních zahrad a parků. Možná, že ji její krásná, dobrosrdečná maminka úmyslně poslala k Toníkovi, aby se mu tu s babičkou tak nestýskalo. Od rána se u Pešinů zdrženlivě, ale s napětím sleduje drama, které se odehrává za Matasovými zavřenými dveřmi.

„Podívej se,“ chlubí se Toník děvčátku, „já tu visím nad ohromnou dírou, a ani dost málo se nebojím.“ Dívá se poočku po babičce, jako by ji bral za svědka svého hrdinství.

Hanička se ušklíbne. Pro takové klukovské kousky má jen pohrdání.

„Jestlipak víš, kdo to je Spinka, Slíva a Hranáč?“ pokouší se Toník znovu zapřísti rozhovor.

Holčička je však střízlivá a nechce v komínech vidět nic jiného než zas jen komíny.

„A tu pohádku o Romeovi a Julii také neumíš? Víš, je to pohádka o protějším domě s balkónem, a o té studni.“

Pohádka holčičku nezajímá, ale hrozně ráda by věděla, jak je asi ta studně hluboká.

„Sto metrů,“ praví Toník pohotově a ani nemrkne. Nikdy se na hloubku studně neptal a nic o ní neví, nedá se však zahanbiti. „Kdybych tam hodil kámen, vypadl by až dole v Praze. Znáš Prahu?“

Hanička přisvědčuje, že Prahu zná.

„Tak mi ukaž, kde je Staroměstské náměstí!“

Vtom však přichází otec Matas se svými těžkými myšlenkami v hlavě. Dětí si nevšímá, jde rovnou k matce, usedá na skládací stoličku, která zde zbyla po Julči. Nevadí mu, že na stoličce leží nedokončené šití, nůžky a jehla zapíchnutá do látky.

„Tak maminko,“ praví pochmurně, „budeme se stěhovat.“

Stařena mlčí a obě děti rázem ztichnou. Toník i děvčátko pozorně naslouchají.

„Co tomu, maminko, říkáte? Musíme se stěhovat. Dostal jsem od domácího výpověď.“

Toník cítí, jak mu něco tiskne hrdlo. Takhle se tedy věci mají! Proto se dnes od rána pořád jen radí a radí! Nejraději by se dal do pláče, ale před dívenkou se stydí. Podruhé už před ní brečet nebude. Raději se provlékne těmi železnými pruty pod sebou a zřítí se do propasti, než by připustil, aby mu před tímto ženským stvořením opět vyhrkly slzy.

„Nedá se nic dělat, musí to být.“ Matas hledí na matku s netajeným zármutkem.

Tu začne babička kroutit hlavou. Mračí se a energicky kroutí hlavou. Neříká nic, ale kroutit hlavou nepřestává. Znamená to rázné odmítnutí.

„Ale když jsem dostal od domácího výpověď! Buďto tu zůstanu, ale pak nesmím už nikdy hrát, nebo půjdu. Tak je to.“

Babička stále ještě kroutí hlavou. Pro synova muka nemá porozumění. Myslí jen na sebe. Na svou vyhlídku, již nechce opustit, dokud bude živa.

*

Zdenka se marně pokouší zastavit příval Toníkových slz. Lítost je příliš silná.

„Když jste mi nic neřekli! Kdybyste mi byli jen něco řekli! Nechali jste mě venku samotného!“

„Nu dobrá, ale teď už to víš, a neplač. Pláčem se nic nespraví. “

„Já nepláču proto, já pláču pro něco jiného!“

„A proč tedy pláčeš?“ usmívá se Zdenka.

„Protože — Hanička je tak hodná!“

Matas se nakloní nad chlapcem a strnule se na něj dívá. Je to ten bezradný pohled dospělých lidí, zasažených osudem, kteří předstírají rozumnou rezignaci, a zatím hledají v hořem zrůzněné tváři dítěte odpověď na své naléhavé otázky, sílu i útěchu.

