HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novela Máňa, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

MÁŇA

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Máňa

Podle 1. vydání z roku 1981

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Prolog

(26. 12. 1925)

Co píšu, není prologem, jelikož je psáno časově později než Epilog. Je jen úvodem.

Chci říci: Sám pro sebe a pro své vzpomínky napsal jsem obraz svého mládí a svého blaha, všeho toho dobra a zla, které přišlo ke mně z rukou jediné ženy.

Uzavíraje jí, otevírám jí. A říkám pozdrav, odcházeje, právě tak jako bych vcházel:

Má ženo, procházející těmito listy od svých patnácti let až do své svatby, děkuji ti za sen, jejž jsi mi vnukla.

Děkuji ti za stopy, které jsi zanechala v zemi mého srdce. Bylas volána, přišlas. Přinesla jsi s sebou mnoho. Přineslas všechno. Přinesla jsi sebe. Buď pozdravena. Tvé jméno, tvé druhé a pravé jméno jest Život. —

Pro tebe jsem psal, zestárlá čtenářko, po mém boku, a pro tebe, můj já, neznámý a zchátralý čtenáři. Dej pozor. Ač špatně psáno, je psáno krví. Zavři oči, dřív než je otevřeš na prvou stránku. A poslechni hudbě kroků přicházející z dáli.

Z dáli, z dáli — —

Je to rytmus mladé, patnáctileté laně.

Je to tep jejího srdéčka.

Vchází —

Ale už jen do tvého snu. Ale nikdy už, nikdy už ne k tobě, starý pošetilče — — —

Máňa

Mámíš duši, vzpomínko mladosti,

malounko sluncem ozlacená!

Ona pláče žalem a radostí,

žalem a radostí

rozechvěná — —

Byly prázdniny roku 1913, moje první abiturientské prázdniny. Vstoupil jsem do řad akademického spolku našeho městečka jako jeho plnoprávný člen, měl jsem všechnu víru sedmnácti let a všechno vědomí důležitosti dítěte, jež bylo uznáno dospělým všemi hlasy profesorského sboru jičínské reálky. Hledal jsem všechny odpovědi na otázky života, pravdy a lásky. Hledal jsem svoje místo muže. Musil jsem se stát vším, co znamenal titul studenta po šťastně odbyté maturitě. V spolku, kde jsem se dosud spokojil s mlčením, promluvil jsem své první váhavé slovo. Udělali mne zástupcem knihovníka. Pomáhal jsem půjčovat knížky ze skrovné knihovny „podhoranské“ od šera do setmění v tělocvičně chlapecké školy našeho městečka. Pokálel jsem svým ohavným chlapeckým písmem několik stránek knihovního výkazu a několik půjčovních lístků toho mála mladých lidí, kteří se zajímali o naše knihy, které byly pravým literárním jarmarkem. Na základě tohoto svého úřadu a díky staršímu bratrovi vyhledával jsem všude společnost studentů starších sebe, a úzkostlivě jsem se vyhýbal společnosti ještě mladších dětí, než jsem byl sám. Učil jsem se kouřit s tlukotem srdce cigarety kroucené a cpané v podkrovním pokojíčku kamaráda abiturienta a důvěrného přítele Ády Vaňka. Po ulicích mne bylo vidět vždy s nezbytnou lepenkovou šachovnicí, kapsu kabátu naditou škatulí figurek. I v tento svůj klenot jsem měl nezviklatelnou víru. Ostatně porážel jsem všechny soupeře městečka. Na schůzích spolku jsem byl vždy ctitelem řádů, vrchnosti a formalismu a v pořad řečí vkládal jsem důvěru téměř náboženskou. Naplnilo mne nadšením, když jsem byl vyvolen jako médium pro pseudojasnovidecké seance našeho předsedy a všeuměla Rudolfa Kazdy. Učil jsem se jednomu stu slov stereotypů s horlivostí, již jsem v té míře nevěnoval jakémukoliv studiu na reálce. Se svým malým kapesným jsem navštěvoval i schůze i neschůze hospodské a snažil jsem se tam natropit co nejvíce hluku, když se zpívalo. Snad jsem se domníval, že mám úchvatný tenor. Otázku, jsem-li či nejsem-li hezký, jsem si zachoval nezodpověděnou. Připravila mi ale mnoho chvil nejistot, nadějí i beznadějí. Zajisté jsem byl slabý, vytáhlý, dětských rysů a dětských názorů. V ženské konverzaci jsem se cvičil na pavlači a na chodbách našeho domu se sousedčinou sestrou, děvčetem poměrně stejného věku. Byla to hubatá, velká, pracovitá, dobrosrdečná a nehezká holka. Jmenovala se Božka. Nevědouce to dobře, byli jsme druh druhu učitelem a vychovatelem. Ze stanoviska estetického neměl jsem o ní vysoké mínění, a proto jsem ji navenek nevyznačoval příliš svou přízní. Ale to nevadilo, aby její velké upracované tělo nebouřilo mé smysly. Byl jsem však příliš nesmělý, a ona příliš nedůtklivá. Pak jsme ostatně byli též hlídáni. Moje matka a její sestra si daly záležet, aby rušily naši samotu večerů na schodech, síních a na pavlači. Přes toto zasahování řešili jsme spolu velmi odvážně a velmi důsledně všechny nedosažitelné teorie. Nakonec byla ona jediná, před níž jsem odložil všechnu ostýchavost, která mne trápila venku mezi žabkami a slečinkami z městečka. Oh, tahle generace děvčat-dětí dnes již dávno a dávno rozprchlá! Byly to vzácné večery, kdy velmi nejapně a velmi namáhavě bavili jsme my, studenti, tyto holčičky na oficiálním korze na náměstí a v ulici k nové radnici a i dále, až ke hřbitovu, k poslednímu pouličnímu světlu, anebo výše, temnou ulicí ke kostelu, kdy jsme procházeli ve skupinách plných smíchu a upejpavých hovorů, my se svými holemi řezníků, ano, bez klobouků, vždyť, co nám byla konvence, — a ony v svých lehkých letních šatičkách, s nahými, hubenými ramínky dětí, s šálami svých prababiček kolem úzkých ramen — — — Ano, takový asi byl onen prázdninový život u nás a takový asi jsem byl já, když poprvé mne osud svedl s děvčetem, které — jak jsem to mohl tušit! — mělo se stát postupně mým snem, mým zoufalstvím, mou nadějí, mým druhem, mou ženou a konečně matkou mých dětí! Ale tehdy bylo dětinství naším rozumem, bezstarostnost naším srdcem, mládí naším darem a lehkomyslnost jeho pečetí. Den byl svobodný a volný, lenošit bylo dovoleno, naděje byly nekonečné, péče rodičů nás obklopovala. Malé zákony nám byly k smíchu, velké jsme neznali, a být mladým znamenalo urážet šosáky. — Láska byla neznámá země, kterou je třeba poznat. — — —

Jsem sestřičkou kvítí a lesů,

kamení, hložin a stromů.

Své udivené nic v hebkých ručkách nesu.

Nevím kam — — — Nevím komu — — —

V zahradě jilemnické sokolovny se již hrubě zešeřívalo nad jednou z četných „národních slavností“, které nebývaly řídkou událostí v našem pomezí. — Pije a huláká se ve dne při cinkotu sklenic a řinčení bezuzdné hudby, vyposlechnou se jeden nebo dva nudní řečníci, překonají se obtíže i radosti tomboly, bufetu, střelnice a kolotoče, a čeká se už pak jen na ten večer, kdy lítají rachejtle a počíná tanec uvnitř tělocvičny. Dnes tohle vše bylo již odbyto, a lidé se pomalu s šepotem plným naděje shromažďovali ve vyšších polohách zahrady, odkud měl být řízen ohňostroj. — Seděli jsme na lavičce v malém parkovém lesíčku břízek a smrčí s kamarádem Toníkem Višňákem a s Ančou Singrovou, nejinteligentnějším a nejživějším děvčetem z města. Vlastně tam seděl on a ona, a já jen naslouchal této exotické zábavě, jejímž středem byly pohlavní nemoci a Tolstého „Kreutzerova sonáta“. Obojí mi bylo stejně španělskou vesnicí. O knize jsem věděl jen z doslechu a ve věcech pohlavních nemocí jsem mohl jen jevit živý a zvědavý zájem. Byl to rozhodně rozhovor „velkých“, a já nemohl než cítit hluboký obdiv pro tohoto vědátorského kamaráda, kandidáta chemie, a pro toto velmi odvážné děvče. A přec jen — byl to tehdy vlastně jen velmi směšný a velmi dětinský rozhovor. Ano, milý Toník měl svoje chybné „r“, chůzi kolísavého čeledína, svůj dobrácký, široký úsměv, své veliké boty na rovnotlapých nohách, nesčetněkrát přešívané šaty — ne, ne, rozhodně nebyl krásný. A přece — bylo tu šero — tma, černající se panoráma hor právě před našima očima, kostrbaté kontury městečka v údolí a světýlka — světla — —. Světla probleskující tam vzadu, světla kmitavá a mihotavá všude kolem, a tam nahoře červencové hvězdné nebe s pruhem mléčné dráhy. Lesík dýchal chladem, šepty a hluk splývaly v hukot podobný plynutí proudu s jeho melodií klidnou a mnohoznačnou, výstřední téma dráždilo duši i onen lichotný ženský hlas, jenž zněl ze tmy s přimíseninou zvědavosti i strachu. Náhle praskot proryl monotónnost lomozu davu, a ostré světlo jasně zelené rachejtle rozprsklo se kdesi nahoře. Kouzlo prchlo. Vmísili jsme se mezi dav. Byly tu samé tmavé tváře, cizí ve tmě. Jen občasný výtrysk světla je ozařoval. Rozpoznávat bylo těžko. Ztratili jsme se druh druhu v tlačenici, přehlušeni lomozem, omámeni efektem ohňostroje. —

