HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novela Komtesa Camilla, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

KOMTESA

CAMILLA

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Komtesa Camilla

Podle souboru Smaragdový příboj z roku 1962

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Nedávno řekl jeden můj známý dámě, která se zajímala o jeho uměleckou dráhu: „Milostpaní, nebýti žen, nikdy bych se nebyl stal hercem.“ Dáma mu odpověděla, že je lichotník a že k tomu, aby se člověk stal hercem, je přece za prvé třeba talentu. Pánové, mému kolegovi šlo opravdu jen o to, aby byl své společnici příjemný, a ta dáma byla konvenční husa. Ani ženy, ani talent, to vám říkám já, ale nadšení. Přemíra nadšení a jistá dávka paličatosti.

Máte málem před maturitou, jste v septimě gymnasia a najednou dostanete na konečném vysvědčení dvě kule. Repetitio est mater studiorum — ještě není vše ztraceno, tatík si ponadává, prázdniny máte zkaženy, ale podruhé snad přece septimu prolezete a jste zachráněni pro nějaké úctyhodné občanské povolání. Ale co když jsou ty dvě kule posledními dvěma kapkami, jimiž pohár přetekl? Od čtrnácti let tajně píšete básně, fidláte na housličky sentimentální sonáty při svitu luny, v náprsní kapse svého kabátu pečlivě skrýváte neumělý náčrtek postavy zbožňované lyceistky, při vyrábění matematických kompón skřípáte zuby, Caesarovo chvastounství vám obrací žaludek naruby — a teď byste se měli dát znovu zapřáhnout do toho hnusného chomoutu? Ne a ne! Tatík šermuje prutem a vy zarytě mlčíte. Začínáte nový školní rok mezi neznámými spolutrpiteli, ti, kteří si vás vážili, kteří znali půvaby vaší mnohostranné osobnosti, jsou o třídu výš. Puknete v pololetí opět a tatík vám oznámí, že vás dá na ševcovinu. Co učiníte? Zhrdnete kletbami, které se sypou na vaši hlavu, a chytíte se první operetní šmíry, která hostuje ve vašem krajském městě a která naštěstí nemá nazbyt tenorů pro druhořadé role. Objevili jste, že máte talent? Že jste vynikajícími pěvci, kteří potřebují jen se vypracovat? Kdepak! Prostě vás vedla nechuť k šosáctví, k disciplíně a k inkoustovému pachu školních místností. Vedlo vás vaše nadšení pro věci barevné, vonné a melodické. Okouzlila vás představa svobody a dobrodružství.

Můj ty bože, nebýti nadšení, co by zbylo z vaší důvěřivosti za jeden jediný rok? Kam byste se dostali pouhým talentem, sukovatým jako kantorova hůl a zatuchlým jako primusova školní brašna? Hubený potlesk slávy, tupé a omezené tváře v prvních řadách sedadel, nenamazaná skýva, laloky životem utahaných primadon, útrpné pohledy fiakristů, stěhujících vaše svršky, cynismus vašeho principála — to všechno by vás brzy zahnalo do nějaké pokojné kanceláře, do knihkupeckého nebo galanterního obchodu. Nedali jste se. Zůstali jste. Proč? Věřili jste ve svou hvězdu? Hvězd je mnoho a ještě jste si vlastně žádnou nevybrali. Vyšli jste z chudé pastuchovy chyšky, jste houževnatí a pevně jste se rozhodli sloužit svému lidu? Vždyť sami nevíte, co chcete, a lid vás celkem nepotřebuje. Sta jiných šašků hopsá po prknech, která znamenají svět, falešně zpívá, obrací oči k sufitám a cituplně drnká na svá varyta. Jste zbyteční. Jste bezvýznamní. A přece bloudíte dál od města k městu, ač není noci, aby se vám nezdálo o maminčiných egyptských hrncích. To všechno tím, že jste dosud nepozbyli svého nadšení. Díváte se s radostným úžasem i na svou roztrhanou botu. Považujete za mimořádnou rozkoš, utáhnout si řemen o další dírku. Opět jste změnili bydliště, opět propadly vaše hry, opět se nenaplnila pokladna. Jak je život krásný! Včera jste měli světničku u samé střechy, dívali jste se, jak rehek s rezavým ocáskem krmí svá písklata. Rozdrobili jste mu poslední kousek chleba a uchvátilo vás, že ptáčata od vás přijala tento dar. Dnes spíte pod hladinou ulice vedle truhlářovy dílny, melancholické klepání kladiva vám vhání do očí slzy, myslíte na bledou dívku, pro niž je sbíjena rakev, chtěli byste ji vzkřísit vztažením ruky. Nowacki je idiot, z hudby zná jen Lehára, Strausse a Offenbacha, před týdnem vám řekl, že na vznešené role máte příliš mečivý chřtán a na komické ne dosti blbý ksicht, ale vy jste to přeslechli, poněvadž dítě posluhovačky, která právě drhla divadelní sál, vám ostýchavě ukazovalo svého beznohého koníka. Už víte, že jste se dali po špatné stopě, že vůbec nemáte zlato v hrdle, že svým hlasem nikdy nezboříte nebesa, ale ještě máte dosti nadšení, abyste nepřemýšleli o svém osudu, a zatímco na scéně trylkuje veselá vdova, čtete mezi svými dvěma výstupy v šatně Shakespeara, a uši vám hoří. Připravujete se snad uvědoměle na svou pravou dráhu? Poznali jste konečně sami sebe? Chyba lávky! Tušíte však, že vás Nowacki vyhodí, jakmile dostane někoho vhodnějšího na vaše místo, a trháte lusky, dokud hlídač chrápe. Chcete mít předem zaplaceno za mrtvý a prázdný život, který snad jednou budete musit žíti.

Pravda je, že mě Kunzmann převzal od Nowackiho ne proto, že jsem uměl nazpaměť Ohnivce a Hamleta, ale poněvadž jsem zpíval a hrál na housle a na kytaru. Potřeboval někoho, kdo by mu v zákulisí brnkal serenády, zatímco skutečný milenec otvíral naprázdno ústa pod balkónem. Starý Kunzmann nemohl operetu ani cítit, dělal jen čistou činohru. Zpočátku jsem u něho hrával jen sloužící, dráby a lid; delší role jsem dostával jen tehdy, když někdo z ensemblu onemocněl. Ale proč vám to vlastně všechno povídám? Abyste viděli, že cesta umění je někdy křivolaká. Uteklo víc než dvanáct let do onoho dne, kdy jsem podepsal svou první fotografii a kdy mě můj holič poprvé oslovil: „Mistře!“ Tenkrát jsem ještě neuměl krabatit čelo při příliš dotěrném potlesku a nedával kytice růží uklízečkám, aby si je odnesly domů. Trvalo téměř celé dva roky, než mi Kunzmann položil na rameno svou chlupatou pracku a řekl: „Víš, Vincku,“ (on totiž každému říkal Vincku) „já nejsem přece jen takový padouch, za jakého mě mají, a nedovedu člověka okrádat trvale. Odedneška ti zvyšuji denní gáži o deset krejcarů, a ty milovníky budeš hrát sám. Jestli snad toho gaunera, Širkána, raní proto šlak, tak si z toho nic nedělej.“

Tenhle Širkán se jmenoval vlastně Karel Šír, a byl to vytáhlík s pravým hereckým dolíčkovatým obličejem a kudrnatými vlasy, které byly jeho pýchou. Nestydatě pil, a pak býval indisponován, nebo si začal s nějakou maloměstskou paničkou, a pak nebyl vůbec k ničemu, poněvadž donchuánství, je-li provozováno do všech důsledků, vynáší nepoměrně víc než sláva. Šlak ho tenkrát neranil, ale od té doby, co mi Kunzmann začal přidělovat jeho role, poctivě mne nenáviděl. Druhý, který mne u naší šmíry neměl zrovna rád, byl táta Michal. Jeho příjmení bylo Kovář, jenže od té doby, co pro svůj pokročilý věk a vyšeptalý hlas sestoupil z charakteristických rolí do nápovědní boudy, nechtěl již o svém hereckém jménu ani slyšet. Nápovědova příčina byla poněkud pošetilá, nemohl mne cítit prostě proto, že k jeho déklasé došlo v den, kdy já byl přijat k tlupě.

Tak, a teď, když jsme představitele hlavní mužské role jakž takž dolíčili a připravili k prvnímu výstupu, račte, prosím, se mnou na jeviště obhlédnout kulisy, postavené k milostné komedii. Píše se rok tisíc devět set dvanáct, Michalova zloba je stará asi dvacet měsíců, Širkánova dvacet dní. Jsme v městečku, říkejme mu třeba Dršťkovice, protože tam mívali výbornou dršťkovou polévku, která nám byla dostupná, i když nám bylo nejhůře, platili jsme ji talíř tři krejcary, a kdo si do ní nakrájel krajíc chleba, nemohl si naříkat, že by měl ještě hlad. Tyhle Dršťkovice bych byl patrně před nějakými třiceti roky nazval poněkud jinak, poetičtěji, poněvadž byly obdařeny vším, co může působit na citlivé junácké srdce. Stačí snad, řeknu-li, že se nad městečkem zvedaly kopce, a za těmi kopci ještě další kopce, ty první byly zelené a černé, a ty druhé fialové a modré. A městečko leželo sevřeno mezi jejich boky, mělo více domů ze dřeva než z kamene, na náměstí bujela tráva, na obrubni kašny a na hlavách kamenných světců vrkali holubi. Když hrál v neděli kantor o velké na kruchtě, bylo ho slyšet až v posledním stavení v poslední ulici, tak bylo to městečko malé a tak dunivé a slavnostní tam měli varhany. A pan purkmistr měl mohutný hrudník a byl přítelem umění, pekaři dávali na šest rohlíků sedmý přídavkem, a pletenec pětadvaceti vuřtů, větších než má pěst, stál pouhou zlatku. Něco však tam bylo obzvlášť pozoruhodné, a to byly radniční hodiny. Odbíjely pečlivě každou čtvrt i s předchozí hodinou, a celou opakovaly vždy dvakrát. Za čtyřiadvacet hodin přes tisíc úderů, to je už hezká hromádka zvuků, jenže po radničních začaly ještě tenounce odbíjet opakovací hodiny na zámecké věži. Och, než dozněly jedny, již zas zněly druhé, pořád tam něco zvonilo, vzduch byl neustále čímsi rozechvělý. Připadalo mi, jako by za trhavých a stříbrných bim-bam těch kouzelných strojů mávala do rytmu křídly i bílá oblaka, mířící přes jezero blankytu k fialovým horám.