„Ona povídala, že tatínek bude smět chodit hrát k nim, že to pan domácí panu malíři nemůže zakázat.“

„Och, můj ty drobečku,“ praví smutně Zdenka, „to by bylo málo platné. Malíř si ovšem může dělat v svém bytě, co chce, ale jakmile by se domácí dozvěděl, že tam hrává tatínek, že tam hráváme my, a on by se to dozvěděl docela lehce...“

„Ale já nechci pryč odtud, já odtud nepůjdu. Já nepůjdu od Spinky a od Slívy, nepůjdu od babiččina okénka, nechci se stěhovat — mně se tu líbí. Líbí se mi všecko, co děláme, kam chodíme — i Hanička se mi líbí — a paní malířová — ať tu tatínek zůstane!“

*

Toník je opět venku. Opět chodí po dvoře, nedětsky, přemýšlivě — má starosti. Dospělí mu nic neslíbili, jenom ho chlácholili. Ke komu se obrátit? Táhne ho to k mlčelivé babičce. Babička nikdy nemluví, ale myslí si své. Když jí tatínek domlouval, vrtěla hlavou. To znamená, že se stěhováním nesouhlasí. Toník v ní tuší spojence. Copak, aby se s babičkou dohovořil? Možná, že něco ví, nějaké tajemství, kterým se všechno to trápení nakonec v dobré obrátí, a že mu je řekne.

„Babičko?“

Babička mlčí, záda má do oblouku, jako by se v své pojízdné židli choulila zimou, šátek jí padá do čela, takže je vidět sehnutou žlutou šíji a v ní hluboký žlábek, plný stříbrošedého chmýří. Dívá se dolů na Prahu s obzvláštní soustředěností.

„Babičko, co řekneme tatínkovi, abychom tu mohli zůstat? Já také nechci pryč.“

Temné, vyhaslé oči se zvolna otáčejí na vnuka. Jedno je podivně skleněné, zorničku má natrženou, vypadá jako rozbité okno, druhé je obyčejné lidské oko. V tomto pohledu není spojenectví, je v něm podezření. Staré dítě se jím ptá malého dítěte: „Jestlipak ty to myslíš vážně? Jestlipak mě jen tak nezkoušíš?“

„Už jsme dva,“ tvrdí Toník, „vy a já. Teď ještě přemluvíme Zdenku a Zdenka řekne Julči. Ruda udělá, co bude chtít Julča.“ Toník si představuje rodinu tak trochu jako parlament. Tatínek bude přehlasován.

Pomalu, pomaloučku babička chápe. Bezzubá ústa se otvírají, koutky úst s tuhými chloupky se zachvívají — už — už něco řekne! Ne, jenom zvedla zdravou ruku z klína, v níž měla kupodivu dobře schován kapesník, a vyplivla se do něj. Pak tutéž ruku — třeslavě — nejistě — položí Toníkovi na rameno.

Toník se cítí silný a statečný, ani zanic by neucukl, ani zanic nepřerušil spojení, kterým se babička tak trochu dává do jeho ochrany. Ani zanic? A co když přece? Vpředu bouchla vrata. Těžký, chvatný krok, tak známý, krok majitele, dobyvatele. Urputný krok zlomyslného Hranáče!

Toník prožívá kritickou chvíli. Na zádech mu naskakuje husí kůže, na čele vyvstává studený pot. Může však utéci, když se babička zřejmě chystá prozradit mu svůj plán? Ne, to neudělá, nemůže to udělat. Vždyť je přece muž! Vydrží, nehne se z místa, ať se stane co stane. Aspoň se snaží nedívat se na svého úhlavního nepřítele. Zvědavost mu však přece nedá, a tak koutkem oka zahlédne, že Trešl si v podpaží nese čtverhranný, v papíře zabalený předmět, nějakou bedničku, a k ní má motouzem přivázán podivný, zohýbaný trychtýř.

Trumpeta! Hranáč si v městě koupil trumpetu! Chce se teď snad sám dát na muziku?

*

Jsou sice již skoro dvě hodiny odpoledne, ale Julča teprve umývá nádobí, dnes se u Matasů s obědem trochu zpozdili. A tu vchází do dveří Ruda Palička.