Bloudil jsem bez cíle, hledaje skupiny známých. Slyšel jsem hlasy, nevida tváří a ve chvíli, kdy bych byl již snad někoho našel, vylétlé světlo vždy nové barvy svedlo mou pozornost. Proplétal jsem se davem. Někdo mne uchopil za kabát. Byl to Áda Vaněk a můj bratr. Když se rozsvět-lilo, shledal jsem, že je s nimi děvče. Dívka byla drobná, světlá a její hlásek nezanikal ani na chvíli. Pohybovala se v odlescích s nepokojností háděte. Zdála se velmi veselá — to mi dodalo odvahy. Kryt tmou a skoro inkognitem, říkal jsem hlouposti. Na chvíli octli jsme se vedle sebe a jakoby sami v davu. Oči sledující raketu zazářily rudým svitem. Přelétl jsem její tahy. Zdálo se mi, že jsem něco nalezl — —

Nahoře navrchu připravovali se chvíli na poslední efekt. Obecenstvo ve tmě rozveselené a rozdivené lomozilo pestrostí výkřiků. Tma je uchvacovala. Tma byla velkolepá. Jen ohníčky cigaret červené a syčící tu a tam. Cítil jsem vedle sebe přítomnost cizího dívčího světa. Ten svět voněl iluzí, čistotou, veselím ptáčete, bezstarostností dítěte, vlásky, zašimravší mne časem na líci, připadaly mi jako hebký pozdrav z tohoto světa. —

Veliké, točící se ohnivé kolo vybuchlo a zasyčelo. Tvářička se pomerančově ozářila. Oheň si zahrál s jejím úsměvem. Měl jsem touhu políbit tyto vlhké rtíky. Pak vše zhaslo, dav se rozcházel s nepopsatelným hlukem. Šlo nyní o to, neztratit se v chaosu. Dupot ubíhajících nohou zněl kolem, a všechny letmé hovory, a všechny výkřiky.

Šli jsme domů tři: Já, Áda a ona, jeho nepřímá neteř Máňa, a dlouho ještě jsme chodili po náměstí před jejím domem. Konečně, setkání bylo šťastné a vzbuzovalo naděje. Slíbili jsme si, že se zase uvidíme. Cítil jsem se hrdinou. V té chvíli se mi zdálo, že jsem ztratil polovinu své nesmělosti. Toho večera jsem byl králem — —

Dětství s mládím v jedno slité,

jaký sen to v srdci spíte?

Oknem k srdci, když se stmívá,

kdo to z dálky vyhlížívá?

Den je dlouhý, noc je dlouhá.

Dívčí mládí — sen a touha.

Máně bylo patnáct let, ale že se narodila v lednu, říkala raději šestnáct. Zámožný tatínek měl na náměstí dům a mydlářství. Maminku nepoznala, zemřela jí dříve, než děti dostávají paměť. Vychována druhou, přísnou a ráznou ženou pana Krause, cítila se trochu sirotkem a neopomněla všechny své dětské tresty svalovat šmahem na vrub legendárních vlastností všech macech. Tato okolnost neúplného porozumění je ovšem téměř vždy nevylíčitelná jak u dítěte, tak u druhé matky. Tak či tak, nepoznala původní mateřskou lásku. Otec byl dobrosrdečný, veselý a hřmotný. Sourozenci byli dítky vesměs z druhého manželství, dvě děvčata o řadu let mladší a pětiletý hošík. Proto ji domov dělal více dítětem, než byla. Měli na ni požadavky buď velké, nebo žádné. Vinou fatální okolnosti chápala vždy špatně napomenutí i rady. Pomáhala od dětství v krámě a obchodě, poznala časně povinnost, a nezamilovala si ji. Domnívala se, že má právo nedůvěřovat matčině vedení, a proto byla nestálá, tvrdohlavá a věřila ve vlastní cestu. Byla ale dosti měkké duše, a poznavši ráznost, trpěla jí, ale sama nebyla rázná. Nedostatek projevované lásky ji učinil nelaskavou. Její žabství, plné sebedůvěry, její postavení městské dívky první kategorie, to jí propůjčovalo šťastnou vlastnost — být tvrdou k žebrákům srdce. Jejím svůdcem bylo uličnictví, příčinou jejích zármutků špatný talent ve výběru duší. Jako pravé dítě prchala za přeludem — a tímto přeludem byl povrch. Trápena v dětství vleklou nemocí, stala se trochu hypochondrickou a trochu melancholickou. Nedostávalo se jí odvážnosti a svatého nadšení mládí. Měla sklon k obětavosti, ale trpěla nestálostí. Její slovo bylo jen slovo ženy, její logika byla komická a její cíle pohyblivé. Vyrostla k tomu, aby byla vedena, a přitom měla nitro velmi svéhlavé. Několik nesouladů se usídlilo v její duši, ale věřila si a neměla dost dobré vůle, aby se jich zbavila. Ostatně: byly to její barvy. Byla žárlivá na své barvy a opakovala často žárlivě, že žádnou z nich si nedá vzít. Její dětství uplynulo jako každé dětství zámožné městské holčičky. Měla ale upřímný sklon k prostému a divokému, a to jí vynášívalo často těžké chvíle. Měla mnohé oplétání pro svou příliš demokratickou dušičku. Byla jednou z prvních žaček, ale byla i vášnivě ctižádostivá a nevyléčitelně líná, aby si toho ne vždy zasloužila. Z první třídy měšťanské školy šla do kláštera v německém Hostinném — jako většina jejích „lepších“ městských přítelkyň a jako její tetičky, pratetičky, prostě celá řada předchůdkyň z minulých generací. Prodělala lásku k přítelkyni, lásku k učitelce a konečně první, nesmyslně nezralé lásky k muži klackovi a k muži elegánu. Žačka měšťanské školy pocítila vytržení v polibku od šviháka páteříčka, předstírajícího křesťanský poměr muže církve k mladistvé ovečce. Byla ze silného a starého rodu velikých dobráků s modrýma očima, ale sama byla drobná, přestože v tváři nesla jinak všechny stopy svého otce. To, co bylo aristokratického v její povaze, děkovalo za to existenci děda — patriarchy, význačného a talentovaného starce, činného a všestranného ducha, který z ničeho přivedl k rozkvětu upadající obchod a založil obdivuhodný domácí řád vzájemné úcty, lásky a pomoci. Byla náboženská, ale nikoli nábožná — a s vnitřním chvěním i v této záležitosti přála revoluci, avšak skláněla se před autoritami. Zásadně byla čistá, dětsky prostomyslná a pudově poslušná. Její tehdejší krásou byla něha, delikátnost a úsměv. Byla ale hubená, trochu chlapecká, pihovatá, nepravidelných tahů, silného nosu a neovládnutých způsobů. Přišla z kláštera ne zcela čtrnáctiletá a navštěvovala ještě třetí třídu měšťanky. Měla už v sobě zdání slečny. Kvůli pořádku a zákonu zavládlému v této nejvyšší dívčí třídě chodila a oficiálně se znala k odpornému, neforemnému a nechutnému klackovi z tkalcovské školy. Sotva vyšla školu, odložila ho jako svou školní brašnu. Stala se slečnou. Prodělala prostřední, příliš lidové taneční hodiny, nezískala si tradiční srdce ani nebyla získána. Promarnila tento čas, aniž nabyla dobrých vzpomínek. Byla poznána teprve na scéně v úloze naivky. Pak se stala ideálem, snem, ženou. Rychle se potom vycvičila v drobnohledném otrokářství, milovala svobodu, aby se stávala vlastnicí, a toužila být milována, aniž by milovala. Našla brzy svůj styl, své gesto, ale zůstala uvnitř prostou, a ač se ráda smála a uličníkovala, v jádru srdce nebyla nikdy veselá. — Bratr její nevlastní matky, jehož prostřednictvím jsem ji poznal, byl nejvýš sentimentální jinoch, hnusně urážlivý, teskně měkký, plný tragických fantazií a věčně bojující se svou neodvážností, nepohotovostí a nesmělostí. Přitom měl o sobě velmi dobré mínění a byl chtivý všech barev života. Předstíral, tísněn svými vlastnostmi, filozofii, počestnost, mužnost a stáří. Byl o dva roky starší než já. Studovali jsme spolu. Byl dříč a zakládal si na tom. O maturitní vyznamenání ho připravila láska, snad vášnivá, snad vypočítavá ze strany její matky. To byla jeho veliká bolest, na kterou nikdy nezapomněl. Jeho poměr k Máně byl poměr cizího hocha a nikoliv strýce, poměr hocha plebejského k patricijské sestřenici, poměr neurčité duše k neurčitému snu. Domněle ji ztráceje, rychle si svůj sen vystavěl, zbořil a oplakal. Ostatek vše byla bezuzdná, nekonečně směšná sentimentalita mládí. Když objevil první dobrou, oh, tak aprílovou shodu mezi mnou a Máňou, udělal mně citlivý výstup, kde ji svěřoval mým rukám s pláčem a vzlykáním. Podle něho bylo to v tuto chvíli tak, že pro něho byla vychovávána a šetřena, a on že se v této chvíli zříká tohoto daru, jejž ovšem tolik tajně a beznadějně miloval. Nepodlehl jsem tehdy citlivé stránce této oběti a věc na mne působila pouze trapně. Přesto jsem měl také trochu hryzení svědomí nad touto „láskou“, která mi byla předávána s takovou pompou, láskou, o níž jsem dosud nenabyl ani dobrého předsevzetí ani pořádného pojetí. Bylo to mnoho pro mé malé ruce, a objevilo se také, že nic není méně směšné, než obchodovat s měnou tak svéhlavou a rozmarnou. Byl bych musel být aspoň bimbašou s harémem opatřeným hradbami a děly, abych si byl mohl uchovat tak svobodymilovné stvoření. Ale byl bych také musel být něčím jiným než dítětem, abiturientem a klukem návdavkem k tomu, abych si ji chtěl uchovat. To však jsou děje, jež mají teprve následovat — a já překotně předbíhám děj vypravování.