Bydlil jsem v zámku. Nebyl to sám Jeho Osvícenost hrabě z Herců, který mi pronajal jeden ze svých četných pokojů, nýbrž jeho kastelán. Spal jsem v kumbálu s jediným zamřížovaným okénkem, všechno to tam bylo načpělé naftalínem, nad mým lůžkem se natřásal vycpaný tetřev, v koutě u dveří, na stojánku ozdobeném šiškami, koncertovala celá veverčí kapela, po stěnách nebylo místečka, kde by nevisely nějaké parohy. Kastelán byl vdovec, sám si vařil a poklízel, nosil mysliveckou kamizolu, a ve svých volných chvílích vyráběl hole, celé veletucty holí, všelijak pokroucených, všelijak zpotvořených. Byl to zatracený podivín a jmenoval se Cucht. Čím častěji jsem o něm později přemýšlel, tím více jsem se utvrzoval v přesvědčení, že ten bývalý hajný s pokleslými koleny a velebnými bílými kníry nenáviděl herce. Viděl v nich snad konkurenty své neobyčejné prolhanosti, neboť on lhal, jako když tiskne, s nevinnou tváří, aniž hnul brvou. Vlastně, když se to tak vezme, on ani tak nelhal, jako spíš nadržoval lži. Ani tak vysloveně neklamal, jako spíš trpěl, aby se druzí klamali. Avšak nepředbíhejme! Nepředbíhejme! Za těch šest týdnů, co jsme v Dršťkovicích předváděli své umění, nestal se mi ani za mák srozumitelnější, než když jsem ho spatřil poprvé. Buďto na danou otázku vůbec neodpověděl — a mohli jste do něho mluvit hodinu v kuse, nevymámili jste z něho ani jediné slovo — nebo se dal do vypravování, a pak nebyl k zastavení. O svém chlebodárci, který dlel tehdy s celou rodinou a se vším služebnictvem na svých statcích kdesi v Bavořích, hovoříval takovým způsobem, že jsem nepoznal, jestli ho chválí nebo si z něho tropí šašky. Jednou jsem se ho zeptal, proč vlastně kudlá ty své hole do zásoby, proč se s nimi naparuje, ohýbá a lakuje, když je od něho stejně nikdo nekoupí. Řekl, že si ze svého mizerného platu nic nenašetřil, tak až prý umře, aspoň si každý z pozůstalých vybere jednu hůl, a jestli se to jaksepatří vydaří, začnou do sebe všichni ještě při pohřebním kafi mlátit. Když jsem vyslovil podiv nad tím, že chodí po parku zásadně mimo cestičky, a přitom na ostatní lidi ukrutně huláká, šlápnou-li náhodou na trávník, odsekl mi, že od toho je kastelánem, aby směl, co jiní nesmějí. Později mi tuto větu opakoval při jisté příležitosti s patřičným dodatkem, ale k tomu se ještě v pravou chvíli vrátíme.

Zámecký park bylo rozlehlé místo, širšímu obecenstvu zcela uzavřené a vrchnostenským úředníkům, jich ženám, dětem a kuchtám znechucené osobou mrzouta kastelána. Bylo tam všechno, co potřebuje romantik, aby myslil a cítil dokonale romanticky: obrovský dub, sepjatý obručemi, pažity hladké a lesklé jako aksamit, stinná zákoutí utopená v křoví, záhony macešek i záhony růží, skupiny bříz a stříbrné jedle, a stranou všech pískem posypaných a pečlivě uhrabaných cestiček velkolepý skleník a dvorek pro Cuchtovy slepice, které nikdy nezabíjel a jejichž vejce mu s jeho tichým souhlasem kradly služky pana centrálního ředitele. Ze tří stran obkličovala park zubatá zeď, podobná pevnostní hradbě. Na jihu sousedila s ulicí zvanou Podzámeckou, do níž také vedla z parku dvojkřídlá železná vrata, vždy dobře uzamčená a zatarasená řetězem. Podél její východní části se táhla jeřábová alej k plechovému Kristu, rozpjatému v mukách mezi dvěma rozložitými lipami, a k severu, do polí, byla v ní proražena malá, dřevěná výpadní branka. Na západ ležel střed městečka, a k němu byl zámek obrácen svou renesanční fasádou. Tam byla nemotorná hradba nahrazena ozdobným plotem z železných prutů, za nímž se mezi rododendrony a magnóliemi rozvážně procházeli pávi s korunkami na hlavách, vlekouce za sebou své pyšné chvosty. Ti pávi se jaksi do toho melodického městečka nehodili — jejich protivný křik mi přečasto rval uši.

Divadlo jsme hráli v sále měšťanské besedy, jak to obyčejně v takových zapadlých hnízdech bývá, kulisy byly bídné, namalované místním malířem pokojů, karbidové světlo blikalo a páchlo, divadelní sluha byl svému ochotnickému spolku neuvěřitelně věrný a bláznivě žárlil na každý vypůjčený kus nábytku, na každou usmolenou rekvizitu — ale to všechno nepatři do mého příběhu. Mnohem důležitější je, že jsem se stravoval s ostatními členy bandy v dolení hospodě Norberta Velíška, čili zkrátka u Norbertka (kde měli také onu výtečnou polévku), a odtamtud jsem chodil domů do zámku uličkou tak úzkou, stinnou a zapáchající, že ji v Dršťkovicích znali jen pod potupným názvem, který se neodvážím opakovat. Obyčejně jsem se vracel od oběda sám, poněvadž v hořejších partiích městečka nikdo z mých kolegů nebydlil. U vchodu do uličky stál ševcovský domek. Pach máčených koží mne provázel po celé délce nekonečné provazníkovy dílny, v níž neustále a ponuře rachotilo nějaké vratidlo. Za touto strašidelnou barabiznou se ulička lomila v pravém úhlu a stoupala příkře vzhůru k Podzámecké ulici mezi dvěma prkennými ploty, natřenými karbolínem. Ve vlhkém stínu mocně bujely kopřivy. Každý můj krok vyrušil z ohavných hodů celé roje dotěrných much. A škvírami plotu po mé levé ruce škádlivě probleskovalo slunce.

Snad týden jsem chodil nevšímavě, s nosem vzhůru tou chmurnou, podsvětní uličkou, a nenapadlo mě, abych se podíval, jak asi vypadá ta zářivá země za ohradou. Jednoho dne mě přece jen přemohla zvědavost, a naklonil jsem se k otvoru po vypadlém suku. Překvapením jsem zatajil dech. Uprostřed trávníku, lemovaného angrešty a rybízovými keříky, klečelo děvčátko s širokým slaměňákem na hlavě a podkládalo jahody dřevitou vlnou. Och, ty snědé a jakoby vysoustruhované paže, na jichž ladnost bych byl ještě dnes ochoten vypít o doušek dobrého vína víc! Oči měla sklopeny, dlouhé hedvábné řasy jí stínily hebounkou tvářičku s ruměncem sotva nadechnutým. Zpod klobouku se draly splývavé kadeře téměř modravě černé. Typ vysloveně cizí. Jižní krása, nevídaná v našem podnebí mlh, dešťů a blátivých jar.

Skulina, jíž jsem se díval, nemohla dostačit mému okouzlení. Chopil jsem se hořejší hrany plotu (opatrně, poněvadž byl proti vetřelcům opatřen dvojí řadou ostnatého drátu), a vytáhl jsem se nad okraj. Co jsem mohl získat tímto tělocvikem? Jak dlouho jsem se mohl udržet v poloze tak vratké? Blázen, kdo uvažuje. Chtěl jsem vidět líp a víc. Mé boty zadrhly o dřevo, ale děvčátko nevzhlédlo. Bylo asi velmi zaujato svou prací. Díval jsem se na ni jako jestřáb na hrdličku, jako žíznivý na pramen vody. Konečně, přivábena mým upřeným pohledem, pozvedla zraky. Zraky podobné tůním, zraky podobné hvězdám — o takových lze mluvit slovy Romeovými: „...ty oči v nebesích by vzdušnou sférou plály jako sen, že pták by zpíval, mysle, že je den!“ Jenže pohotovost dívčina byla přinejmenším stejně obdivuhodná jako její sličnost. Měl jsem sotva tak čas spatřit záblesk hněvu v nepřirovnatelném obličeji, a již mi veliká, zralá jahoda zalepila oko. Slečna hodila opravdu mistrně. Ztratil jsem rovnováhu a spadl do uličky. Smekl jsem se po něčem kluzkém. Zaklel jsem. Za prkenným plotem se ozval smích, smích ne nepodobný pokřiku páva ze zámecké zahrady.

Bylo mi tenkrát dvaadvacet let. Potřeboval jsem pramálo, abych hořel jako vích. O milence s černými vlasy a broskvovou pletí jsem snil od onoho dne, kdy jsem seznal, že mi na hořejším rtu vyráží první jinošské chmýří. Co učiní dvaadvacetiletý vznětlivý mladík, když mu červen nahází do očí trochu zlatého písku a když mu náhoda předloží oživlý obraz jeho vlastní fantazie? Zamiluje se prudce a bezhlavě, zamiluje se na první pohled. Láska je však cit zatvrzele konzervativní. Přelud bez jména a nacionále jí nestačí. Milenec se podobá profesoru přírodopisu, není spokojen, dokud svůj ideál neoznačí a nezařadí. Nepovažoval jsem za rozumné lézti podruhé na plot a vystavovat se nebezpečí, že mi bude pochroumáno ještě druhé oko. Otřel jsem si pečlivě boty o kopřivy, a hvízdaje si, s rukama v kapsách jsem se vydal na obhlídku domu, k němuž patřila zahrada.

Jednopatrová vila stála právě proti vratům do zámeckého parku. V zahradě, oddělené od ulice tyčkovým plotem, bylo víc kameninových hřibů a muchomůrek než ozdobných křovin a stromků, po trávě se povalovali ohavní, rozšklebení trpaslíci. Vedle hlavního vchodu byla přibita černá mramorová tabulka: K. Holwegová, tkalcovství. V přízemí byla všechna okna zotvírána a bylo jimi slyšet drnčení šicích strojů a sborový ženský zpěv Tohle jsem dobře znal — dělnice tam obrubovaly kapesníky. Podíval jsem se na dům bedlivěji. Byl starý, omítka špinavě žlutá a notně oprýskaná. V poschodí trčel na každou světovou stranu jeden bachratý balkón, střechu znetvořovaly vikýře, podobné obrovským holubníkům. Pod čelním vikýřem vynikal masívní, zlacený, zřejmě zánovní nápis: Camilla.