„Rudo, kde ty se tu bereš!“ žasne Zdenka. Ještě snad nikdy se tu neobjevil v tak neobvyklou dobu.

Ruda rozpačitě vysvětluje. Ráno, když obstarávala denní nákup, si k němu Julča na Klárov odskočila a vyprávěla mu, jak si Trešl otce předvolal. Nu, a poněvadž se mu zdá, že by v té věci měl také co říci, vyžádal si od svého mistra na odpoledne volno, a teď je tady.

Toník má v ruce lžičku, před sebou misku s kompotem. Jen tak z ní ulizuje, dává si na čas, snaží se jídlo co možná protáhnout. Nestojí o to, aby ho opět poslali ven. Ruda sedí důstojně za stolem, vypadá dnes jako opravdový host — poprvé za všechna ta léta, co sem dochází. Ruce má na kolenou, a pořád si ta svá kolena hladí, z Julči nespouští oči. Toníkovi to je už protivné.

„Nemá to vůbec žádný smysl Trešlovi ustupovat,“ bručí Julča a naschvál se vyhýbá Paličkovu pohledu, drhne nádobí s obdivuhodnou pečlivostí. „Teď si vzal tuhle záminku, až mu bude vyhověno, najde si jinou. Odřeknete si hudbu, dobrá, Zdenka mu bude dělat děvečku, ale copak víte, kdy se mu zas něco znelíbí? Polévky mu budou přesolené, omáčky málo kořeněné, nebo si usmyslí, že domovník nemá mít malé děti. Říkám vám, nebude spokojen, dokud vás odtud nedostane. Má vztek a chce se pomstít. Já — já bych se sebrala a šla. Nečekala bych, až vám zas vynadá, až vás zas nějak poníží.“

Matas tu stojí u sporáku, jako by k němu byl přikován, ruce za zády, bradu do výše — zajatec svaté inkvizice. Před ním plápolá oheň, kat si chystá mučidla, jižjiž ho začnou po těle pálit rozžhavenými železy! Ani nehlesne.

„Pane mistr,“ rozhovoří se vroucně Ruda Palička na Julčin pokyn, „vždyť ono se to nějak vytváří. Ode dneška si hledám nějaký slušný byt. Takový, v kterém bychom se všichni směstnali. Byt, kde bychom společně pracovali a společně hráli. Je už na čase, abych se udělal pro sebe. Já bych — vy byste se mnou — —“ Neví, jak by vyslovil, že Matas má být v tomto novém uspořádání vlastně jeho, Rudovým pomocníkem. Přece si ten starý člověk nemůže začít něco na vlastní pěst! „Vždyť jde jen o to, abychom jedli nějaký chléb. Nemusí to být zrovna pečeně. Konečně,“ povídá rozjařeně, „proč ne? Když se přičiníme, brzy bude i ta pečeně.“

Julča sleduje svého ženicha s oním přemítavým výrazem, s jakým se díváme na natažený stroj, o jehož dobrém chodu se chceme přesvědčiti.

„A tak bych do toho praštil,“ spouští se Ruda, takto povzbuzován. „Natruc bych vytáhl cello, naladil housle a udeřil do klavíru. Ten by koukal! Do té doby, než by vypršela výpověď, bychom mu tu aspoň vyhrávali. Každý den. Možná, že by pukl zlostí a byl by od něho pokoj.“

„Já do činžáku nepůjdu,“ prohlásí Matas hlasem umíněného dítěte.