Že se blížíš, poznám rychle:

Rozvoní se každý květ,

nebe začne růžovět,

strne srdce ztichlé — — —

Již druhý den po oné národní slavnosti setkal jsem se s Máňou na náměstí. Obezřelý, znaje se, a pln obav z dalšího průběhu zábavy, přivedl jsem s sebou Ádu Vaňka v úloze „slona“. Mohu říci, že jsem byl velmi zvědav spatřit ji při denním světle. Jisté je, že barevné efekty ohňostroje, intimita hry a náhodnost prvního setkání se měly k mé dívčí známosti lépe nežli střízlivé denní dopoledne. I zábava trochu vázla, a včerejší vtip o mastičce na vousy se prodlužoval a stával se nechutným. Ale couvli jsme, my oba kamarádi, v úplném pořádku. Večer tedy bylo jisté, že přijde na „korzo“, mezi šestou a sedmou.

Byla náhodou sama, i nabídl jsem jí obřadně doprovod. Obřadnost vůbec nyní zavládla na místě starého veselí. Šlo o to, rozpoznat se. Chodili jsme volným krokem párku a cítili hloupou zvědavost kolemjdoucích. Cítil jsem, že se stávám studentem, který má „holku“. Nyní tedy začíná to pravé. Žvanil jsem o sobě a stále o sobě. Všechny klukovské vzpomínky, týkající se mne, staly se osou zábavy. Revanžovala se mi školou a klášterem. V její ručce se točila a rudě balancovala tmavá jiřina. Bylo nesporné, že byla pro mne, a bylo tedy slušné získat ji. Dostal jsem ji beze slova. Nyní zase já pohrával jsem si s ní nedbale. Radniční hodiny, dvojnásobné opakovačky, odbíjely postupně všechny čtyři čtvrti našeho „randevu“. Konečně: „Musím už domů.“ — „Přijdete zase, slečno?“ „Ano.“ „Zítra?“ „Zítra.“ —

A zítra a opět zítra tytéž řeči, totéž korzo, tytéž hodiny. Jen jiřiny byly někdy bílé, jindy rudé. Dostával jsem je bez námahy a kladl si tichou otázku: „Co s tím mám dělat?“ Doma se na mne dívali s potměšilými pohledy, když jsem denně večer do skleničky s vodou přidával nové a nové květy a žárlivě je střežil a s lítostí sledoval ony, jež již žloutly a vadly. Měl jsem ty jiřiny rád, jako by mi v nich někdo chudý a smutný dával svou poslední radost. Byla ovšem velmi směšná tato sentimentalita. Vždyť jsme byli oba nejapné děti. Jí byly tyto květiny prostředkem, mně pak pohnutkou k tomu, co domněle muselo tak být. Ale přece — přes všechny tyto směšnosti, hlouposti hovorů, vypočítavost naivních úmyslů, chlubnost postavení — byl to v zásadě dobrý cit, jenž dřímal pod chaosem tohoto braku. Byla to láska k sestře, soucit s intimní bytostí ženy-dítěte, maminky malých panenek. A toto vše dobré — to všecko dobré se vlévalo v sobecký a úzkostlivý cit ke kvítí, vadnoucímu ve směšné skleničce, ke kvítí, uzmutému tak zcela beze vší příčiny malé ručce Mánině. Nebo bylo v tom tušení určitého druhu odírání, jehož se dostává kráse, jež se zdobí, z ruky, která strhává? Toť jisté: opravdu jsem miloval právě tyto květy.

Konečně přinesla sousedka z náměstí novinu, že chodím se slečnou „Krauseovou“, a hnedle, jaká prý je to hezká slečna, a hodná. — Nyní jsem již o ní slyšel více, než jsem ji viděl a o ní věděl, a hřmotná Božka od sousedů mi neopomněla vyčítat tuto „známost“ a posílat mne k „Márince“, kdykoliv jsem své rozmary chtěl se svéhlavostí zvědavého a nezasvěceného jinocha svádět na choulostivější temata. Ovšem, tato nevkusná a neelegantní bytost také mohla vytušit, že je sama jen kamarádkou pro doma, a mít pro to svoje uvnitř skryté a navenek hlučné a hubaté hoře. — —

A láska? Říkal jsem tomu nyní láska ve svých chlubných myšlenkách — láska tedy stále pokračovala vždy od šesté do sedmé, vždy s jiřinami a týmiž hloupostmi vzpomínek ze školních lavic, jež se buď počínaly již opakovat, anebo počínaly být nahrazovány nejapnými lžemi. Díky bohu! Poslouchali jsme přece více každý sama sebe. A nechodili jsme přece spolu, abychom se poslouchali, ale abychom spolu chodili! Pak přece zavládl v konverzaci nový tón. To když mi Máňa vyprávěla, že si s kamarádkami pořídily mističku a prkénko a že zkrátka vyvolávají velmi neškodné a velmi poslušné duchy, kteří ochotně pohybují miskou po nadepsané abecedě a odpovídají tak velmi přesně na všecky otázky minulosti i budoucnosti tazatele. Oh, dlouho jsem se trápil myšlenkou, jak se zeptat, má-li mne přece také ráda! A nyní ta krásná příležitost! „Nuže, slečno, měl bych pro vašeho ducha také svoji otázku — —“ Slíbila, že se ho zeptá. Jak to bylo směšné! Ale nyní jsem šel zase domů s tlukoucím srdcem.

Mé postavení doma se ovšem stávalo čím dále nesnadnějším. Konečně už s tím přišel tatínek a chválil, silně chválil, jaká je to hezká slečinka. Nuže, bylo vidět, že mne neberou vážně. Ale hlavní — tato intimita, tak zveřejnělá doma, tato sláva dobyvatele, o níž se mluvilo tak po domácku, tato záležitost srdce, o níž se mluvilo při stole! Stávalo se to všední. Nešlo ovšem o hluboké, diskrétní tajemství nitra, jež s ostychem a delikátností by se skrývalo jen v báchorečných poupatech vizí a snů, ba hodný kus těchto randevů měla na svědomí právě tato touha, stát se tím pravým studentem, tím, který chodí s dívkou, a tento vrtoch chtěl a musil počítat s veřejností, ale tato příliš velká domácí důvěrnost k této lásce ji snižovala příliš zřejmě na dětskou hru a dokonce, běda, na hru dovolenou!

Leč — ten den, kdy, stoje dole pod jejím oknem a dívaje se vzhůru do jejího okna, připomínal jsem jí onu otázku, kterou měla položit svému divotvornému příteli pod mističkou, zapsal se přesto velmi hluboko do mého srdce. „Nu, on tedy pravil, že ano, on říkal, že má.“ — To bylo všechno, všechno z dívčích rtů, ono nesmělé, váhavé — znělo to sice trochu komicky a nedosti přímo, snad byla i příliš veselá při tomto důvěrném sdělení. Byl jsem však šťasten. Byl jsem hrdý. Tedy má mě ráda. (Ne, miluje mne, to mi bylo cizí a protivné slovo.) Nyní je třeba získat hubičku. Až dostanu hubičku, dosáhl jsem nebe špičkou svého prstu.

Ale nedostal jsem ji. Nyní měl „Podhoran“ pořádat nějakou malou zábavu, na niž se zvalo, a zároveň se připravovalo divadelní představení, v němž já i Máňa jsme měli malé role statistů. Zkoušky rušily schůzky, rozptylovaly ducha a měly tu vadu, že byl k Máně otevřen přístup všem ostatním hercům, kteří přece měli své právo bavit se s herečkami. Ono zvaní, dík náhle přišedší náhodě, odbyl jsem velmi dobře s černookou Zdeničkou na síních, průjezdech a chodbách, plných jejích divokých hubiček. (Byla to přece odměna zvoucích párů, vzájemná daň, jež oslazovala robotu.) To ale nevadilo, abych tajně a v skrytu srdce nežárlil na bratra, který měl zvací úkol s Máňou, a nečestně jsem ho podezíral z hanebností, jež jsem sám páchal v míře vrchovaté. Proto pro odpoledne, kdy tito dva dostali úkol jít do blízkých vesnic, nabídl jsem se jim doprovodem. Nezdáli se tím příliš obšťastněni, a mně nejenže tato výprava nepřinesla toužené pusy od Máni (tak neobyčejně ostýchal jsem se právě tohoto děvčete), ale připravila mi mnohé zklamání. Předně jsem poznal opět svou nejapnost konverzace před starším a zkušenějším bratrem a za druhé jsem shledal, že tato nejapnost je porovnávána. Cítil jsem, že cosi se pomalu a nenávratně ztrácí a že tomu už nemohu ani neumím zabránit.