Byl jsem s úsudkem rychle hotov. Holwegová, tkalcovství — to je matka. Dívenka s krásnou tváří a ošklivým smíchem — Camilla, její dcera. Kdybych byl otcem nebo matkou a měl tak líbeznou dceru, dal bych rovněž vytesat její jméno na průčelí svého domu. Do celého světa bych radostně hlásal: „Zde bydlí Camilla!“

Měl jsem ještě asi půl hodiny volno před odpolední zkouškou, a tak jsem se potloukal kolem tkalcovství. Nepodařilo se mi však zhlédnout ani Kamilu ani její matku. Hned po zkoušce, místo co bych se s jinými mladšími členy tlupy procházel po městském korze a věnoval se obvyklému hereckému sportu — schytávání dámských pohledů — vydal jsem se opět do Podzámecké ulice. Nedopřál jsem si ani tolik času, abych se v klidu navečeřel. Dva vuřty a kus chleba jsem pojídal cestou. Opakovačky na radniční věži právě odbíjely šest. Z vily se vyhrnuly s vřískotem staré i mladé dělnice. Sotva za nimi zapadla zahradní vrátka, vyvalila se na domovní práh tlustá, prošedivělá a načechraná blondýna s těžkýma volskýma očima. Napadala na pravou nohu a opírala se o hůl. Byla přioděna na procházku — velmi solidně, to se musí říci. Vedla na řetízku bílého pudla, ostříhaného podle módy komediantských psů, se štětkou na ocase a s manžetami na nohou. Předstíral jsem, že mě zaujal kus novinového papíru, v němž jsem měl zabalenu večeři, a zastavil jsem se. Psisko se na mne rozštěkalo vetchým, stařeckým hlasem. Ani na chvíli jsem nepochyboval o tom, že jsem měl právě tu čest poznati madame Holwegovou a obstárlého hlídače jejího počestného vdovství.

Hned ráno jsem si vzal na paškál starého Cuchta. Už jsem ho tak trochu znal a věděl jsem, že na něho musím jít s otázkami opatrně a že se musím tvářit co možná lhostejně, chci-li z něho dostat nějaké informace. Ostatně jsem si večer na lůžku připravil celý operační plán. Zatímco mi na primitivním lihovém vařiči ohříval kávu, zapředl jsem s ním zcela nevinný rozhovor o textilu. V městečku, z kterého pocházím, tohle zaměstnání také kvete. Jenže se pracuje víc fabricky. Ale zrovna tak to u nás kdysi začínalo — faktor si opatřil materiál, rozdal jej tkalcům do vsí, takže jeho provozovnami byly vlastně vesnické chaloupky. Podle všeho to zatraceně vynášelo, když už v druhé generaci se stavěly továrny. Cucht se usadil proti mně, na stole si rozložil váček s tabákem, z kapsy vytáhl dýmku. Nevěděl jsem — tuší, že mám něco za lubem, nebo netuší? „A s těmi šnuptychly,“ povídal jsem, „které tady naproti obrubují, může být taky docela slušný kšeft. Možná, že nebožtík Holweg po sobě nechal pořádný mamon.“ Děda si pověsil dýmku do koutku úst, neříkal nic. „Jen to mi je divné,“ pokračoval jsem v zábavě, „že vdova vede teď obchod pod svým jménem. Obyčejně se to tak dělá jen tehdy, když manžel skončil úpadkem.“ Cuchtovy oči na mně pronikavě utkvěly, chvíli se na mne zkoumavě díval, pak se uchechtl, sehnul se, škrtl sirkou o kalhoty — zásadně užíval jen tak zvaných zednických, které chvíli prskaly pekelným plamínkem, než se rozhořely. „Žádný úpadek, kdepak,“ řekl bafaje z dýmky. Opět se mi zazdálo, že pohled, který na mne vrhl, je svrchovaně posměšný. „U nás je holt zvykem: každý za své. Žena po muži, dcera po otci. Proč by měl nebožtík svým jménem kavírovat za to, jak si vede potomek?“ Vstal, chvilku se vrtěl okolo sporáku, pak náhle vzal klobouk a odešel. Nemohl jsem ho honit a vyzvídat na něm dál. Ani jsem to neměl v úmyslu. Hlavní věcí bylo, že rozprávka o protější vile byla navázána. Vesele jsem si fikolil. Byl jsem velmi hrdý na své detektivní schopnosti.

Na zítřejší večer jsme chystali Janošíka. V takové výpravné hře se spoustou osob musí všechno pěkně klapat, a tak Kunzmann nařídil zkoušku i dopoledne. Jakmile jsme byli hotovi, běžel jsem na své loviště. Opět byla okna zotvírána, opět tam drnčely šicí stroje. Zjistil jsem, čeho jsem si dříve nepovšiml, že pohled do hloubi zahrady kryjí jakési gigantické dřevníky. Také tam bylo něco takového jako králíkárna nebo opičí klec. Jakoby nic jsem sešel do uličky. Našel jsem si svůj vypadlý suk. Nějaká rezavá ženština velmi energického vzezření a ještě energičtějších pohybů rozvěšovala prádlo po šňůrách, navázaných na větvích stromů. To byl tedy třetí člen domácnosti Holwegových — služka. Po Kamile nebylo ani památky.

Smutně jsem odtáhl do jeřábové aleje a vylovil z kapsy úlohu. Zbojnická role předpokládá přece jen jakousi jarost, jakousi divokou náladu — byl jsem však schlíplý. S prvními údery dvanácté jsem pospíchal uličkou k Norbertkovi. Neopomněl jsem se podívat do Holwegovy zahrady. Prádlo lehounce vlálo po větru, v jahodí se bezstarostně živili vrabci. Ještě jsem měl naději, že spatřím Kamilu, až půjdu od oběda. Nespatřil jsem ji. A odpoledne nás Kunzmann proháněl až do samého šera. Ti, kteří večer vystupovali, měli sotva pokdy se najíst a nalíčit. Naštěstí se hrála nějaká pitomá fraška s pěti osobami, a já měl volno. Šel jsem k Norbertkovi, a dlouho jsem tam dumal nad kalíškem jalovcové.

Když jsem se vracel domů, byla již tma, nad kopci visel nabubřelý měsíc. V zámeckém rybníčku milostně kuňkaly žáby. Šel jsem rovnou do svého pokojíka, sundal z hřebíku kytaru, a tichounce, aby mě Cucht neslyšel, jsem se vykradl do parku. Na vrcholu hradby, právě proti oknům Holwegovy vily, jsem si našel útulné místečko, dokonale chráněné převislými větvemi rozložitého buku. Naladil jsem svůj nástroj a spustil píseň vlastní výroby, jejíž slova mi připadala nejvýmluvnější. a nota nejtoužebnější: „Tvé šlépěje jsem hledal v světle hvězd...“ a potom: „Ve tváři bělostné úst rána krvavá...“ Zde jsem však zpíval: „Ve snědé tváři tvé...“, aby se to lépe hodilo na mou zbožňovanou. Zpíval jsem ohnivě a zaujatě, čerta jsem se staral o to, že lidé chodí ulicí, zastavují se a vyjeveně hledí do koruny buku. Když jsem začínal druhou sloku, rozsvítila se v prvním poschodí dvě okna. Pěl jsem ještě bouřlivěji. A když jsem dospěl k slovům: „tvých šatů lem jsem toužil políbit,“ ozval se tam naproti klavír. Udusil jsem struny kytary a nastavil uši. Po několika akordech klavír zmlknul, a ozval se zpěv tak sladký, tak úžasně čistý, jaký jsem dosud nikdy neslyšel: „E strano! E strano! In core scolpiti ho quegli accenti! Saria per me sventura un serio amore?“ Mám neštěstím snad zváti tu lásku celou? Srdce se mi bláznivě rozbušilo. Arie Violetty, ovšem, ale není to snad přiléhavá odpověď na mé volání? Zavřel jsem oči a přitiskl kytaru k prsům. Zmocňovalo se mě čím dál větší dojetí. „A quell‘ amor, quell‘ amor che è palpito dell‘ universo, dell‘ universo intero, misterioso, misterioso altero, croce, croce e delizia, croce e delizia, delizia al cor!“ Stříbrný hlásek zádumčivě vibroval v bravurních koloraturách. Vnitřním napětím mě jímala závrať. Když skončila, neodolal jsem, a divoce jsem zatleskal. Co jsem to jen provedl? Uslyšel jsem zřetelně sklapnout víko klavíru. Mohutná postava zcela zakryla jedno z osvětlených oken. Kamilina matka! Rázem jsem byl ze zdi dole. Chvíli jsem seděl na bobku v mokrém listí a pokoušel si představiti, co se stalo tam nahoře. Můj nepředložený potlesk asi přivábil do pokoje vdovu. Kamila utekla. Paní se dobelhala k oknu, aby zjistila vetřelce.

Přiběhl jsem s kytarou v ruce do Cuchtovy kuchyně. Již jsem se před ním neskrýval. Kastelán seděl na lavici u kamen, měl před sebou otevřenou plechovku a natíral hnusnou sukovici jedovatě žlutým lakem. „Dědo,“ vyhrkl jsem, „Kamila ohromně zpívá.“ Už mě přešlo hrát si na detektiva. „Zpívá jako — archanděl Gabriel. Jářku, dědo, kde se naučila zpívat italsky?“ Cucht se ani neohlédl. Ponořil pinzlík do laku a znalecky prohlížel své dílo. Dopálilo mě to. Zalomcoval jsem lavicí, na které seděl. „Hergot, copak mě neslyšíte? Copak jsem patník nebo kus dřeva, abyste si mě nevšímal, když se vám zachce? Rád bych věděl, kde se Kamila naučila tak zpívat. A proč zrovna zpívá italsky?“ Pomalu, hrozně pomalu ke mně kastelán otočil své posměšné oči. „Ach tak, Kamila? Inu, ta zpívá, toť se ví. A že italsky? Jakpak by ne, když tam byla skoro čtrnáct let!“

Strnul jsem. Kamila byla čtrnáct let v Itálii! Kolik jí tak může být? Sedmnáct, nejvýš osmnáct. To tedy znamená, že se tam narodila, nebo že tam byla ještě docela malá poslána. A doma je teprve krátký čas. Tak asi čtyři roky. V téže chvíli začala horečně pracovat má fantazie. Holwegovi musili mít zatraceně pádné důvody k tomu, aby bylo dítě vychováváno mimo dům, dokonce v cizině. Nevrátila se snad Kamila z Itálie až po smrti svého otce? Možná, že matka její existenci celých těch čtrnáct let před starým Holwegem tajila. Nebo ji tajili oba před zlým a pomlouvačným městečkem! Jako když mou mysl osvětlí blesk, spatřil jsem před sebou starý štít pod vikýřem a na něm pozlacený nápis: Camilla. Pochopitelně, nikoli Kamila, nýbrž Camilla. Bože, jak se to všechno shoduje! Přiznání vdovy k dítěti se asi podobalo protržení údolní přehrady. Teď ať to všichni vědí! Nestydím se ani dost málo! Ta kulhavá dáma má zřejmě smysl pro patos.