„Kdo vám říká, že zrovna do činžáku?“ Ruda je dnes neuvěřitelně výmluvný. Nikdy ještě nebyl! „Vy si představujete — když stěhovat, tak dolů do Prahy, já vím. Bojíte se těch velikých moderních domů. Ale copak by se nenašlo něco menšího tady nahoře? Třeba v nejbližším okolí, pod Loretou, v Úvoze, na Pohořelci. Tady je starých domů — jeje! — a do těch se lidé neradi stěhují, mnohem raději jdou dolů, do komfortu. Jen hledat!“

„Já vím,“ praví Matas tiše, „jsi hodný hoch.“ Snad ho dokonce prve Rudův nápad na chvilku zaujal, na jeho tváři se zračilo jisté oživení, teď však již tato jiskra opět zhasla. „Víš, ono to nepůjde. Pro mladé manžele je lepší, když jsou sami, aspoň zpočátku. Je to všechno náramně hezké, ale pohromadě — to by nás bylo trochu mnoho. Nevěřím také, že by se tady nahoře doopravdy něco příhodného našlo. Je to tu přece jen levnější než dole, a kdopak má chuť vyměnit levné za dražší? A i kdyby — příliš jsem si tady zvykl. Tohle místo mi žádné jiné na světě nenahradí.“ Pokyvuje hlavou a chvíli mlčky přemýšlí.

„Ještě jsem se nerozhodl,“ koktá uboze.

Ruda se odkrade do kumbálu, aby se tam potěšil se svým cellem, dveře za sebou nechává dokořán otevřené. Jednu ruku má v kapse, druhou ohledává každou tkaničku, každý záhyb plátěného obalu. Pohvizduje si. Toník si může vykroutit krk, pokukuje po něm pln němého obdivu. Neuvědomuje si dosti dobře smysl Paličkova horlení. Je to přece jen chlapík, ten Ruda. Přemýšlí, není-li v něm něco z ohnivého Romea.

Julča vynáší na dvůr dřez s pomyjemi. Patrně se tam chvíli zdrží, má jej v úmyslu nad kanálem důkladně vydrhnouti.

„Tatínku,“ ozve se Zdenka vážným, důtklivým hlasem, „je tu ještě jedna stránka té věci, a tu si také musíme rozvážit. Pamatuješ, jak jsi jednou nadhodil, že tu Trešl nebude věčně?“

Matas se k ní obrací, v očích plachou otázku. Pravda, říkal to, dobře se na to pamatuje, jenže to bylo za jiné příležitosti a docela jinak myšleno.

„Jsem o tom přesvědčena, že tu dlouho nebude. Nenajde tu pro sebe dost zábavy — příznaky se konečně už ukázaly — ten klid tady, to není nic pro něj, jemu by se spíš hodila nějaká rušnější čtvrť, střed města, tam má přece také ty své kumpány. Uvidíš, jednou se sebere a zmizí. Opatří si tam dole mládenecký byt podle svého vkusu, a tady to pronajme.“

„Já vím,“ namítá Matas nejistě, „ty mě chceš jen tak těšit.“

„Naprosto ne,“ řekne Zdenka živě. „Copak tvrdím něco nemožného? Chtěla bych se vsadit, že se jednoho krásného dne vystěhuje. Pak na jeho místo přijdou nějací slušnější lidé, kteří nám do našich zálib nebudou mluvit. Nebo to zkrátka nechá prázdné a bude pryč. Ale víme my, co se všechno může stát? Je to násilník, hýřil, neklidná povaha — rozhází peníze — nu, a pak to třeba ještě rád prodá. Shledá, že to není tak jednoduché, žít z kapitálu — při jeho požadavcích. Chytí se zas svého obchodu. Nebo se pustí do nějakého jiného podnikání, v kterém zkrachuje. Rozjede se do světa. Co tu je všelijakých možností! Zkrátka, musíme to vydržet.“

„Vydržet, vydržet,“ opakuje po ní podrážděně Matas, „tobě se to řekne. Jsi mladá, můžeš čekat. Všichni jste mladí — ty, Julča — i ten Trešl je ještě mladý. Já jsem už starý chlap, čekání, to pro mne není. Budeme-li s Trešlem jeden na druhého čekat, já to nebudu, který se dočká.“

„Dočkáš se, uvidíš,“ tvrdí Zdenka s nezvyklou vášnivostí. „Vzpomeneš si jednou na má slova: odejde odtud dřív nebo později. Musíme jen mít trpělivost.“ Najednou zazní zvenčí břeskný pochod. Trá-tráta-ratatá-bum, bum, bum!