Poslední pokus získat tuto touženou hubičku se udál při vystupování do schodů k jevišti na jednu z divadelních zkoušek. Ach, schod po schodu jsem si přísahal odvahu, konečně okno při zatáčce schodů jsem si stanovil cílem. Ale výsledek byl, že zamlklí více než jindy došli jsme vzhůru a tápali tmou k jevišti tak dlouho, až kdosi otevřel a světlo nás zaplavilo.

Nuže, tenkrát to bylo nadlouho naposledy, co jsem měl s Máňou randevu. Právě při této osudné zkoušce to bylo, co mluvka, kandidát práv, zvítězil nade mnou na celé čáře svou výmluvností, využiv jen velmi krátké chvíle, co jsem byl zkoušen na scéně. Výsledek byl, že mne mezi dvěma kulisami Máňa vyhledala a požádala, abych ji už nechtěl doprovázet, že se jí to už nelíbí. Ano, nyní to byla rána. Pokusil jsem se trochu smlouvat. Ale kvinde bylo kategorické. Bylo to zřejmé: Byl jsem právě zvážen a v téže chvíli zatracen. Nuže, toho dne jsem přehlížel velmi smutně sbírku jiřin, vadnoucích ve sklenici.

A nyní to byl ještě jeden taneční večírek, který jsem s ní tančil sotva dva tance. Byla ke mně vlídná, ale byl jsem si tolik jist neúspěchem, že jsem se spokojil touto vlídností, hodně zaražen a hodně rozněžněn nečekanou ztrátou. Opustivší mne, zdála se mně vším krásným. Ztracené zůstávalo mimo kritiku, zatímco to, co bývávalo v dosahu, nacházelo se v stálé nemilosti a kolísání mé mysli. Ba ano, nevěděl jsem tehdy přesně, je-li pro mne dost hezká. Nebyla tehdy ještě nikomu žádoucí. Nuže, já ji objevil, abych ji rychle ztratil. Jak mi nyní byla krásná. Druhý den odjela do Prahy a tyto prázdniny se již nevrátila.

Nuže, má lásko, dětská a hloupoučká lásko, nemotorná právě tak jako já, naivní právě tak jako já, prchlas mi jako vrabčí peříčko usedlé na udivené tváři a zapomněla jsi mne políbit. Tvých patnáct let kolem mne přeletělo, vtisklo mi do ruky kytici jiřin a zanechalo mne stojícího s trochou žalu, trochou dotčené ješitnosti a s ostatkem lítosti, kterou dáváme vždy na každé sebemenší místečko v srdci, jež zůstalo prázdné. Má láska nebyla věrná, bylo tolik děvčat — má láska nebyla dotčena otázkou nesmrtelnosti a nebytí — bylo tolik života a veselí a vše se muselo zkusit. Tento okamžik dětské hry zanechal tam uvnitř na jedné z tehdy ještě nepopsaných stěn duše vzpomínku, načmáranou dětskou rukou. — Jak tak luštím tyto neobratné tahy, nečtu ji asi dobře a vyvolávaje tyto drobné duchy minulosti, kteří byli právě tak drobní, že se vešli pod malou kouzelnou misku, kreslím si obrázky matných barev. Obrázky! Vždyť to, co zbývá, jsou stíny, a ani šat, ani úryvek hlasu nezůstal od tenkrát na mých vztažených rukou. Je to jen děj, tak prostý, tak směšný, který jda kolem mne svým neukázněným, nelogickým a školáckým krokem, svěřuje mi trosky svých malých radostí a smutků. Nuž sbohem, malá odjíždějící dámo s jiřinami! Sbohem nadlouho! A na shledanou! Sejdeme se v jiných šatech, v jiných úsměvech, v jiných gestech, v jiných frázích, abychom pokračovali ve hře svého života, nežli vstoupíme na scénu onoho jednání, kde hřmí všechny píšťaly varhan a lidé se rozcházejí, opouštějíce svatební obřad s ukojenou zvědavostí. — —

Kde jsou, kde jsou studentská léta v dáli,

svobodná, nezodpovědná, bez starostí všech,

kde jsme se zkoušeli a vše jen prožívali

pro příští vzpomínku jednou po létech!

Prchly prázdniny, prchal zvolna školní rok kursu při obchodní akademii v Chrudimi, přišly nové prázdniny, s nimi válka, odjezdy kamarádů, první padlí — — Konečně jsem v té Praze, kterou jsem loni hořce oplakával! Uprostřed tohoto skvělého studentského života! Omyl, jaký omyl! Byli jsme dva, já a věrný Jarka Zelinků a zpíjeli jsme se v trudech, osamocení v ošklivosti. Jak rád jsem se vracel domů. Nestudoval jsem, ubíjel jsem se. V březnu 1915 se vrátil bratr ze své první válečné výpravy, omrzlý na nohy, a se stejnou se vrátil kamarád Vaněk. Nuže, nyní jsem musel zase domů.

A Máňa? A já? Nu, setkávali jsme se občas, pozdravili, promluvili, rozešli se. Byla mezi námi hráz, můj ostych ji zveličoval, cizí nám oběma život ji prohluboval. Já bral na příliš lehkou váhu ono neblahé „kvinde“, ona měla své nové zájmy, a oba jsme zapomněli. Chrudim mi byla dobou šťastného jinošství a několika šťastných i nešťastných lásek, vypovězená válka senzací, změnou, životem, ztráta téměř všech kamarádů, kteří odešli do války, skutečným a vleklým smutkem. Chtěl jsem už jít také. Bylo nutné žít vše, co druzí, a nezůstat pozadu. Ale na jaře 1915 jsem odveden nebyl. Doma jsem pak ovšem dělal, jako bych vykonal bůhvíjaký švindl, ale v srdci jsem byl sklíčen. Připadal jsem si méněcenný. Návrat bratrův a kamarádův mi pomohl z trudnomyslnosti. Chodě s vojáky, cítil jsem se rovněž vojákem.

Máňa na prvního května 1914 dostala svou první pusu od hocha, pusu, která jí byla uzmuta, jež ji nepotěšila, nýbrž vyděsila a rozplakala. Byl to Kazda, jenž pod rouškou učitelství a mudrosloví se ji snažil získat. Tato nevhodná hubička zkazila vše. Pak přišlo ono divadlo, kde Máňa vynikla v úloze naivky. Byla obdivována. V městečku se o ní mluvilo. Studenti doufali, že ji trvale získají pro svá představení. Byla milována. Chodila s Dézou Krčanem, ne už jako dítě, ale jako slečna. — Prázdniny 1914 nebyly příznivé tomu, abychom se často vídali. Tehdy jsem měl příliš mnoho mužských zájmů, než abych se příliš zajímal o městská děvčátka. A když jsem se pak konečně přece nechal zaujmout dívčíma očima, nebyly to oči Mániny. Tyto prázdniny! Nuže, co to bylo souhrnem? Divadla, večírky, hlavně však schůze, a nejvíce koupání v Jizeře a karty v Ádově pokojíčku. Žila darda. Četly se noviny. Dělala se politika. Ach, tolik se zpívalo! Jen někdy večer při návratu z koupání, ožehlí, rozezpívaní, setkávali jsme se na náměstí s děvčaty v letních šatečkách, kráčejícími středem korza. Žili jsme ale v houfech, žili jsme více pro sebe, my „mužští“, tušíce, že se mnozí rozejdeme, abychom se více neshledali. Tak jsme se pomalu rozprchávali o těchto prázdninách. — — Konečně se skončily. Školní rok nadcházel. Počínala bída. S podzimem přijeli první ranění a první polští vystěhovalci. Děvčátka hrála roli milosrdných sester. My to neviděli tuze rádi. Vojáci byli hrubí, Poláci špinaví, a děvčátka byla naše. A lákaly je tyto exoty. — —

Na počátku podzimu byli odvedeni a brzy odejeli poslednější z prvních vojáků: bratr a Áda. Naladilo mne to tklivě. V tento čas se sešla Máňa poprvé se svou pozdější pěknou láskou, Joskou Kitlerem. Přechodili spolu podzim, zimu a láska se vzdor Mánině nestálosti dočkala jara. Její mládí kvetlo tehdy pro vzpomínky, jež měly nabýt rysu vzpomínky truchlivé. Hle, tento pěkný mladičký párek, zacházející do podzimních mlh, aby se rozptýlil svým nezkaleným veselím. Kostkovaná čapka Pepíkova, pružný krok tohoto pěkného hocha, studenta dobyvatele, studenta zpěváka, básníka, herce. — Její obrys? Nevidím ho v mlhách. Svítá odtamtud čímsi světlým. Vzdalují se ke hřbitovu, tam dále do aleje vzdechů a vracejí se zpátky kolem hřbitova, kde později spadnout má na černou rakev v jí-lovité zemi kytice hořce z dívčích rukou, sledována zamženýma očima. Všechny ty dívčí kytičky tehdy spadaly na jíl, ale tato, ač vržena stejně neobratně, udržela se nahoře a přilnula svými modrými zvonky k poslední schráně tohoto zavražděného. Nuže, bylo to toto Mládí, které s nimi chodilo na jejich schůzky bodrého milování, které pocítivši soustrast nad touto legendou, psanou polibky v mlhách a sněhu, zařídilo let této kytice, šeptající své poslední sbohem. — —

Vrať se zas, sne noci dnešní,

jaks mi padla do oka:

Ve střevíčkách květy třešní,

bílé šaty, lehký krůček,

vonné kouzlo drobných ruček,

hlavička z dob rokoka — — —

V podkrovním Ádově pokojíčku jsme vyvolávali fotografie. Přinesli jsme s sebou zdola, z malého dvorka s několika štěpy, altánkem a trochou divokého vína na zdi a truhlářskými kůlnami, ono dubnové slunce plné mízy a rašení. Byli jsme Máňa, dlouhá a mateřská Marta, Áda a já. Už tam dole vyhledávali jsme se s Máňou, měli jsme pro sebe dobrý úsměv a vlídné hlazení doteků. Měla dlouhé, pierotské šatečky, černé a bílé, a široký klobouk hodně na stranu. Hubená, svižná, s něžnýma očima, s nádechem ruměnce, drobounké první jarní pihy na silném, zlomeném nosíku, měla ráz nejistého a nepokojného hocha, ale její mladé teplé ruce s drsným hřbetem od práce s mydlářskými chemikáliemi mluvily o ženství, probouzejícím se z kukly. Maličká, pěkně kreslená ústa měla svůj rys malounké bolesti, jenž se však úsměvem měnil na výraz šibalského veselí a odhaloval bílé zoubky, drobné a husté, a často špičku korálově červeného ostrého jazýčka. Smích kreslil jí vějířek veselých vrásek u očních koutků a zvážněvší líčko zadýchalo se svatostí čisté něhy, zesílené oním maličko zkormouceným výrazem rtů. Byla to drobná, hubená kočička, Micinka bílá, pružná na vysokých nožkách a pohyblivá ve svém světlém kožíšku, do něhož nedorostla.

Áda zakryl okna hustými látkami, rozsvítil červené světýlko a skloněn s Martičkou nad miskami šplouchal sklem ve vývojce, pantátovsky pobroukával a dlouhá silueta Marty s malou hlavou kdesi velmi vysoko se klonila k jeho hlavě. My s Máňou drželi záclony na oknech. Průlinkami probleskovalo na nás jarní sluníčko, tma se časem stávala méně neproniknutelnou, a navyknuvše na ni oči, rozeznávali jsme kontury nábytku, světélkující běl a pablesky na skle a tam vzadu v pokojíčku dvě skloněné hlavy, které se pohybovaly, zakrývaly a odkrývaly zdroj červeného světýlka anebo ho propouštěly přímo do našich očí průsvitným závojem vlasů.

Tiskli jsme si ruce, přiblížili jsme se na svých židlích, dotýkali jsme se vlasy, tiší, bez dechu, s bušícími srdci. Zakuklené jaro promlouvalo k nám v zatuchlém a bídně hořící lampičkou zapáchajícím vzduchu světničky. Její hlavička byla vláčná a poslušná mých rukou a tichá, s rtíky pootevřenými přijala bezhlasou, vdechnutou jim pusu, kterou jsem jí vtiskl se srdcem zvonícím posvátností. Se smíchem, ruku v ruce svírající nepromluvenou a nenapsanou smlouvu lásky, dívali jsme se na ty dva zaujaté chemiky u červeného světýlka, radost budoucnosti otevřela nám srdce a naše ramena se dotýkala navzájem s lehkým tisknutím a třením rytmického smyslného blaha. Naděje zvala nás ven, na zelenající se palouky, do lesů, do zšeřelých úvozů. Oči se vyhledávaly a promlouvaly dlouhými přísliby. Všeptl jsem jí své šťastné vyznání; ručka odpověděla stiskem.

Konečně bylo vyvoláno vše tam v miskách. Hlasitý hovor se rozlehl. Hluk vpadl do nás ranou, spadlými drapériemi oslepilo nás světlo šera. Po strmých schůdkách, plných bot, krabiček a všemožných krámů, sestupovali jsme nejistě a polou v mrákotách. Naše ruce zůstaly spjaty. Dole nás políbil vzduch, šero a ruch stmívání. — — —

Dne 1. února 1925

Tam vzadu, téměř za desíti léty, skulinou záclony, jíž zakryl čas mé mládí, sladké a prchlé, chvěje bílými křidélky běláska toto Mánino první políbení nad červenou kytičkou dvou rtů, sblížených ve tmě. A okolo té světničky, kde se narodilo, úvozy kvetou, modříny šumí, u mokřiny žlutými terči blatouchů svítá a závany větříků pohrávají hlubokými tóny zvonů, vyzvánějících k požehnání. A touto čarovnou zemí, kde žijí jen příznaky mých snů, Jaro roku 1917 kráčí s bílými střevíčky, opentlenými kvítím, a vije útlými prstíky kytičku slziček, kopretin a řeřich lučních. A když se setmí, když mlha zešeří kontury hor, tichounce vzlétá k římsám dvou malých okének domku a rozestýlá tu svoje kvítí a rosí je svými slzami. Tam spí věčným a usmívavým snem mých devatenáct let za blikavých paprsků věčné lampy, červenými pablesky ozařujícími rysy dávno zapomenuté. Jen bělásek štěstí tam poletuje, víří prach, točící se v rudých paprscích, a sedá na rty ustrnulých mrtvých, usnuvších v blažené vteřině. — — Vzpomínko, opatruj mohyly snů! — — —

Pomaloučku, v srdci plni plesu

chodili tam denně cestou k lesu.

Její líčka jarem rozechvělá

od červánků zlatě růžověla,

oči se jí smály,

bílé šaty plály.

On se na ni díval v usmívání.

Zvony tklivě zvaly k požehnání:

Bim, bam, bim, bam — — —,

Byl máj. Máňa chodila na večerní požehnání. Chodili jsme na ně spolu, ale nebyl to kostel, kde jsme mu naslouchali. Okolo kostelních dveří, kde zpěvy počínaly znít, stočili jsme se níže, k vrbičkám, a zvolnivše krok v zášeří, padajícím v alej, kráčeli jsme lukami, plnými prvních nerozeznatelných květů, úvozem, hlubokým a černým, k Dlabolovsku, jehož několik lesních proplétajících se cest vonělo a zvalo už z dáli pachem jehličí a stromů, počínajících kvést. Naše hory, ztemnělé a mohutné, uzavíraly panorámu. A kolem všude, kolem všude ta země domova, lákavá poli a lukami prorvanými úvozy, zamžená všude výše k obkreslujícím ji lesům, svítící prvními světélky vesničky Mříčné v údolí s kostelíkem s červenou bání uprostřed hřbitova, rokliny, cesty, Strážník s čepičkou lesa a dále, dále k Jičínu Kumburk — Bradlec — Tábor. — Nad Martinicemi kouř fabrik, nádraží, kopeček svítících domků. — — —

Les byl mohutný kostel. Korunami stromů kýval větřík, spletí jehličí svítila obloha, mimo cesty praskaly větévky pod tíhou kroků, studené a vlhké rty se nalézaly. Milovali jsme modřín a vyhledávali jsme ho na okrajích lesíků, jemný, zelený — a toužili jsme spatřit jeho červené, hebké šištičky uprostřed vláčného jehličí. Dívali jsme se vysoko do korun a její oči, pozvednuté vzhůru, obrážely nebesa, polootevřená ústka odkrývala zoubky. S její hlavičkou v náručí, a jejími rty dole pod mými, vylíbávanými, vysávanými, naslouchali jsme rozzvučelým zvonům z údolí, z vesniček, i oněm hlubokým, blízkým, vážným a známým z našeho kostela. Hrany prorývaly korunami, vály lesní trávou, tma houstla. Krokem lehkého a volného tance, s větvičkami modřínů v náručí jsme se vraceli úvozem, kde keře hrozivě vztahovaly ruce podobny postavám loupežníků z pohádky, kde cesta se tratila v mlze a blízké bílé květy v polích svítily.

Mlčívali jsme anebo jsme se snažili, aby náš hlas zněl vábně a harmonicky se všemi večerními šelesty trav a stromů, naší rozmluvou byly knihy a básně, jež jsme znali nazpaměť, byli jsme jejich hrdiny, hrdými nebo smutnými, žili jsme stonásobná šťastná hoře a bolestná veselí.