„Pane Cucht,“ koktal jsem nervózně, „to není tak zcela obvyklý případ, aby dítě zůstalo tak dlouho vzdáleno od matky, a ještě k tomu v cizí zemi! Měla tam snad rodina nějaké příbuzné?“ Najednou byl starý sluha jako vyměněn. Očka mu jen hrála, kroutil si své kocouří kníry, huba mu jela. „Chraň pánbůh, chraň pánbůh, ale do ciziny se jezdilo, to tedy ano. Byly peníze, a tak se jezdilo. A pak — jezdil tam také náš pan hrabě! On náš pan hrabě, dokud byl svobodný, býval v protější vile víc než doma. Ti pláteníci, toť se ví, mu návštěvy pilně opláceli. Holweg byl náramně pyšný na to, že má tak dobré styky se zámkem. A Holwegová — och, to bývala po čertech hezká ženská!“

Ta rosolovitá hora tuku že bývala hezká? Nu, dejme tomu, až na tu svou tělesnou vadu — ale rozumím-li tomu starému tatrmanu dobře, chce mi naznačiti, že hrabě a Holwegova žena spolu udržovali milostný poměr. Tak je to tedy! Kamiliným otcem je sám hrabě z Herců! Ten se už ovšem dovedl postarat o to, aby bylo dítě ukryto. Nyní je mi konečně všechno úplně jasné. Jak dalece byl do věci zasvěcen paroháč Holweg, na tom mi celkem nemusí záležet.

„To tu bývalo živo,“ brebtal kastelán, „to bývaly časy! Panečku, tady se tenkrát vypilo drahého vína! Jenže to všechno rázem přestalo, když se hrabě oženil.“ Plácal se do kolen, chechtal se, slzel. Měl jsem na jazyku ještě jednu otázku, ale musil jsem počkat, až se trochu uklidní. „A prosím vás — kdy vlastně umřel starý Holweg?“ Cucht se chvíli rozpomínal. „Kdy umřel? No, moc dávno tomu není. Myslím — v roce osmém nebo devátém... Cítil jsem, jak mi běží po zádech lehký mráz. Bylo to prostě úžasné, jak správné byly všechny mé dosavadní předpoklady!

Té noci jsem snad vůbec neusnul. Spřádal jsem v hlavě divoké plány, jak zítra uskutečnit schůzku s Kamilou. Neboť ona mne volala. Vyznala se mi svým zpěvem. Miluje mne již? Přinejmenším touží po lásce právě tak jako já. Lásko, ach lásko, ty pouto vábivé, ty jsi mým rájem, vesmírem vládneš... Ani jsem neuvažoval o tom, zda vůbec ví, že zvědavec z uličky a kytarista jsou jedna a tatáž osoba. Pomyslíte si asi, že jsem byl pořádný hlupák. A ještě k tomu notně domýšlivý. Ech, byl jsem prostě hezký hoch, kterého děvčata měla ráda. Tenkrát jsem ještě neměl lysinu jako nějaký děkan, břicho mi nepřekáželo při zouvání bot, a můj krok neduněl po jevišti, jako když se přes ně žene stádo slonů.

Ráno jsem tak dlouho hartusil na starého Cuchta, až se uvolil ukázat mi zámecké pokoje. Měl jsem k té prohlídce jen jediný důvod — doufal jsem, že tam někde uvidím fotografii hraběte z dob, kdy se dvořil Holwegové. Jako by to byl tušil, tahal mě zlomyslný dědek po sklepích, kázal mi tam o kráse klenutí, v kuchyni mě přinutil půl hodiny civět na vycíděné měděné nádobí. Teprve když mne takto dostatečně potrápil, zavedl mne, hekaje a zvoně klíči, do komnat v prvním poschodí. Brnění, portréty předků, vycpaní ptáci, to všechno mě nezajímalo, byl jsem skoro na trní. Konečně jsem v rokokovém dámském salónku objevil nad psacím stolem podobiznu husarského důstojníka v oválném rámu. Uniforma se mi zdála trochu předpotopní, přesto však jsem se Cuchta zeptal, není-li to snad hrabě z Herců. Byl to on. Vpil jsem se do obrazu očima. Husté, černé obočí, převislý nos, pod ním navoskovaný knír. Zdálo se mi, že v hraběcím obličeji poznávám rysy dívčiny. Její nosík byl ovšem něžný, sotva nastíněný, kdežto důstojníkův se podobal chobotu, ale konečně — hrabě byl přece muž. Husarovo obočí pod čelem srůstalo — Kamila však mohla podědit krásu po některé své vlašské babičce!

Ze zámku jsem letěl rovnou do zkoušky, ze zkoušky k obědu. Když jsem šel uličkou od Norbertka domů, bilo mi v hrudi srdce jako kladivo. Uvidím ji či neuvidím? Samým vzrušením jsem dlouho nemohl nalézt vhodnou skulinu. Potom jsem však štěstím div hlasitě nezajásal. Seděla na jakési dětské stoličce, obě tváře podepřené pěstmi, v klíně jí ležela kniha. Snědé, štíhlé nohy měla naboso navlečeny v nezašněrovaných střevících, smolné kadeře jí volně splývaly po zádech. To, co od této chvíle řídilo mé činy, nelze ovšem nazývati rozvahou. Má vášeň překypěla. Změřil jsem si spěšně očima plot — byl příliš vysoký, a ke všemu končil tím nešťastným ostnatým drátem. Láska však nezná překážek. Seběhl jsem o kousek níž, k provazníkově dílně. Dostat se na střechu nebylo nic obtížného. Se střechy jsem seskočil do zahrady. Neviděla mě, byla k dílně obrácena zády, než se vzpamatovala, držel jsem ji v náručí. Klečel jsem u ní, tiskl k svým prsoum její hlavu a líbal ji horoucně a mlčelivě. Přivřenými víčky jsem viděl její užaslé oči. Zpočátku jsem ještě cítil jakýsi tlak na ramenou, o něž se opírala pažema, potom však i toto nepatrné zdání odporu ochablo. Její ústa chutnala přesně tak jako zahradní jahody.

Teprve vzteklé ňafání psa mne vytrhlo z opojení. Ohlédl jsem se — od vily se na mne řítil rozlícený pudl. Cožpak pudl, ten by mi byl nenahnal strachu, ale za ním se mohla objevit jeho velitelka nebo aspoň rezavá služka. Položil jsem malátné dívčino tělo šetrně do trávy, a prchl jsem touže cestou, kterou jsem sem vnikl. Nežli jsem seskočil do uličky, vrhl jsem přes rameno krátký pohled do zahrady. Kamila dosud ležela na zemi s obličejem v loktech, kus dále vyzutý střevíc a zavřená kniha. Vypadalo to, jako by spala. Nezdálo se mi, že by jí byl lomcoval pláč.

Odpoledne jsem nešel do zkoušky. Vzkázal jsem Kunzmannovi po jednom ze sládkových kluků, že mne nesmírně bolí hlava a že si musím dávat obklady, mám-li vůbec večer hrát. Ve svém pokojíku s nesčetnými parohy a parůžky, při uchvátaném tikotu starých pendlovek jsem smolil milostný dopis Kamile. Oslovil jsem ji krátce, ale výmluvně: „Komteso!“ Prosil jsem ji ve vší pokoře, aby mi odpustila vpád do zahrady, tvrdil jsem však, že se necítím ani dost málo vinen, neboť jsem nedovedl odolat její kráse. Oznamoval jsem jí slavnostně, že jsem se do ní na smrt zamiloval. „Vím, že jste princezna, a já jen ubohý tulák bez domova, ale i herec může být knížetem, když si byl na chvíli vypůjčil oděv a gesto.“ Tak a podobně jsem žvanil na celých čtyřech stránkách, a nakonec jsem ji prosil, aby dnes odpoledne mezi pátou a šestou přišla na dostaveníčko do jeřábové aleje. Podepsal jsem se jen křestním jménem — Jan.

Někdy je snazší dopis napsat než jej doručiti. Kdybych jej byl poslal poštou, mohl se lehce dostat do rukou vdovy Holwegové. A sám sobě jsem se styděl dělat listonoše. Vyhledal jsem tudíž téhož sládkova kluka, který mi již prokázal cennou službu u Kunzmanna, koupil jsem mu kornout burských oříšků a vyzval ho, aby se mnou šel na procházku. Samozřejmě, měl jsem namířeno do Podzámecké ulice. Ujišťuji vás, není většího umění než udržet u sebe uličníka, který má tisíc chutí vám utéci. Musil bych být nejmíň majitelem dršťkovického panství, kdybych měl někdy splnit všechny sliby, které jsem mu tenkrát dal! Vodil jsem ho uličkou nahoru dolů, prolézal s ním křoviny pod hradbou zámeckého parku. Trvalo téměř hodinu, než jsem se dočkal Kamily. Vyšla z vily s krajícem chleba v ruce, a zakusovala se do něho svými skvělými zuby. Zastavila se před králíkárnou a štipcem prstů lákala k drátěné mříži bílou samici s červenýma očima. Otevřel jsem vrátka a postrčil kluka. Spatřil jsem ještě, jak od něho váhavě vzala dopis. Pak jsem se ztratil.

Od pěti hodin jsem seděl na podstavci kříže a hleděl upřeně do aleje, až mi přecházel zrak. Ani jsem nevěděl, že kámen pode mnou se hemží mravenci. Přijde či nepřijde? Kdo z vás neprožil tyto okamžiky sladkých a drásavých nejistot, kdo z vás stokrát v minutě nezmíral pustým zoufalstvím, aby vzápětí znovu ožíval plachou nadějí? Byl jsem oblečen do proužkovaných kalhot, sametového saka, v kterém jsem hrával role umělců, a v ruce jsem si pohrával širákem — bylo mi pekelné vedro, ale ochotně jsem je snášel v pošetilé domněnce, že vypadám nevšedně. Když odbila první čtvrt, začala má nálada poklesávat, duch pýchy, který mne odpoledne ponoukl k útoku, byl zlomen. Několik vteřin po půl šesté se na konci objevila útlá postavička v šatech barvy vlčího máku. Poznal jsem ji podle černých kadeří, neboť byla prostovlasá.