„Vojáci!“ vykřikne Toník a běží na dvůr. Ve dveřích vletí do náruče Julči, která se vrací s vymytým dřezem. „Bláhový,“ povídá mu, „podívej se nahoru.“

Toť se ví, žádní vojáci nemašírují kolem domu. Z otevřeného okna Trešlova bytu vyzývavě trčí plechový trychtýř. Gramofon statečně vytrubuje. To je tedy ten přístroj, který si Hranáč koupil! Toníkovo tušení bylo v jádře správné. Ano, nyní bude on celému domu vyhrávat.

„Jak ohavné, jak ubohé dětinství,“ křiví Zdenka opovržlivě rty. „Tohle má být nejspíš jeho největší triumf. Přinesl si svou vlastní hudbu. Dopřeje sobě i jiným toho, co on má rád, čemu on rozumí. Nu, to se mu podobá. To je přesně v jeho stylu.“

Ruda vchází do kuchyně, mračí se jako ďas, rty má pevně stisknuté — vypadá přímo nebezpečně. Pro koho hraje Trešl? Chce vědět, co tomu říká Julča. Ovšem, Ruda je nenapravitelně pošetilý hoch. Ruda žárlí.

*

Matas si jde před dům pro svou výkladní skříňku. Vlastně je ještě brzy, ještě by nemusil, ale našel si záminku, chce být aspoň na chvíli mimo rodinný kruh, docela sám, aby si mohl všechny ty věci srovnat v hlavě.

Déšť je na spadnutí, ve vzduchu je takový divný, skličující klid, ani větérek se nepohne. Větérek se nepohne, a všechno na člověka padá. Inu, to, co říkala Zdenka, není tak zcela bez podkladu. Jenže — ten gramofon přišel zrovna v pravou chvíli. Však také Julči zasvítily oči — vidíš, neříkala jsem ti to? O tom nemůže být ani nejmenší pochybnosti, Trešl si zamanul, že ho bude trýznit. Ty hnusné skřeky toho sprostého pochodu! Byl toho plný dvůr, plný dům, a nebylo kam utéci. Ale co — dnes takové, zítra zas jiné ponížení. Zvykej! Zvykej! Matas rozhodně zvykat nebude. Dosud žil rovně, po svém, a teď by se měl hrbit před takovým — takovým — — A kdyby i nakrásně to mělo trvat jen krátký čas. Ne, nebude se přizpůsobovat. Julča s Rudou mají pravdu. Ten hoch, Ruda, není z těch, kteří hovoří naplano. Když slíbil, že bude hledat byt, tak jej také najde. A třeba to ani nebude tak docela zlý byt. Ovšem, takovýhle byt to nebude, ale zato tam budou hrát, kdy a jak budou chtít, docela svobodně...

Již sahá na skříňku, již ji podkládá kolenem — a vtom je zaskočen. Rozhlaholí se zvony. Nejdřív začnou svatovítské. Bouří, bouří — pravé hromobití tónů, a teď se přidávají i ostatní, celá ta vzácná společnost kolem dokola, staří známí, spolehliví přátelé z těch nekonečných let a měsíců a dní!

„Zů-staň, zů-staň,“ hlaholí zvony, „tady jsi žil, tady jsi žil — nemůžeš pryč, nikdy pryč!“ Nemůžeš pryč, tady ses narodil, tady jsi vychoval děti, tady jsi získával, tady jsi ztrácel, se životem ses rval, z této půdy ti občas vykvete prostá chudobka radosti, sem patříš celou svou podstatou. „Kampak bys šel, kampak bys šel,“ vyčítá tlumeně Strahov, skryt v akustickém stínu, a svatý Jan Nepomucký horlí: „Najdeš to kde, co tady máš?“ Alžbětinský klinkáček odpovídá jednoznačně: „Nik-dy, nik-dy, nik-dy.“

Nakonec bijí hodiny, a na Loretě se rozcinká zvonková hra.

Matas se vrací zvenčí bez skříňky, s bolestně staženou tváří.

„Copak je s tebou, tatínku,“ ptá se ho Zdenka, „potkalo tě snad něco zlého? Něco ti schází?“ Sama pobledla náhlou starostí.