Byli jsme druh druhu ohniskem poezie, jež pomalu a čistě kvasila v žilách mládí, časného a světlého. Nevědouce to, nebyli jsme sami sebou, ale svými sny, a za kostýmy svých nevinných her jsme volili šat bílý. — — Počínajíce polibkem, končili jsme polibkem, jejichž nevyčerpatelný zdroj se linul ze rtů Máni, zapomínající sebe v objetí, stávající se ze skotačivé tichou, z veselé nyvou. Naše prsty byly dosti šťastné, směly-li se svírat a proplétat v dotecích neklidné a vynalézavé lásky, žijící z měkkých odstínů, v dimenzi dětské poezie a v postojích vyčtených a vybásněných figur. — — —

Četli jsme Arcybaševa. Sanin nám byl nejvyšší metou člověka, svobodná láska nejšťastnější formou mládí. Dívali jsme se na svět pochmurnou filozofií Naumova z románu „U poslední čáry“ a řešili jsme křesťanství podle Laudeho, zahynuvšího na své cestě. Hleděli jsme na vše, převlékajíce role těchto románů, probírali jsme je do detailů a ve svém životě jsme se snažili vidět jejich hrdiny v známých nám lidech. Dodávali jsme ve svých snech tragédii životu, který nám ji dosud nedal pociťovat, nazývali jsme vše prostým, plynoucím a přirozeným, dopouštějíce zlo, hledíce naň zvědavě filozofujícíma očima, a kde románu nebylo, snažili jsme si to vykreslit. — Mluvili jsme, zadýchávajíce se, ale s líčeným klidem, o vášni, kterou jsme neznali, o zvířectvu, jež jsme netoužili vidět. Naturalismus nás uchvátil, ale stoupla nám do srdcí jen jeho poezie a zdáli jsme se být novou generací, nepodobnou staré, generací tolik vynikající, která, až se stane pánem světa, přemůže staré modly a dosadí tam svá božstva z ruských románů. Cítili jsme se být příbuznými dušemi, jimž náhoda dala vyrůst z téže půdy — a to zdvojnásobilo naše přátelství a zesílilo vzájemnou něhu. Byli jsme druh druhu nenahraditelní, celý ostatní svět byl níže než my. Ale odpouštěli jsme mu a dívali se naň s úsměvem povýšenců. Naše láska byla ta nejkrásnější na světě. — — —

Šeří se. Scházíme se u Macháčkova kříže. Jdu jí vstříc volně, důstojně, s úsměvem: Sanin. Cítím, jak mi pod kabátem hrají svaly. (Ach, byl jsem tak vyčouhlý, slabý, dětské tváře, podobný tolik své mamince.) Zajisté je furážka na mé hlavě. Usedáme na kameni pod křížem — „Milá“, — říkám jí milá, protože to je milé a prosté! Pohlédne na mne prostě, plnými zraky (Karsavinová). Kristus nad námi rozpíná ruce. Lípy mohutných korun ho cloní, jeho fialovou nahotu, propůjčenou mu opilým malířem dekorací Střížkem, a poslední včely bzučí v korunách. Večer je chladný. Máňa se halí do šálu unaveným pohybem. Žalý přímo proti nám hledí strmou a vážnou hradbou, na čtverci Benecka pod lesem září jako požár jedno okénko „Zlaté vyhlídky“ odleskem neviditelného a zapadlého slunce. Jsme na křižovatce čtyř cest, jdoucích klíčícím obilím, loukami vonícími hnojem a jetelem plným macešek. „Naše láska si neklade požadavky.“ Jsme přece volní a svobodní, a ač se smutkem, jsme ochotni přihlížet novému štěstí druhovy lásky. „A i to bude dobré — — “ Máňa přikyvuje vážně. Rozhodně není v nás žárlivost. „Žárlivost zplodilo otroctví.“ Známe všednost svého okolí. Chápeme ji s poetickou melancholií. A znelíbí-li se nám na světě, nuže „komu není dobré žiti, tomu je lépe umřití“. Vždyť „žíti jest s prospěchem jen tomu, jenž v samém smyslu žití nalézá rozkoš“. Neboť svět je zlý. „Viďte, milá.“ Což jest pravé lásky, pravého přátelství? Viděl kdo šťastný život? Ať nám ho ukáže. Horlíme. Tiskneme se k sobě, my osamocení, bratr a sestra. Líbáme se. Koruny lip hovoří nad námi. Odcházíme volně, v polibcích. Vše je volné a prosté. Pomalu scházíme dolů k pazderně. Sanin a Karsavinová. — — —

Zvuk vašich valčíků — — smích her, slast vyznání — —

svit měsíce a hvězd — — Zvon vyzvání,

pták pláče, čelo sní — — Vzlyk nenadále!

Obrazy plynou dál. Obrazy plynou dále — —

Bratr už dávno odejel zas na vojnu, opět se vrátil na dovolenou a znovu odejel. Žijeme s kamarádem Vaňkem, hádáme se, čteme, kouříme, hrajeme nudné partie karet ve dvou. Rozumíme si, hovoříme každý o sobě, láska, jež mne navštívila, je naší společnou něhou, láska, jež ho opustila, naší společnou strastí. Není-li chvil dosti sentimentálních, vyvoláváme si je. Hrajeme špatně na housle, slyšíme však v jejich zvuku noty bolestně sladké a bolestně živoucí. Ještě trochu žijí šachy. Kamarád si libuje v obřadnosti hostitele. Přicházím-li, jde mi naproti, vyprovází mne, když odcházím. Ještě trochu kulhá, chce-li, a začne-li se šířit o svém válečném tažení, rozzáří se mu oči tragickými světélky a modulace hlasu přeskakuje v pohnutí. Naslouchám mu se skrytou posvátnou úctou. Hle, co on nezažil. Vně se usmívám jako za celou generaci: Hle, co my musíme žít! Někdy přijde Máňa na palouk, kde se válíme. A tu: hle, má láska, hle můj příbuzný. Vše se rozjasní ženou. Někdy Áda snese svůj neohrabaný fotografický přístroj. Kazí se desky. Jindy přijde děvčat víc: a všechna se chtějí fotografovat. Straníme se my dva s Máňou, jen tak občas: přiskočíme, odskočíme od sebe. Je známo, že jsme párek. Fotografování končívá doprovodem. Jdeme s nimi ulicemi, Áda navléknuv si v chvatu kabát, já vycídiv si v skrytu skvrnu od hlíny a nelesklé boty a očistiv si stranou zuby kapesníkem. Někdy se usadíme v sokolském parku. Žvatlá se, směje se často, mnoho a bez důvodu. Někdy i tam vlečeme Ádův fotopřístroj. Fotografují se všechna děvčata, každý jejich nový hadřík, každá nově vymyšlená pozice. Pak rychle k večeři. Máňa musí na požehnání. Když vyjdeme do luk, stáváme se opět herci, poezie do nás vchází, hra nás uchvacuje, samota okrašluje. Nevadí, opakují-li se slova a výrazy, nevadí, je-li hra na tentýž nápěv, kus pod touž firmou: Sanin — Karsavinová. Jsme důslední herci a naše mládí není vybíravé v záminkách k polibkům. Konečně: mluvím obyčejně a Máňa poslouchá. Její poslouchání má tolik půvabů! Hlavička skloněná, krok váhavý, jí je dokonce možné věřit, že přemýšlí, o čem kážu. Někdy ručky vyrábějí prstýnek ze sedmikrás. Ten pak uchovávám na prstě, při domácích obědech jej žárlivě skrývám a pak zvadlý a rozpadlý ukládám mezi posvátné relikvie. Žijeme přece pro vzpomínku. Láska v nás jednoho dne dohoří. Půjdeme každý za svým cílem. Ale zůstaneme přáteli, vždy k sobě upřímnými, a zachováme si krásnou vzpomínku na dně svých srdcí. — —

Vše bylo vykresleno pro vzpomínku. Každé slovo proneseno, aby znělo jako slovo čtené. Každý půvab prováděn a sehráván, aby ho bylo možno popsat krásnými slovy. Například: Jeho mužná tvář se lehce usmála. (Ušklíbl jsem se velmi ukázněně.) Vložila svou ruku do jeho a zadívala se na něho dlouze. (Provedeno.) Pojmul ji lehce do svého objetí. (Bezvadně zahráno.) Nikdy nebylo opomenuto, aby všechno mělo sloh ruský, každý názor aby byl skálopevný (Sanin).

Když jsem se vracel kolem Ádova domku domů, neopomenul jsem zapískat náš studentský signál. Když se záclony v pokojíčku pohnuly a ruka se ukázala, byl doma a vyvolával fotografie. Tu jsem pak trochu počkal a za chvíli zarachotil klíč v zavřených dveřích, na zápraží se objevil Áda a uváděl mne obřadně po strmých schodech do červeně ozářeného pokojíku. — — —

Máňa mi dala malý válečný prstýnek červeného kříže. Ten hliníkový kroužek mne naplnil hlubokou radostí. Točil jsem jím na svém prstě, abych byl stále pln vědomí, že zástava lásky je stále v mé ruce. Ale máj prchal a doba mého odjezdu do Prahy se blížila. Ano, je třeba sehrát vše dobře až do konce. Sanin a Karsavinová byli neúnavní. Skryti do svých masek, zachovávali si své role až do posledního políbení. Sanin byl stále stejně klidný, pokojného hlasu a vševědoucího úsměvu. Karsavinová dojemně poddajná. — Její měkká paže, zavěšená do jeho paže, cítila pod lehkou ruskou košilí hrát stále stejně tvrdé a pevné jeho svaly zdravého silného zvířete. On občas přitiskl k svým prsoum její vysoká ňadra a řekl: „Milá, přinesla jste mému životu štěstí. Jak velmi vám za ně děkuji. — Zůstanete mi vzpomínkou — vzpomínkou — to ovšem už nebylo v roli — ať taká či jiná bude naše cesta. Nyní se políbíme jako bratr a sestra“ — — Loučení, jež nadešlo, odbylo se snad týmiž slovy, snad právě s týmiž díky za dobrou uštědřenou lásku. — — Na konci aleje u plotu zahrady dívčí školy, po poslední pochůzce k modřínům v Dlabolovsku, prodlouživše neobvykle toto poslední setkání, děkovali jsme si vzájemně, líbali se se vší něhou minulých dnů a slibovali si, že na sebe budeme navždy vzpomínat. Snad jsme i trochu vyšli ze svých rolí a byli právě jen zamilovanými dětmi, rozlítostněnými nad minulostí, jež právě prchala, nad láskou, která z dáli, z úvozů a z daleké hradby lesa usměvavě kynula naposled. Měsíček, ozařující cestu, nás skryl do stínu plotu a zdí a dovolil nám tak nerušeně a neviditelně spočinout v dlouhém objetí, z něhož jsme ani jeden ani druhý neměli odvahu se vyvinout.