Dvorně jsem jí políbil ruku. Prosil jsem ji, aby mi prominula mou smělost, že jsem ji vyzval ke schůzce. Vysvětloval jsem jí, že nemohu denně přelézat plot po střeše provaznické dílny a vydávat se všanc zuřivosti divokého pudla. Žertoval jsem, usmíval jsem se, ale ona rozpačitě mlčela. Šli jsme pomalu alejí, stále ještě jsem držel její ručku ve své. Nesnažila se vyprostiti. Mluvil jsem horlivě, páté přes deváté — neodpovídala. Tu mi napadlo: Vždyť ona je cizinka, snad mi ani nerozumí! Zastavil jsem se, a s vážnou tváří jsem se jí na to zeptal. „Rozumíte tomu, co říkám?“ Dívala se mi pátravě do očí. Když jsem otázku opakoval podruhé, radostně přikývla. Pochopil jsem, že k ní musím mluvit pomalu a zřetelně. Vyprávěl jsem jí přibližně totéž, co předtím, jenže důrazně, s pohledem ponořeným do jejího. Dívala se s pootevřenými ústy, soustředěně, jako vzorná a učelivá žačka. Občas se chápavě zasmála. Stiskl jsem jí vděčně ruku. Odpověděla mi stiskem neméně horoucím.

Došli jsme až na okraj modřínového háje, usedli na mezi pod šípkovým keřem. Objal jsem ji kol pasu — chvatně ovinula paže kolem mého krku. Žasl jsem nad příchylností tak nepokrytě projevovanou. Strhl jsem ji k sobě. Líbal jsem ji, až jsem cítil v ústech nasládlou chuť krve z poraněných rtů. Měla hlavu v mém klíně, a široce otevřenýma očima hleděla do oblak. Vzpřímil jsem se, abych se pokochal krásou tohoto jasného obličeje. Otevřela rty, a řekla nahlas a bez úsměvu: „Mám ráda Jana.“

Vstával jsem hrozně nerad. Naznačil jsem jí, že můj čas je velmi omezen. Mám časté zkoušky a nejméně čtyřikrát v týdnu hraji divadlo. Zdali opět přijde? Téměř vykřikla své ano. Jestli zítra a v tutéž dobu? Zamyslila se, pak zavrtěla hlavou. „Proč?“ zeptal jsem se zarmouceně. Řekla jen jediné slovo — neděle. Pravda, zítra je neděle. Domyslil jsem si, že v neděli je povinna přizpůsobit se matčině programu. Zvolna, co noha nohu mine, jsme se vraceli ke kříži. A nemohla by snad přijít zítra po večeři? Naštěstí mám opět volno. Ovšem, smí-li tak pozdě vycházet z domu? Dívala se do země, jako by mě neposlouchala. Byla jaksi do sebe zabrána. Náhle zvedla prudce hlavu a utkvěla tázavě na mých rtech. Opakoval jsem jí svou otázku. Věděl jsem již, jak mám otvírat ústa, aby mi rozuměla. Radostně se ke mně přitulila a sepjala ruce na mé šíji. Pak se odtáhla na délku paží, a vyslovila s rozkošnou nejistotou batolátek, které se teprve učí mluvit: „Přijdu sem zítra po večeři — a moc se těším!“ Dívala se přitom na mne s tak dojemnou odevzdaností, že jsem neodolal a zavřel jí ústa polibkem. Někde nablízku se ozval smích. Kamila mu nevěnovala pozornost, já se však polekaně ohlédl. Ovšem, dalo se očekávat, nebyli jsme sami. Úvozy, pěšinkami v dorůstajícím obilí, po kraji jetelišť se procházely páry mladých lidí. Alej byla zřejmě útočištěm milenců. Pomyslil jsem si, že takhle bychom asi dlouho neudrželi své tajemství. A doví-li se vdova Holwegová o našich schůzkách, je velmi pochybné, že se s nimi smíří. Stáli jsme na několik kroků od zámeckého parku. Právě proti nám zela ve zdi malá výpadní branka. Šťastný nápad mě osvítil: děj se co děj, od této branky musím míti klíč!

Ta věc nebyla však tak snadná, jak by se snad zdála. Černá očíslovaná tabule s klíči visela v předsíni, a dveře do kuchyně byly stále dokořán otevřeny. Kdykoli se mi podařilo nějaký nepozorovaně sejmouti z hřebíku, vždycky se nakonec ukázalo, že to není ten pravý. Nejméně desetkrát jsem běžel bezvýsledně do parku. „Máte snad průjem?“ ptal se mě Cucht, hnusně se šklebě. „Já, že pořád lítáte ven!“ Domníval jsem se, že taková zadní branka se musí otvírat nějakým obrovským rezavým páčidlem, a překvapilo mě, když jsem zjistil, že se k ní hodí klíč docela malý a lesknoucí se novostí. Bohužel, nemohl jsem jej strčit do kapsy, dokavad jsem neměl náhradní, který bych pověsil na jeho místo. Kastelán by byl zcela určitě dřív nebo později ztrátu zpozoroval. Hledal jsem po celém bytě, obrátil jsem naruby svůj cestovní vak, ale nic podobného jsem nenašel.

Měl jsem již nejvyšší čas jít do zkoušky. Poněvadž byla neděle, Kunzmann ji určil na desátou hodinu dopolední. Před kostelem div že jsem nevrazil do vdovy Holwegové. Její trojitá brada mizela v černé krajkovině, v ruce svírala modlitby v kostěných deskách. Kamila, vystrojená jako loutka, celá v nažloutlém krepu, ji podpírala. Byl jsem tak duchapřítomný, že jsem nezůstal trčet na místě jako omráčen, když po mně z temných očí šlehl blesk vášnivého spojenectví.

Toho dne mi dával Kunzmann co proto! Četl jsem z listu Mayreka a neustále jsem se zakoktával. „Vincku, ty troubo, teď mluví Nasťa, a ne ty! A máš tam napsáno, abys vzdychal, tak přece vzdychej, u všech čertů!“ Příčina vězela v tom, že jsem objevil ve dveřích k šatně klíč, který se mi hodil velikostí i tvarem. Čekal jsem jen na příležitost, abych se ho mohl zmocniti. Když bylo po zkoušce, myslil jsem si, že se snad sluha ochotníků zblázní. Na jeho šišatých skráních naskočily modré žíly, nazýval kočovné herce vybranými jmény. Sám Kunzmann mu pomáhal hledat — mým svědomím to však nepohnulo. S tím klíčem v kapse jsem byl pánem zámeckého parku. Ústup za hradbu zabezpečoval mou lásku. Kdo nás tam najde? Večer co večer ohýbá a barví Cucht své hole. Synáčkové a dcerky vrchnostenských úředníků jsou příliš slušně vychováni, aby se potloukali po skrytých cestách za svitu hvězd.

Mohl jsem se odpoledne účastnit veselého výletu celé bandy do blízké vesnické hospody, ale raději jsem zůstal doma. Chtěl jsem býti sám se svými novorozenými city. Pod hradbou, v místech, kde jsem předevčírem pěl úspěšnou serenádu, jsem se rozložil se svou kytarou. Měl jsem, bohudík, dosti obsáhlý repertoár, abych s ním vydržel do večera. Občas jsem vylezl na zeď a podíval se, co se děje v protější vile. Bylo tam ticho jako v hrobě, paní s dcerou dlely zřejmě mimo dům. Teprve kolem čtvrté hodiny si vynesla rezavá služka ze síně jakýsi starý koberec, přehodila si jej přes bidlo a jala se do něho bušit plácačkou, až uši zaléhaly. Bylo to jako doprovod bubnu k mému milostnému brnkání.

Šeřilo se, na trávu lehala rosa, když jsem přišel do aleje. Lesy ovíjela mlha jako řídký závoj. Měsíc šplhal po pivovarské střeše a šířil kolem sebe zlatistý jas. Kamila se podivila, když jsem ji místo ke kříži vedl za roh hradby, a otevřel před ní branku již odemčenou. Nezdráhala se ani dost málo a vklouzla dovnitř tiše jako myška do pasti. „Dělám to jen kvůli vám, princezno,“ vysvětloval jsem jí, „v městečku, jako je tohle, je hned plno zbytečných řečí. Miluji vás příliš vroucně, abych se o vás dal připravit babskými klepy!“ Neposlouchala mě, zvědavě se kolem sebe rozhlížela. Spatřila lavičku skrytou v smrčí a zvrátila se na ni, zmítajíc se bláhovým smíchem. Byl to onen známý, poněkud pronikavý páví smích. Odvedl jsem ji na palouk, porostlý břízami. Měsíc si pohrával s našimi stíny. Byl jsem okouzlen, a mluvil jsem k ní řečí básnickou. Sál, jímž měla zahalena ramena, ovinula kolem kmene břízy, a dívajíc se mi upřeně do očí, čekala, až mi dojde dech. Zklamaně jsem zmlknul. Rázem byla u mne a nabídla mi ústa s dětinskou vyzývavostí. Pokrýval jsem jí tvář polibky, a ona mi je náruživě vracela. Pochopil jsem: netouží po neplodných řečech, chce se raději líbati.

Máte milenku, o které jste snili jako o zázraku, v jehož příchod jste se však neodvažovali doufati. Jste ještě mladí, a její tělo vám připadá čisté a vznešené až k neskutečnosti, nevíte, máte-li před ním klečeti na kolenou, nebo je chutnati jako plástev medu. Vaše láska je jako dobrodružná plavba neobjevenými dosud světadíly. Včera jste div nezaplakali při pohledu na pyšnou křivku jejích panenských ňader, ale ona se jen smála a prohlížela si je zvědavě s vámi. Oba vás vrcholně bavilo poznání, že síla činí člověka malátným a únava že osvěžuje. Chtěli byste utonout v teple jejího objetí, k smrti se omámit vůní jejího podpaždí, tisíckrát a zas znovu chcete spatřit spanilý ruměnec jejího studu. Přemýšlíte v noci, zda se doopravdy stalo, co jste prožili před chvílí, a mučíte se úvahami, který kout její krásy jste dosud neprobádali a není-li snad na světě ještě nějaké blaho, které jste spolu nepoznali. Když jste uslyšeli z jejích rtů první neovládnutelný výkřik rozkoše, domnívali jste se, že se nad vámi otevřela nebesa, a že sám Bůh vám naslouchal se shovívavým úsměvem. Jste syti v své ustavičné hladovosti, hladoví v sytosti — jste šťastni — až jednoho dne vás počne něco hrýzti, něco, co nedovedete nazvati jménem. Začnete se probouzet z mrákot. Váš ráj je přece dokonalý, nic v něm neschází, vše je k vašim službám, ptáci ve větvích, oblaka, tráva i stromy, po čem se tedy ohlížíte? Je v něm ticho — vaše milenka nemluví. Již jste všeho dosáhli, všeho okusili, jen jednoho se vám bolestně nedostává: sladkých řečí lásky.