„Ne, ne,“ vrtí hlavou Matas, „nic se mi nestalo.“

Zdenka se na něj chvíli vážně dívá, pak se ho znovu zeptá: „Ty už teď víš, co ráno odpovíš Trešlovi?“

„Ještě jsem se nerozhodl,“ praví Matas, a těžce dosedá na ustlanou postel. Spíná ruce, až se mu nehty zarývají do masa.

*

Zdenka s Julčou spí v pokoji, Zdenka na posteli, patřící k nábytku, Julča v jakési ohromné, jen fermeží natřené bedně, která se ve dne přikrývá deskou a zastírá dvěma dovedně sestehovanými pokrývkami. Podle té desky se jí říká táfle. Stávala kdysi v kuchyni, ale po smrti Matasovy druhé ženy byla přestěhována do pokoje. Ve spodní části táfle je totiž zásuvka, která se na noc vytáhne, a je lůžkem malého Toníka. Poněvadž v bytě není pro nový kus nábytku místa, je velmi podobné pravdě, že bude Toník spát v zásuvce ještě v dobách, kdy začne chodit do školy.

Ledaže by v té věci nastaly podstatné změny, až se Julča provdá.

Matas má postel v kuchyni pod oknem, a babička u dveří do kumbálu. Ten kout je nejteplejší z celého bytu, je blízko sporáku.

Je to krásné, spát u okna! Kdykoli se člověk v noci probudí, spatří nad sebou oblohu plnou hvězd. Jenže dnes hvězdy nesvítí, a Matasovi se ani nechce otvírat oči. Má obličej obrácen do kuchyně — do tmy. Ten mrak, co stál večer nad západem jako černá zeď, se mu nyní vplížil do srdce. Odděluje jeho srdce od ostatního světa jako opona. Celou svou tíží spočívá na jeho mozku. Matas se marně pokouší myslit, nemůže. Ráno má říci závazné slovo Trešlovi, a on zatím vůbec nedovede myslit. Bože, bože, kdyby věděl, jak se rozhodnout! Na jedné straně dům — matčino tvrdošíjné ne — Toníkův pláč — Zdenčina víra — na druhé hudba. Nemít hudbu. Žít mlčky, tiše. Poslouchat cizí, hlučný hlas. Ale to vlastně znamená nežíti! Pro co se rozhodnout?

Matas vidí před pevně zamčenými víčky dvě misky vah v dokonalé rovnováze. Úzkostlivě pozoruje jazýček, ale ten se neuchyluje. Na jedné straně je jeho příslušnost k tomuto kousku země, na druhé způsob, jímž se naučil vyjadřovat svou lásku, své nadšení — umění, které ho povznášelo nad všednost dní, nad únavu a životní prázdnotu. Dívá se, studený pot mu vyráží na čele: jazýček se podobá ohnivému vykřičníku, tiše hořícímu plaménku lihového kahanu, je však zcela ukryt ve vidlici vah, jen jeho záře jej prozrazuje, posvátná záře božího ukazováku, vztaženého k zenitu...

Kdyby tak věděl, co ještě přihodit na tu či na onu stranu, jak způsobit, aby se misky pohnuly, ať už jedna nebo druhá, alespoň maličko by se pohnuly! A v této trýzni, v tomto soustředění na imaginární paprsek spravedlnosti — Matas usíná.

*

Vtom slyší: jako když někdo zkouší struny jeho houslí. Lehoučkými, opatrnými prsty, jednou, znovu — ale ne, to nemohou být housle, to je hlubší, sytější tón — zní, opět zní — ano, harfa je to, někdo brnká na harfu! Kde by se tu však, pane bože, vzala harfa?