S kvítím v rukou, mlčky, s vyměněnými prstýnky, kráčeli jsme ulicemi, jež byly už velmi pusté. Ano, Máňa mi místo aluminiového kroužku dala malý zlatý prstýnek s červeným kamínkem, a já jí zaň dal svůj barokní prstýnek od biřmování. Tak jsme si slíbili, že je budeme nosit právě tak jako v té písničce „v dobách dobrých i zlých“ a nikdy, nikdy že je z prstů nesundáme. — —

Na dece, rozprostřené na trávě Vaňkova dvorku, jsme leželi s Ádou. Tisíce hvězd nad námi planulo nejistými plameny, jakoby pohasínajícími a rozhořívajícími se větrem. Leželi jsme na zádech, s obličeji vzhůru a já líbal svůj prstýnek, jehož granátek odrážel hvězdy v malých hrách. Líbal jsem v něm prstíky, jež ho nosily, vůni, jež ho provázela, a lásku, která ho vložila do mých rukou. Štěstí a bolest v mém srdci překypovaly a zdály se, že jsou větší než vesmír nade mnou. Minulost slibovala budoucnost a mládí potvrzovalo smlouvu. Nade vším, všude se vznášela láska v bílých šatečkách diblíka s černými knoflíky, bílým šíráčkem a nejistými pohyby ženy-dítěte, hubených paží, hubených prstíků, svírajících kytici modřínových větví. — — —

Uplynulo mnoho dní. Minulost se stala minulostí, Praha opět Prahou. Vzpomínal jsem se vzdechy, blízkými k slzám. Poslal i dostal jsem psaní. To, jež jsem dostal, mluvilo o okovech všednosti, neporozumění rodičů, životě bez událostí a nakonec: že ano, my si rozumíme. A moje přispěchalo: Ano-ano, my si rozumíme. A říkalo jak ona, Máňa, se nehodí do špatné společnosti svých rodičů, jaká je jiná, nade všecky, jak my oba jsme jiní, nade všecky, a že se budeme vždycky podporovat. Že ano, budeme si psát. Z jejího psaní vypadla kopretina. Stala se talismanem, zabaleným do červeného papíru, jenž ji chránil před rozpadnutím. Tato kopretina mi zůstala. Její terč, žlutý a rozčepýřený, její lístky rozházené ještě ručkou, jež ji skládala do psaní, těnto kvítek vypresovaný v čmáranici dětských tahů, kde zanechal žlutý otisk svého okvětí, přetrval časy, kdy se naše láska dávno rozpadla, opět se vzchopila, trpěla, všedněla, hynula a opět se vzpamatovávala. Tehdy ale byla posledním pozdravem elegie, kterou prosnily dvě romantické děti ve znamení modřínů a májových požehnání.

Prázdniny, které nadešly, nás nalezly změněné tak dalece, že o pokračování v lásce nebylo již řeči. Zůstali jsme ale kamarády, věrnými a vždy si blízkými, kteří se už nikdy sobě neodcizili, ani tenkrát, když se přes ně přehnala v roce 1915 krize nejopravdovější: odpor druha k druhu. Naopak, prošli jsme se často a rádi procházkou sami a uštědřili jsme si občas nějakou tu pusu a dali si kousek té poezie, po níž už nikdy jsme pak nepřestali žíznit. Stali jsme se skutečně nežárlivými a nesobeckými soudruhy, kteří se rádi potkávali, a nevědouce to, vždy byli spjati neviditelnými pouty. Zachovali jsme si vzájemné právo kritiky a výtky, a přestože každý z nás zapadl do jiného druhu snů, zůstali jsme si blízcí. — — —

Máňa opět chodila s Dézou Krčanem. Já se stal bezplatným praktikantem v jilemnické spořitelně. Ale ne nadlouho. Na konci prázdnin jsem byl odveden a dne 5. prosince 1915 jsem narukoval do Kadaně, odvážeje s sebou mnoho políbení jilemnických děvčátek, ta Mánina mezi ostatními.

Tak hoši — zítra napakujem

záda a dneska naposled

vám řekne svoji věc ta, jež vás měla ráda —

A zítra — „Zum Gehet!“

Již na konci prázdnin 1915, před mým odjezdem na vojnu, počali jsme pěstovat flámy, my, děvčata a hoši. Bylo to velmi veselé, a někdy trochu nehezké. A po mém odjezdě (bylo nás už tolik pryč z té Jilemnice) sdružili se pozůstalí v „Čapí nohu“, která zachovávala flámové tradice a pěstovala schůzky, z nichž se později vyvinuly dvě svatby. V této fázi jsem nalezl městečko, když jsem dostal vánoční třídenní dovolenou a blýskal se po Jilemnici v uniformě vojáčka jednoročáka. Sbíral jsem ovšem hubičky, pokud mi zbýval čas, ale čas byl příliš krátký a vojna mě opět zajala. Máně vynesla Čapí noha a flámy na jaře 1916 ortel rodičů, jímž se odsuzovala k opuštění rodné země a k cestě do olomouckého Petingea, kde měla nabýt jiných způsobů, jiného vzduchu a trochu školního vzdělání. Přestože byla tato výprava předem oplakána, stala se Máně později drahou a milovanou životní vzpomínkou. V penzionátě děvčat svého stáří našla brzy přítelkyně i důvěrnice a její dívčí věk tam rozkvetl novými půvaby. Zesílila, zženštila, a když se navrátila s prázdninami domů, vábila zraky mladých a zdála se neznámou starým. Žel, že se vrátila téměř k pohřbu své staré lásky, Josefa Kitlera. Nuže, nosila kvítí na jeho hrob, nosila svá malá dívčí hoře na tento hrob a konečně — milovala opět. — — —

Já zatím prožíval své první vojenské útrapy, odejel jsem brzy do pole, seznámil jsem se s hrůzami pochodů, bitev, smrtí a skončiv tuto epochu strádání a strachu před smrtí, spočinul jsem na nemocničním lůžku ve Šternberku, odkud jsem toužil jen domů a domů — —

Hubený, ztýraný, deprimovaný, žil jsem ve vzpomínkách a touhách na bílé špitální posteli, pil jsem žíznivě jarní slunce, lenost odpočinku a všechny naděje a romantické představy v mé hlavě se probouzely při myšlence, že se již brzy shledám s domovem, že se vrátím „co bojovník a hrdina“. Co jsem prožil, vracelo se stále před moje oči, sám jsem nedůvěřoval, že jsem v tom mohl být já. Konečně bylo to pravda. Nyní jsem se mohl vrátit, roven ostatním. Byl jsem v nebezpečí, prodělal jsem boj, viděl jsem lidi umírat, trpět. Sám jsem se prosmykl těsnou bránou, bránou náhody smrtelných nebezpečí. Nuže, nyní s tím vším domů. Tam byla odměna. Sladké vítězství. Sladké litování. Údiv spatřit jako bojovníka toho, kdo byl dosavad jen hochem. Žel, starosti o zdraví mne znepokojovaly. Má hubenost a můj kašel mne rmoutily. Domníval jsem se, že umírám, a tu, procházeje se v pruhovaném plášti, dřevácích a širokém špitálním slamáku, toužil jsem po matce, po jejím klíně, po domácím ošetřování. Domov byl téměř zdraví. Musel jsem tam přijít. Zdraví a štěstí. Svou nedočkavostí jsem si zavinil, že jsem byl z nemocnice propuštěn, poslán do Kadaně do „rekonvalescentu“ a odtud brzy zas do pole. Ještě tentýž podzim jsem byl opět na ruské frontě.

Ale mezi tím ležely čtyři týdny dovolené v rekonvalescentu. Tyto čtyři týdny mi daly zdraví a sílu. Poznal jsem opět domov, lásku rodičů, to vše, co bylo tak daleko vzadu. Držel jsem se hodně doma za této dovolené. Musel jsem tolik vyprávět o svých válečných zkušenostech. Konečně, příliš brzy to prchlo.

Za vojny jsme si s Máňou psali dost často. Ovšem nebyl jsem sám, komu psala. Dostával jsem od ní lístky z Petingea, žabské lístky s podpisy neznámých děvčat, skotácké i něžné, vzpomínavé. Já jí psal „zážitky válečné“, nálady, sentimentálnosti. Trochu slohu a trochu starého stylu Arcybaševova. Do nemocnice jsem pak dostal psaní, že už odjíždí domů, že její loučení s kamarádkami je velmi hrozně těžké, a „nebolí vás vaše zranění, Jarko? O prázdninách na shledanou. Mám vám cosi říci, veliké tajemství“ — — —

Toto veliké tajemství jsem marně vymáhal z Máni po celou svou krátkou dovolenou. Až po létech, ano, po létech jsem se dověděl, že si s jednou ze svých přítelkyň smluvila, že se nevdají, že budou žít „svobodný“ život a že si vezmou studenty na byt. To bylo ono tajemství. — —

Příliš blízce jsme se však za této dovolené s Máňou nestýkali. Patřili jsme oba více lidem než sami sobě. Pak bylo i po nedávném pohřbu Kitlerově a Máňa měla v sobě něco smutku dávné lásky.

Z celé této dovolené mám dojem slunce. Slunce nás opékalo, nás, vojáky a kamarády, toho času doma, když jsme se koupali, když jsme se váleli po lukách a zpívali, když jsme před domem vtipné Anky Singrové seděli na lavičce celé dny, ano, celé dny.