Navrhoval jsem jí, aby ke mně mluvila italsky. Nebudu jí rozumět, ale snad jí poznám na ústech, jako ona na mých, smysl její myšlenky. Vysmála se mi do očí, a když jsem dále naléhal, vztekala se, dupala, neboť ona nebyla z mírných. Byla to stále tatáž zlostnice, která po mně hodila jahodou. Psal jsem na ni verše, a chtěl jsem, aby je znala, náruživě jsem četl knihy, a rád bych jí byl vyprávěl jejich obsah. Odmítala všechno, co se podobalo recitaci nebo kázání. Vyžadovala jen ohnivou lásku. Přizpůsoboval jsem se vždycky. V dvaadvaceti letech se nevzdáváme žádné příležitosti k líbání. Poroučela si: „Ještě! Ještě!“ To slovo znala lépe než kterékoli jiné. Po způsobu všech sentimentálních milenců jsem zahrnoval do oblasti svého citu i přírodu jakožto dekoraci. Chtěl jsem, aby se obdivovala se mnou třešňové barvě červánků, aby jako já stála se zatajeným dechem před pavučinou, rozepjatou mezi stromy. Drozd zatikal v houští, kukačka zavolala z háje — ptával jsem se jí, zda uslyšela? Odpovídala mi stereotypně: „Mám ráda Jana.“ Domlouval jsem jí: „Vím, že mě máš ráda, a vím také, jak mě máš ráda, ale pověz mi také jednou něco jiného!“ Naslouchala mi znepokojeně, poctivě se snažila něco si vymyslit, ale pak vyhrkla opět totéž: „Mám ráda Jana!“ Běda mi, když jsem se pak tvářil sklíčeně! Byla schopna hryzat a drápat do krve, bila mě pěstmi do prsou a vzlykala tak dlouho, dokud jsem si ji zas neudobřil. Chtěla, abych s ní byl spokojen s takovou, jaká je.

Po návratu z divadla jsem si obyčejně vyšel s kytarou do parku, a tlumeně jsem hrával pod jejími okny. Někdy se stalo, že se ozval klavír, někdy ne. Zpívala Pucciniho, Verdiho, Rossiniho — vždy ovšem italsky. Proč mi nikdy nezazpívala při schůzce, ač jsem ji o to tolikrát prosil? Nebyla zvyklá mi cokoli objasňovat. „Ne“ bylo vždycky jejím posledním argumentem. A přece, vedle její význačné krásy byl to především její líbezný hlas, který mi ji činil tak drahou. Dvěma smysly, zrakem a sluchem jsem vnímal zvláštní kouzlo její bytosti — nikdy však v jedné a téže chvíli. Och, jak jsem toužil po tom, abych ji někdy viděl, když zpívá! Odpírala mi to s příkrostí, jejíž příčiny jsem nechápal. Rmoutilo mě, že je tak rozmarná a svéhlavá. Jednou jsem jí řekl: „Nevím již opravdu, mám-li raději tebe, nebo tvůj zpěv!“ Musil jsem jí to dvakrát opakovat, než pochopila. Pak se však rozzuřila. Vjela mi do obličeje všemi deseti. Chtěla být milována jen pro sebe samu.

Cukrář žádá od své milenky, aby mu chválila jeho dorty. Lamač kamene se jí rád pochlubí svou silou. Čím bude chtít ohromit herec svou vyvolenou? Hrou. Avšak Kamila nechodila do divadla. Patrně proto, že tam nechodila její matka. Obchod a umění, ta dvě povolání jsou si poněkud cizí, u vdovy mě to tedy pranic nepřekvapovalo, nemohla by si však Kamila vymoci na matce dovolení a jít do divadla sama? Ne, to by prý nemohla. Vrtěla záporně hlavou. Tak rázné děvče, a neodváží se doma o nic žádat? Spíš to vypadá, jako by se jí tam nechtělo. Chvíli uvažovala, pak řekla stručně: „Nesmím.“ Velice mě to trápilo. Představoval jsem si, jak by to bylo krásné, ukázat se jí v některé ze svých oblíbených rolí. Hráti jen pro ni. Hráti s blaženým vědomím, že se na mne dívá, že žasne, že pláče, že je na mne hrda.

Byli jsme v Dršťkovicích již téměř čtyři týdny, a zájem obecenstva o naše představeni začal povážlivě ochabovat. Sedadla zela prázdnotou. Nic nepomohlo, že Kunzmann vynadal ceduláři, že dal tisknout plakáty červenou barvou, že snížil ceny křesel. Když to takhle vypadá, je vždycky nejlepší sbalit kufry a zmizet z nevděčné obce. Avšak jak zmizet, když máte divadelní sál předplacen a příští místo se vám uvolní až za čtrnáct dnů? Tu nezbývá než začít dávat obecenstvu injekce — a těmi jsou benefice. Hráli jsme „Noc na Karlštejně“ a benefici měl Ježdík v roli císaře Karla. Hráli jsme „Zkrocení zlé ženy“ a benifici měla Jiřina Šrůtková jako Katuše. Připravovala se „Strašidla“ a já měl hrát Oswalda — došlo na mne. Teď anebo nikdy, řekl jsem si. Jestli ještě vůbec za něco stojím, a je-li pravdou, co o mně říkává starý Kunzmann, že bych dovedl vymámit z jalové krávy tele — pak na tohle představení Kamila půjde!

K benefičnímu představení chodí zvát vyznamenaný herec s cedulářem. Když jsme se blížili k tkalcovství, byl jsem tak do sebe zabrán, že jsem se div neoctl pod fůrou, naloženou cihlami. Dobrák Bára (nosil cvikr na šňůrce a ukrutně vysoký límeček) mi důtklivě vytýkal mou neopatrnost. Rezavá služka nás ani nechtěla pustit dovnitř, choval jsem se k ní však tak dvorně, že nás nakonec uvedla do salónu. Vdova se přibelhala vzdychajíc, a pokoušela se nás zdvořilou formou vyhoditi. Spustil jsem dlouhou řeč o geniálním tvůrci Ibsenovi, o vysoké umělecké úrovni naší šmíry a o povinnosti zámožných vrstev podporovati kulturní podniky. Odpověděla s jistou povýšeností, že nemiluje činohry. Zapřel jsem svou minulost, a jal jsem se horlit proti operetám. Myslím, že mě vůbec neposlouchala. Zkoumavě si mě prohlížela, a když jsem domluvil, zeptala se mě, kde bydlím. Pověděl jsem jí. Její bledé oči s těžkými víčky rázem oživly. Jsem-li to prý já, který noc co noc v zámeckém parku hraje a zpívá? Přisvědčil jsem s lehkým uzarděním. Řekla uznale, že mám docela slušný hlas. Poněkud slabý, ale slušný. Neodvážil jsem se jí podívat do obličeje. „Tak víte co,“ rozhodla se pojednou, „lístek si od vás koupím, ale do divadla nepůjdu.“ Vzplanul jsem. Milostpaní si nesmí myslet, že jsme přišli prosit o almužnu. Jen na jediném mi opravdu záleží — aby ona a její slečna dcera projevily zájem o mé pojetí Oswalda. „Ach — také slečna dcera?“ Její odulou tvář zkřivil jízlivý úšklebek. „Jenže slečna dcera z vašeho divadla nebude nic mít.“ Horlivě jsem ji ujišťoval, že hercovo umění nespočívá jen v mluveném slově. Němec, Maďar, Ital i Turek budou dobrému herci rozumět, byť i neovládali jeho jazyk. Hleděla na mne nechápavě, pak řekla chladně: „Myslíte?“ Vstala a chopila se své hole, čímž dala najevo, že jednání je skončeno. Lístky však přece koupila.

Odpoledne Kamila na schůzku nepřišla. Ani to však nebylo ještě důkazem, že půjde večer s matkou do divadla. Od sedmi hodin jsem se potloukal nalíčen po jevišti a čas od času nakukoval otvorem v oponě do pomalu se plnícího hlediště. Již se mělo poprvé zvonit, a obě křesla v druhé řadě byla stále ještě neobsazena. „Jestli nepřijdou,“ svěřoval jsem se ve svém zoufalství Bárovi, který měl za požáru na konci druhého dějství obstarat pokřik v zákulisí, „bude musit Kunzmann představení odřeknout. Je mi hrozně slabo a chce se mi brečet.“ A vtom se právě objevily ve dveřích. Vdova byla vyfintěná jako pohřební kůň, a Kamila se v bílých hedvábných šatech s velikými černými knoflíky podobala pierotu. Kdekdo se po nich ohlížel, hlavy se k sobě nakláněly. Musili mě odvléci ze scény, jinak bych tam byl zůstal na první výstup s Reginou a Engstrandem.

Zralejší umělci, než já jsem tenkrát byl, vystupovali v roli Oswalda Alvinga, pochybuji však, že ji někdo sehrál procítěněji a s větším zápalem. A jak to již bývá, když jeden se mimořádně snaží, strhne s sebou i ostatní. Sotva spadla opona po prvním dějství, rozlehl se bouřlivý potlesk. I ti dršťkovičtí bařtipáni přišli na to, že byli svědky něčeho neobvyklého. Musili jsme na jeviště. Potáceje se ještě vnitřním napětím, běžel jsem tam, ne abych se ukazoval, ale abych spatřil na vlastní oči, co tomu říká Kamila. Měla ruce bezvládně ležet v klíně a ústa malounko pootevřená. Vykládal jsem si to po svém: žasne nad mým uměním, je zkrušena dojmy. Nyní teprve pochopila, kdo vlastně jsem. Zaplavila mě vlna neskonalé něžnosti, a současně jsem se nadýmal pýchou.

A nyní si, prosím, uvědomte situaci. Můj sen se splnil, hrál jsem své milence. Vše nasvědčuje tomu, že jsem překonal její očekávání. Jsem na vrcholu štěstí. Nenastal onen okamžik klasické tragédie, kdy bohové pocítí závist k pozemšťanu, který se jižjiž hlavou dotýká nebes? Však již také vylézá z hloubi země nestvůrný zloduch zmaru — ďábel antiiluzionista — aby zhasil slunce, aby podstřihl květ, aby zardousil motýla!