Teď právě se k ní přidávají housle. Vláčně, vážně, melodie se upevňuje, mohutní druhými, třetími houslemi — ozývá se cello. Ale vždyť hraje celý orchestr! Je to možné? Matas otvírá oči. Hle, není již tma, je jasno jako ve dne. Chce obrátit hlavu k oknu, a vidí — není okna. Kuchyňský strop, zdi, všechno je pryč. Nic mu nebrání v rozhledu. Nad ním se klene obloha, planoucí zvláštním, oslňujícím světlem, které nevychází ze slunce ani z hvězd. Matas je úplně sám na vrcholu nějakého vysokého kopce — ne, není to žádný kopec, teď to poznává — je to prostě střecha jejich domu, jak se tam dostal, nepamatuje. Dole v údolí, kolem dokola, hudebník vedle hudebníka, celé stovky hudebníků, seskupených podle nástrojů. V popředí houslisté — je jich, nikdy jich lidské oko tolik pohromadě nevidělo — za nimi cella, violy, basy — na druhé straně klarinety, celý žebřík klarinetů — plechy křídlovek se blyští, za nimi bubny, a kdesi na samém konci obzoru obrovské harfy, hrající duhovými barvami, podobné světelným fontánám.

Co to hrají? Symfonii, jakou Matas ještě nikdy neslyšel. Bouří to, a přece je to neskonale něžné, jímavé, Matasovo srdce trne úzkostí ze všeho toho zpěvu, z toho kvílení a hřímání. Jak je to krásné! Smyčce nábožně stoupají vzhůru a zase pokorně klesají, občas se kdesi vzadu obrátí k obloze jícny trub jako otvory křičících úst, temně zarachotí bubny. Kde jen se tu vzalo najednou tolik hudebníků a kdo je vlastně řídí?

Ach, kdo je řídí! Matas žasne, nechce věřit svým očím. Na hradním nádvoří jako na pódiu stojí dirigent, nad majestátním čelem přilbu vlasů — ale ne, to nejsou vlasy, to je kovová věžní báň, ruce ve vášnivém vzepětí — gotický oblouk průčelního okna! Ano, celý ten velkolepý hudební sbor řídí — svatovítský chrám! A nyní již také Matas ví, kdo jsou všichni ti hudebníci. Město je to, samo město se svými ulicemi, mosty, domy a paláci, parky a náměstími! To, co měl prve za jícny trub, není nic jiného než tisíceré komíny, klarinety — to jsou prejzy na malostranských střechách, vláčné pohyby houslistů — větve stromů ve strahovské zahradě, rytmicky se pohybující větrem, bubny — voda na vltavských splavech. Celé město se dalo do hry, celé město pod ním je jediný obrovský orchestr z kamene a malty, z tašek a cihel, a hudba, kterou vyluzuje, ta skvělá, bouřlivá symfonie...

Matas se obrací na lůžku, vzdychá, srdce mu bláznivě bije — a tu vidí, jak ohnivý jazýček na váze — stále ještě je tu ta váha — se pomalu odklání z vidlice, krvavě zazáří.

„Pane bože, jak ti děkuji,“ šeptá Matas, a z očí mu vytrysknou slzy.

*

Ty slzy ho probudí doopravdy.

Vyskočí z postele, v uších ještě kouzlo té úžasné hudby, vyhlédne oknem. Ne, to nestačí, musí vidět Prahu, teď hned! Dveře nejsou u Matasů nikdy zavřeny. Vyběhne na dvůr tak, jak je, v nočním prádle.

Okénko ve zdi ho přitahuje.

Spatří, jak se jasný kotouč měsíce ukrývá za mrak. Jeho poslední paprsky se však pořád ještě drží města zlatými vlákny — to jsou ty struny zázračných harf, které právě přestaly zníti.

Matas necítí noční chlad. Vyklání se z okénka, naráží čelem na železnou mříž.

*

„Copak tady děláš, tatínku?“

Zdenka. Má přes ramena přehozen Julčin nepromokavý plášť, ale je právě tak bosa a v nočním šatě jako on. Matas neví, co by odpověděl. Je pořád ještě v zajetí toho neskutečného světa, který se mu prve zjevil.

„Slyšela jsem tě sténat,“ vysvětluje Zdenka. „Nahlas jsi v posteli sténal. Chtěla jsem se na tebe jít podívat, ale vtom jsi vstal a utíkal na dvůr. Šla jsem za tebou.“

„To se ti mi zdál podivný sen,“ šeptá Matas. „Neuvěřitelný, zvláštní sen! Jak bych ti to řekl?“ Láme si hlavu, chtěl by to dceři vyprávět tak, aby mu porozuměla, aby to procítila s ním. „Představ si — zdálo se mi, jak stojím nad Prahou, sám, a z města vychází taková krásná hudba — neslýchaně krásná hudba — dojalo mě to.“ Mávne rukou. Ne, nejde to. Není možná, aby to pochopila.

Zdenka vyčkávavě mlčí.

„Víš,“ vyhrkne Matas, „již jsem se rozhodl. Nepůjdu odtud. Ten orchestr — to bylo takové — nu, boží rada. Jaképak tesknění, jaképak zoufání, když všechno kolem nás je vlastně hudba — město samo, všechno, co je v něm, mluví srozumitelnou řečí k uším, které jsou schopny ji vnímat. Když se tak podíváš — a zaposloucháš se — uvidíš: kameny hrají. Ano, kamení hraje a střechy a komíny — všechno — já nevím, jestli jsem ti to řekl dosti jasně. Ale — prostě, to nejde, odejít odtud. I když budu mlčet, když nebudu hrát — nu, hudba zůstane. Postačí, abych si vzpomněl na dnešní sen, a vždycky ji uslyším. Ano, hudba zůstane.“

A najednou ho přemáhá lítost. Zajíká se. Již nemůže vyslovit ani jediné slovo. Buď rozčilením nebo chladem se začne třást po celém těle. Je to silnější než on, marně se to snaží přemoci.

„Pojďme, tatínku, domů,“ hartusí Zdenka. „Celý tady prostydneš!“

Matas se nevzpírá, nechává se od ní vést, nepřirozeně vzpřímený, strnulý, s očima upřenýma k obloze.

„Už se s tím nermuť, tatínku,“ hovoří chvatně Zdenka. „Nic moudřejšího jsi nemohl udělat. A všecko nakonec dobře dopadne, uvidíš. Přesně tak, jak jsem ti to řekla. Budeme trpěliví, budeme čekat. Budeme čekat spolu.“

Na kuchyňském prahu k ní Matas otočí svůj obličej vizionáře. Je v něm smutná otázka. Zdenka jí porozumí.

„Já vím, co myslíš. Mohu tě ubezpečit — netrápí mě to ani dost málo. Nikdy jsem netoužila po vdávání. Mám Rudu ráda a budu ho mít vždycky ráda, ale za muže bych ho nechtěla. Přeji ho Julči z celého srdce.“

Matas neříká nic, ale vztáhne svou velikou ruku a pohladí ji po vlasech. Neobvyklá lichotka.

„To nic není,“ řekne tiše Zdenka a rychle se podívá jinam.

Doma shledají, že nejsou sami, kdo bdí v této zvláštní noci. Babička sedí vyčkávavě na lůžku, ví, že se něco děje, a tuší, co se asi děje. Toník leží ve své zásuvce s očima rozšířenýma bázní. Ty podivné výlety dospělých do noční temnoty ho naplňují úzkostí. Jižjiž se chystal probudit Julču, která jediná ze všech spí pokojným zdravým spánkem.

Nu, aspoň oba ti spiklenci uslyší ještě teď, v noci, tu dobrou zprávu.

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání Kamenného orchestru je převzato z vydání z roku 1962. Uvídáme zde relevantní část vydavatelské poznámky tištěného vydání:

(...)

„Kamenný orchestr“, napsaný roku 1941, vyšel teprve posmrtně roku 1944 v souboru próz třinácti českých spisovatelů, nazvaném původně „Město sta věží“, přejmenovaném však podle práce Havlíčkovy, v nakladatelství J. R. Vilímek.

(...)

Naše vydání Havlíčkových delších novel vychází textově ze zmíněných posmrtných knižních edic.

V textu jsme odstranili drobná nedopatření a provedli jsme nejnutnější pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

I

II

III

Ediční poznámka