Někdo mě zatahal za šos. Byl to táta Michal, zelený v obličeji, celý zaprášený — lezl právě z nápovědní budky. „Tak chlapče, a teď mi ukaž tu svou holku!“ Jak jen to mohl vědět? Jak na to přišel? „Víš, tohle všechno já už dávno znám. Stokrát jsem to viděl. Nejdřív takový mládeneček lítá kolem opony jako pominutý, neví, přišla-li či nepřišla, a pak hraje, až chytají kulisy. Ta ženská třeba za nic nestojí, ale co naplat, říká se tomu inspirace. Kde vlastně sedí? Na křesle nebo na galerii? Je to slečna lékárníkové, slečna notářová, nebo jejich švadlena?“ A já, opilý svým triumfem, nabitý touhou někomu se pochlubit — já jsem mu ji ukázal. Cožpak nebyla Kamila nejkrásnější milenka na světě? Neměl jsem tisíc příčin být na ni hrdý? Ptal se, a já mu odpovídal. Všechno jsem mu vysypal: že je cizinkou, že nádherně zpívá, že jejím otcem je hrabě. Nedůvěřivě se uchechtával, natřásal svým naditým břichem, a já horoval o půvabech své milé a o sladkosti naší lásky.

Po každé zdařilé benefici se herci sejdou u společného stolu a ten, který měl z představení hlavní příjem, je hostí. Pozval jsem celou bandu k Norbertkovi. Toť se ví, nebyly žádné ústřice a šampaňské, nýbrž jen obyčejné vuřty a dršťkovické pivo. Lichotili mi, gratulovali, pochlebovali — sám Kunzmann odfoukl první ze svého půllitru pěnu a pronesl vzletný přípitek, vyšperkovaný nehoráznostmi. Širkán na druhém konci stolu bledl závistí a Jiřina Šrůtková, kterou posadili po mém boku, poněvadž hrála Regínu, po mně vrhala zamilované pohledy. Norbertek nestačil donášet čerstvé pivo, jeden překřikoval druhého, až se okna třásla. Když byla vřava největší, povstal nemotorně táta Michal, a říhaje, vyžádal si ticho. Že prý by velectěné společnosti také rád pověděl něco zajímavého — totiž — že by dovedl objasnit příčinu mého dnešního znamenitého úspěchu. Vylítl jsem jako sršeň, pokoušel jsem se mu zacpati ústa, ale to jsem si dal! Jen jsem zbytečně podnítil jejich zvědavost. Bylo pak ticho jako v kostele, když napověda rozvláčně, nezapomínaje ani na jedinou podrobnost, vyprávěl všechno, co jsem mu před dvěma hodinami v pošetilé důvěřivosti svěřil. Ovšemže mu nevěřili, myslili si, že jsme smluveni, že si z nich tropíme šašky, nebo že jsem sám tlusťochovi něco nalhal — zkrátka, dostali mě k tomu, že jsem se nakonec postavil hrdě na obranu svého prozrazeného tajemství. Když se už jednou člověk začne chlubit, neví opravdu, kdy má přestat. A tak se k oslavě mého hereckého výkonu připojila ještě oslava mé výjimečné lásky. Přiťukávali si se mnou na vlašskou krasavici, na její vášnivost, na čertovského hraběte a kdoví na co ještě. Jiřina, osoba nesmírně vznětlivá a rozmazlená, štkala žárlivostí na mé vestě, a Širkán se ošklíbal a zle po mně louskal očima — za celou dršťkovickou éru se nemohl pochlubit ani jediným ubohým dopisem nějaké poblázněné paničky. Po jeho milovnických rolích jsem přejímal i jeho milovnické štěstí.

Když jsem příštího odpůldne čekal na Kamilu, zjistil jsem znepokojivou věc — táta Michal se procházel po aleji. Bouřku měl v týle a španělku za zády, tvářil se, jako by mě neviděl, ale když za chvíli děvče přišlo a já je odváděl za roh hradby k brance, stál rozkročen uprostřed cesty a vyzývavě se smál. Tahle naše schůzka se jaksi nezdařila, skřípalo to v ní zklamáním, cosi v ní strašilo temnými předtuchami. Kamilu ani nenapadlo, aby se slůvkem zmínila o mém včerejším vystoupení, a já zas nedovedl pustit z hlavy chechtajícího se napovědu. A o tři dny později měl Širkán benefici ve hře „Domov a víra“.

Jeho krvavý rejtar byl beze sporu předveden velmi působivě, ba přímo drasticky, jenže obecenstvo tleskalo nikoli jemu, nýbrž sympatickému hrdinovi, který jím byl zničen. Po celou hru jsem měl nepříjemný dojem, že se proti mě něco chystá. Širkán a napověda byli v přestávkách neustále pospolu, šuškali si, a když jsem se k nim náhodou přiblížil, umlkali a posměšně si mne měřili. U Norbertka, sotva byly vyprázdněny první sklenice, táta Michal zazvonil nožem o talíř a Širkán se vyšvihl na okenní rám. Prohrábl si kudrnatou kštici a spustil kňouravě, s předstíranou pokorou, že bere všechny pronesené přípitky s patřičnou rezervou, jelikož si je dobře vědom své méněcennosti, není prý herec jako herec, někdo je tragéd přímo bohem nadaný, a někdo zas úplně bez talentu. A když už má někdo štěstí ve hře, má je i v lásce, tak je to na tom světě zařízeno, osud je nevyzpytatelně spravedlivý, tomu úspěšnému umělci strčí do postele princeznu z knížecího rodu, která mu po italsku zpívá jen samé operní árie, a druhého, chudáka, obdaří jen obyčejnou služkou s pačesy jako dikobraz a zrzavou jako liška. Inu, je to zatraceně zlé, chodit pořád jen ve stínu toho milence štěstěny, ale někdy se přece i taková služka k něčemu hodí. Tak například — na okamžik se odmlčel, aby dal patřičný důraz na to, co mělo následovat, a zadíval se mi pronikavě do očí — včera se on, Širkán, prostřednictvím té své ubohé děvečky seznámil s jedním z četných bratří její knížecí milosti.

Ruce se mi chvěly, srdce mi zběsile bilo, již jsem věděl, že ti dva lotři, Širkán a Michal, na něco kápli, ne nadarmo se můj úhlavní nepřítel spřáhl s Holwegovou služkou, a teď bude dávat k lepšímu příběh, který mne bude třeba nadosmrti mrzet, který, možná, neodčinitelně poskvrní mou lásku. Bylo třeba tomu stůj co stůj zabrániti! Mé odhodlání se mi asi zračilo v obličeji, poněvadž Kunzmann mi položil na rameno svou těžkou tlapu, a řekl: „Víš, Vincku, každému hrají chvilku, posledně sis dělal ty šoufky z nás, teď zase musíš strpět, když si je jiní budou dělat z tebe.“ Svěsil jsem hlavu a umínil jsem si, že se nedám vyvést z klidu ani sebepustšími žvásty, které ti dva o mně povedou.

„Jeho Excelence toho se mnou mnoho nenamluvila,“ pokračoval Širkán, nespouštěje ze mne své pichlavé oči, „zarachtala mi před nosem krabičkou na peníze a zacinkala zvonečkem. S ohledem na příbuzenské vztahy našeho kamaráda Honzy k tomuto obejdovi jsem mu do krabičky hodil krejcar, a Jeho Jasnost se spokojeně odštrachala. Nu, a odpoledne si vzala má zlatovlasá Marie volno, a šli jsme se spolu podívat na knížecí rezidenci. Zítra, bude-li se někomu z vás chtít, může si tam udělat exkurzi se mnou. Je jich celkem pět, a všichni bydlí pohromadě v jedné světnici. Spatříte zámek, jehož střechou prší a jehož stáje jsou na spadnutí. Závodních koní neviděti, mají jen jedinou krávu. Kterási osvícenost byla právě nadrátována. Nejmladší ratolest rodu měla obvázaný krk — druhorozený majorátní pán, jménem Kódl, ji totiž ráčil předevčírem pobodat. Sourozenci slečny Kamily jsou podle všeho právě tak vášniví jako jejich ušlechtilá sestra...“

Déle jsem to přece jen nevydržel. Vytrhl jsem se Kunzmannovi a postavil se Širkánovi čelem. „Poslyš,“ řekl jsem mu se zlověstným klidem, „zdá se, že máš připraven celovečerní program, já však půjdu, bohužel, za malou chvíli domů, a nerad bych o něco přišel. Nebyl bys tak laskav a neřekl mi to trochu stručněji? Kdybys mi snad nemínil tuto službu prokázat, byl bych nucen ti k tomu dopomoci.“ — „Dobrá,“ pravil chladně Širkán, „nestojíš o legraci, měj to tedy stručné, a vážné. Onehda se náš táta Michal trochu pobavil támhle s Bárou, a pak jsme spolu šli po stopách tvé komtesy. Jak se mi podařilo rozvázat jazyk té rezavé ochechuli, na tom nezáleží. Postačí, vím-li s naprostou jistotou, že tvá komtesa se jmenuje ve skutečnosti Františka Outratová, že její matka, cikánka, odešla z domova, když děvčeti bylo pět let, a víc se nevrátila, a tatík že se oběsil v káznici. Všichni její bratři jsou hluchoněmí, a tvá Františka jakbysmet. Proč jsi nám namlouval, že ji zplodil nějaký hrabě, ovšem nevíme. Poněkud srozumitelnější nám je to záhadné zpívání. Slečna Holwegová, která byla operní zpěvačkou, než si tak nešťastně zlámala nohu, umí docela dobře italsky.“

Sebral jsem z věšáku klobouk a utíkal z hospody. Kunzmann za mnou řval, že mi nafackuje, jestli opravdu zkazím tuhle psinu, ale já na něj nedbal. V uličce bylo tma jako v ranci, narážel jsem z obou stran na plot, smekal jsem se. Podzámeckou ulicí jsem to vzal poklusem, pak udýchaně vzhůru ke kostelu, v pivovarské bráně se mi už podlamovala kolena. Ještě okamžik, a stál jsem u Cuchtovy postele a tahal s něho pokrývku.

„Copak, copak,“ horšil se děda, „zbláznil jste se?“ Posadil se na lůžku. „Pane kasteláne,“ drmolil jsem nepříčetně, „nezlobte se, že vás budím, ale musíte mi něco říci. Kdo je vlastně Kamila Holwegová?“ I v té bezměsíčné noční temnotě jsem mohl pozorovat, jak se jeho opičí tvář pomalu krabí do tichého úsměšku. „Kamila? Vždyť já myslil, že ji znáte! Je stará, tlustá, kulhá na pravou nohu.“ Zaúpěl jsem, div mi z očí nevyhrkly slzy. Škleb v Cuchtově tváři poněkud změkl soucitem. „A kdo je to děvče, ta hezká, černovlasá, proboha, kdo to je?“ — „Ach ta,“ řekl stařec s andělskou nevinností, „to je přece Františka! Víte, tu objevil už nebožtík Holweg. Zalíbila se mu, litoval ji, že žije v takové bídě mezi svými zpustlými bratry. Zrovna tenkrát ovdověl, zachtělo se mu udělat dobrý skutek, a tak holku poslal do ústavu pro hluchoněmé a na vlastní náklad ji tam vydržoval. Když starý umřel, byla Kamila ve vile tuze osamělá. Aby se jí tak nestýskalo, vzala si Františku k sobě. Ne jako služku, spíš pro okrasu, jako společnici...“ — „Tak tedy,“ vydechl jsem z posledních sil, „ta dáma naproti nikdy nebyla vdána?“ — „Nenene,“ vrtěl hlavou Cucht, „kdepak! Kamila je svobodná! Ale mohla se vdát, jakpak ne, peníze tu byly, živnost taky, a dokud byla mladá a než se jí přihodil ten úraz, byla to docela slušná ženská!“

A tak jsem se ještě dověděl, že Kamile Holwegové se před lety při vyjížďce kočárem splašili koně, a kolo jí rozdrtilo nohu. Dlouho ležela v nemocnici, ale nespravili jí to. Ke všemu tam příšerně ztloustla. S její operní kariérou byl konec. Vrátila se domů a převzala po otci tkalcovství. Nápis na štítě — Camilla — to je její divadelní jméno, památka na zašlou slávu. Povzdechl jsem si. Můj ty bože, tak to ona mi vždycky v noci odpovídala zpěvem! A Františka je hluchoněmá. Umí vyslovit sotva několik vět, kterým se naučila v ústavu. Podle všeho tam nevynikala příliš velikou bystrostí. Postihne řeč druhých jen tenkrát, když se pozorně dívá na ústa. Proto tak špatně snášela všechny vleklé rozhovory, a chtěla jen lásku, jen lásku ...

„Prokristapána, dědo,“ lamentoval jsem, „jak jen jste mi to mohl udělat? Vždyť já s vámi tolikrát o Kamile mluvil! Vyprávěl jste mi, že byla čtrnáct let v Itálii.“ — „To taky byla,“ vyjel si na mne Cucht, „čtrnáct let zpívala v Miláně v opeře!“ — „Ne, to není možné,“ vyčítal jsem mu, „vy jste dobře věděl, že se nezajímám o starou ženu, že mám na mysli to mladé děvče!“ — Cucht zpřísněl. „Co jste si myslil, to já jsem nemohl vědět. Ptal jste se mě na Kamilu, a já poctivě odpovídal. Všechno bylo pravda, že její otec se pořád jen vrtěl okolo zámku, i to, že matka měla pletky s naším hrabětem, dokud byl ještě svoboden.“ — „Zbytečně se vymlouváte,“ pravil jsem smutně Cuchtovi, „já dobře vím, jak jste to myslil. Řekněte tedy, že jste mi nelhal, ale nechával jste mě vědomě v bludu, a to od vás nebylo hezké.“ — „Tak, hezké že to ode mne nebylo?“ Cuchtův hlas zněl podrážděně a ostře. „Tak si pamatujte, mladíku — i kdybych snad byl lhal, nebylo by na tom nic tak zvláštního. Jsou lidi, které baví lež víc než pravda. Je mnohem zajímavější. Ono je to s tou pravdou a lží asi jako s chozením po cestičkách a mimo ně. A já,“ dodal s netajeným posměchem, „já tady jsem kastelánem. Já přece mohu...“

Ulehl jsem na svou postel v pokojíku, podobajícím se navlas vězení, pod rozčepýřeným tetřevem, proti mlčelivé veverčí kapele, a přemýšlel jsem o své bolesti. Kdo je to vlastně Františka Outratová? Neznám ji. Miloval jsem komtesu Kamilu. Ale když se přece Kamila jmenuje doopravdy Františka! Ne, nikdy ne — bránil jsem se — Kamila pro mne zůstane na věky Kamilou. Má Kamila zpívá jako skřivánek, a Františka je němá. Jenže mi ji oloupili. Němá Františka si vzala její krásu, a stará kulhavá dáma její hlas. Co mi z ní zbylo? Co si mám nyní počít se svou rozpolcenou láskou k tomu nádhernému tělu a k tomu zázračnému hlasu? Lámal jsem si s tím hlavu, srdce se mi svíralo, až nastalo ráno po bezesné noci. A to jsem již věděl, že má živá a milovaná Kamila opustila navždy tento materiální svět, a stala se pouhým snem. Dobrá — řekl jsem si — má komtesa ode mne odešla. Jsem opuštěný milenec. Víckrát již neuslyším její líbezný zpěv, neuchvátím ji do svého náručí. S Františkou Outratovou, hluchoněmou sestrou hluchoněmých, jsem nikdy nic neměl a nebudu mít!

Hned ráno jsem jí napsal zoufalé psaní na rozloučenou, psaní o šestnácti stránkách, v němž jsem jí lopotně dokazoval, že vlastně včera zemřela. Obálku jsem vyplnil jejím skutečným jménem. Ale poněvadž jsem to psaní hodil do schránky až těsně před polednem, nedostala je již téhož dne, a já ji večer viděl, ukryt za hradbou, jak udiveně a zbytečně chodí alejí, jak se stále ohlíží po uzamčené brance. Bylo mi jí nesmírně líto, a — proč bych to zapíral? — slzy mi tenkrát tekly proudem.

Snad se pohoršíte nad mým jednáním. Pomyslíte si, že jsem k ní byl krutý a nespravedlivý. Považte však, vždyť já tenkrát prožíval kocovinu po příšerném opilství! Čtyři týdny jsem zpíval staré, tlusté ženě s tělesnou vadou. Čtyři týdny jsem mluvil k své dívce blouznivou řečí milenců, a ona nic z toho všeho neslyšela. Hrál jsem jí jednu ze svých nejvroucněji procítěných rolí, a ona vůbec nechápala, co se na jevišti děje. Umělec se nezapře ani v lásce. Jeho láska je částí jeho životního díla. Byl jsem zrazen a uražen ve svém umění. Básně, které jsem jí předčítal, horoucí věty, které jsem pro ni vymýšlel — vše padalo do jakéhosi bezedna. Chápete strašlivou závrať této marnosti? A já byl mlád. A nadšený. Jenomže nadšení se nesnáší se směšností, a já byl směšný, sám sobě jsem se ošklivil. Nadšení je hodinové péro, jiskra, která zapálí ohňostroj, ale běda, když péro praskne a jiskru zhasí déšť. Právě tak silně, jako jsem Kamilu dříve miloval, pohrdal jsem nyní Františkou.

Druhý den odpoledne jsem od ní dostal dopis. Byl krátký a plný pokory. Františka mě zvala na poslední schůzku. Mám zítra přijít do jejich zahrady jako tenkrát, poprvé. Bude mne tam očekávat, až půjdu od oběda. Chtěla by mi dát aspoň něco na památku. Dopis byl psán dětskými tahy a byla v něm spousta hrozných pravopisných chyb.

Po celý zbytek dne jsem uvažoval — jít či nejít? Netoužil jsem po tom, drásat si zbytečně srdce. Večer jsem uléhal s pevným úmyslem, že pozvání odmítnu, ráno jsem však již zase váhal. Zdálo se mi to přece jen příliš nelidské. Rozhodl jsem se vlastně teprve ve chvíli, kdy jsem cestou od Norbertka zahýbal do uličky u ševcovského domku.

Přelezl jsem provaznickou dílnu. Seděla na stoličce uprostřed trávníku, vedle sebe měla rozprostřen šál, tentýž šál, který kdysi uvázala kolem kmene břízy. Dívala se ostražitě před sebe s rukama založenýma v klíně, s předkloněným tělem. Poklekl jsem před ní. Dlaněmi jsem se opřel o zem a mluvil těsně u její tváře. Otvíral jsem ústa pomalu, velmi pomalu, aby mi rozuměla. Říkal jsem: „Musíš mi odpustit.“ A opět: „Musíš mi odpustit.“ A nic jiného a stále jen to. Mlčela, jen její široce rozevřené oči více a více temněly. Najednou, aniž by byla hlesla, vytáhla z pod šálu ostře nabroušený srp, a bleskurychle ťala. Je vám to jasné? Rána byla namířena na boltec mého ucha, na symbol slyšení! Naštěstí jsem včas uhnul, ne však dosti rychle — špička srpu se mi zabodla do lopatky a zůstala tam vězet. Nyní teprve vykřikla a její tvář se zkřivila nepříčetným vztekem. Odhrnula šál. Měla pod ním celý arsenál různých zbraní — několik nožů, sekeru... Dal jsem se na zoufalý útěk se srpem v zádech. Pronásledovala mě až k plotu. Na střechu provaznické dílny za mnou letělo kladivo. Seskočil jsem do uličky víc mrtvý než živý. Kabát jsem měl prosáklý krví.

Všechno se to zdá nesmírně, nesmírně směšné a trapné, ale rána se mi zanítila, a já musil do nemocnice. Mé role na celý zbytek dršťkovické sezóny převzal Širkán. Chodili mě navštěvovat — Kunzmann, Jiřina, Bára, ba i táta Michal. Vyptávali se mne, jak jsem k té ráně přišel. Tvrdil jsem, že jsem spadl do Cuchtova skleníku. Ležel jsem u okna, z kterého byla vyhlídka na celé městečko, a odpočíval jsem jako po smrtelné únavě. Byli jsme s Františkou Outratovou vyrovnáni. Červen již minul, nyní byl červenec, po blankytné obloze opět plynula oblaka, naslouchal jsem vážnému a ustavičnému bití věžních hodin. Nyní zněly poněkud jinak, jako hrany nad mou mrtvou láskou: bim-bam. A znovu a znovu: bim-bam.

Uzdravil jsem se právě tak včas, abych mohl odcestovat se svou společností. Nu, a ten srp, který mi byl tak zvláštním způsobem dán na památku, visí teď v mém pokoji mezi mými uměleckými trofejemi, mezi stuhami dávno uvadlých kytic a vavřínovými věnci. Aspoň mi připomíná městečko, ono melodické městečko, kde všechno zvonilo a zpívalo — a kde jen má láska byla němá.

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání Komtesy Camilly je převzato z vydání z roku 1962. Uvídáme zde relevantní část vydavatelské poznámky tištěného vydání:

(...)

„Komtesa Camilla“ byla napsána a poprvé otištěna roku 1941, v souboru novel devíti českých spisovatelů, nazvaném „Milostný kruh“, který vydalo nakladatelství Evropský literární klub (ELK).

(...)

Naše vydání Havlíčkových delších novel vychází textově ze zmíněných posmrtných knižních edic.

V textu jsme odstranili drobná nedopatření a provedli jsme nejnutnější pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Komtesa Camilla

Ediční poznámka