Tenkrát také, na této lavičce jsem poprvé viděl jít kolem novou Máňu „Krauseovou“ po návratu z Petingea. Ano, z této lavičky jsem viděl poprvé tuto novou Máňu. Už to nebyl hubenáč ve volných šatech s klukovskými posunky, ale děvče buclaté, růžové a bílé, se silnými ramínky v krátkých rukávkách letních šatů, s něžnýma očima, děvče-slečna. Šla tenkrát s maminkou.

Potom jednoho večera jsme se vraceli spolu z jahod nahoře mezí u starého hřbitova. Kytičku jahod v ruce, ústa s chutí jahodovou, šla vedle mne vysokou letní travou, zprahlou tím slavným sluncem této dovolené. Držel jsem její ručku v nadloktí, šli jsme, ne, tančili jsme spolu, sbírajíce jahody. Už tenkrát jsem je sbíral pro její ústa. Šál byl na jejích ramenou. Slunce zapadalo. Městečko bylo dole pod námi. — — Již jsme tak blízko starého hřbitova — — — Co bylo dále? Nevím. — Co bylo před tím? Co bylo potom? Nevím. To je má jediná vzpomínka z této krátké dovolené.

Prchla. Odvážím si nové hubičky. Všelijaké dívčí hubičky. Jsem opět v „marškompanii“. Odjíždíme do pole, ověnčeni podzimním kvítím. Hle, Cholm, vesničky, stodoly, zima a zima — a hlad. Pak Vladimír Volyňský. Ten hlad! Píšu si s Máňou. V listopadu už odjíždím do špitálu. Jaroslavl! Klášter Gleboka. Ach, to vše tak v dáli. Vánoce prchly. Sbohem, roku 1916, jenž jsi mi dovolil žít. Co bude dál? Zdánlivě nemocen, putuji dál. Konečně Turnov! Za čtrnáct dní budu v toužené jilemnické nemocnici. Toho štěstí! Při řezání polínek na zátop jsem si rozřízl ruku. Nuže, mám svůj ovázaný palec, mám svou ránu. Počátek února. Dne 3. února mám už svou postel ve špitále v jilemnické sokolovně. Hurá!! — —

A nyní to počíná. Jsem marodem domácího špitálu. Dvakrát snídám, dvakrát obědvám. Hrají se divadla s raněnými vojáky. Ty flámy, to veselí, ty vtipy. Domov je tu a nadlouho. Jaký krásný švindl! Jaro se otvírá přede mnou. Spadl jsem odkudsi z hvězdy. Vždyť jsem také mlád a tak dlouho jsem nežil. Vše minulé se vtěluje v román, vše budoucí volá po románu. Nyní tedy chodím s ovázaným palcem. Jsme tři kamarádi, tři mušketýři, Lebeda, Eda Novotný a já, ba našel by se i čtvrtý, Machek. Jsme šťastný spolek, naše přítelkyně je Anča Singrová. Hle, utíkáme ze špitálu malým záchodovým okénkem a dírou v plotu nenáviděnému kaprálu komandantu — Němci. A vzhůru k stařence Buďárkové. Zpívá se, pije. Zatím venku už zelenají meze. První bledule. S kým jsem je trhal? A literatura? Ano, je tu opět jistá kniha, právě jako tehdy. Je to „Mládí“ od Čirikova. Objevil jsem je kdysi náhodou v Turnově. Nyní je rozšiřuji. Jak je už nyní umazáno, potrháno! Slečinky, vaše prstíky nebyly asi vždy čisté. A teď je vše Kalerie a Zoe. Zoe a Kalerie. Kalerií se stává Anka Singrová — až kdysi, kdysi později. A Zoe? Má čistá Zoe? — Vidím se, ach, tehdy. V přešité vojenské modré blůze, s ovinovačkami na lýtkách a s „extrovní“ čepicí s černým štítkem. Tu ho máte, toho věčného jednoročáka! Má palec zavázaný, bachratý. Toť ona rána nožem, až do půl palce. Na ruce má černou pásku. Ta je za úmrtí dědečkovo. Chudák, zemřel tři dny před mým příchodem domů — a den mého příchodu byl dnem jeho pohřbu. (Trochu mne to roztesknilo, ale málo jsem to ještě tehdy cítil!) — —

Ano, nyní to opět počíná. Historie se opět zauzlila. Je to potřetí, co mohu psát o lásce ve své povídce o Máně. Snad někde jinde a lépe vypíšu pestrý život tohoto období. Byl pestrý dost, aby to vydalo na slušnou práci. Nyní ale nezbývá než starat se o hrdinku příběhu. Máňo, vstupte! (Tehdy jsme si vykali.) Vstupte ve své černé celestýnové čapce, v bílém plášti a konečně v burském kloboučku a s botičkama vykládanýma šedavě modrou kůží! — —

Usednout uprostřed rodného kraje,

srdcem dát vinout vzpomínek pás.

Ve vlídném stínu známého háje

setkat se s tebou, mé mládí, zas...

Je březen, měsíc sněhu a deště. Vzduch se stal dnes jasnějším a kalužiny svítí pestrým západem. Dolení ulice. Hle, její domky, veliké i malé. Děti brouzdající se v blátě. Vlahý den jara. — — Čekám na Máňu pod okny paní Calabové, učitelky klavíru. Chodím dlouho, celou hodinu. Ojedinělé, trapné zvuky kláves padají zhůry. Cvičení pokračuje a nekončí. Známí chodí kolem. Ohlížejí se. Zdravím. Jak nemilé! Mám čepici na stranu, chodím co možná mladě a pružně blátem. I zde, uprostřed nudy čekání, je nutné cítit se dobře. Ostatně tloustnu, cítím to. Stávám se kulatým a bujným — po útrapách — jak to blaží! Jaké starosti jsou vpředu? Žádné. Jí se dočkám. Jak je to jednoduché. Jen se nenechat připravit o veselost čekáním. Pak půjdeme. Kam? Kdož ví. A pak? Kdo by na to myslil. Chodím sem a tam, po obou stranách ulice. Ta panoráma, známá z dětství: Domka, ulice příkrá, ze které se vždy jen letělo úprkem, uličky „za vodou“, bahnité a páchnoucí, a vpřed i vzad — cesta k poště, cesta k Hrabačovu. Vše tak známé, dům od domu, kámen ke kameni. Známé důlky v chodnících, mezi nerovnými kvádry, pro kuličkové a bobové hry. Hle, prvý domek v Domkách, dlouhý nízký dům truhlářův. Zde jsem kdysi rozbil okno. Ty úzkosti! Ano, tehdy ještě stál Dlabolův dřevěný statek přímo pod příkrou ulicí s podstřeškem, útulným při dešti, s prkenným kumbálem, pod nímž dávno, dávno kdysi se vyhřívali dva usměvaví stařečkové. Chodím po mazlavém chodníku z udusané země, pod oním podstřeším u Dlabolů, kde prý mají za věšák na klobouky oj od vozu, jenž kdysi dávno, nezabrzděn včas, sjel příkrá Domka a proraziv stěnu, vnikl do světnice, kde zůstal trčet a na památku dosavad trčí. Chodím, chodím. Vše tak známé. Jednou linkou tužky se zavřenýma očima bych dovedl věrně nakreslit kontury vyšších i nízkých střech. S pohledem oknem zadního domu tam na konci v zatáčce ulice. — — Hle, deska na domě Reymanově, tolikrát přeslabikovaná: Zde se narodil... Cikáňata z Dolení ulice, poznal bych vás ještě, kdyby mi osud dal potkat vás uprostřed davu lidí, kteří mi už jsou cizí? Sotva. I paměť rysů se odcizuje vzpomínce. — — — Nyní přichází Máňa. Nahoře opět klavír žbluňká pod prsty jiného „umělce“. Velešovská stojí uprostřed ulice, plnou tváří obrácená k nám, pokyvuje a směje se vlídně. Pozdravujeme. Fuj, bábo! Máňa nemá klobouček. Její frizúra je vysoká, končí vlaštovčím hnízdem dívek z biedermeieru. V ručce nese knihu not. Jdeme blátivou ulicí, ale ne domů. Náhodou k nádraží. Nuže, k nádraží!... Nebe zvláčnělo, tváře ztemněly. — Chodíme po kladinách pražců, po kolejích, smějeme se, mluvíme, když dojdeme ke skladišti, vybafne na nás z boudy malý, zlý, černý, chlupatý pes na řetězu. Na nejvyšší kládě v pyramidě narovnaných pražců stojí Máňa. Bílé nebe je jasným pozadím a její hlavička se na něm kreslí v přesných konturách. Síť vlásků rozuteklých, vlásek po vlásku by se dal spočítat. Rysy profilu jsou čisté a dobové, s vrabčím hnízdem vysokého drdolku tvoří celek, upomínající na prchlé století. Z šatů jde vůně mladistvého těla, smích je vlažným vánkem, jakým roztávají sněhy tam nahoře na Kotli, jenž chmurně zavírá obzor. Líbáme se. Líbá mne dáma z roku 1820. Balancuje na nepevném trůně z pražců. Padá. Zachycuji ji v náručí.

Náhoda. Uprostřed zkoušek na divadlo, v němž jsem měl přidělenou úlohu, kterou jsem netoužil hrát, jsem se roznemohl. Náhoda. Chýlí se právě duben a já jsem nemocen horečkou v době, kdy čekáme turnovskou vizitu. Ano, tato nemoc vyhrála můj další pobyt tady. Můj čtvrtý měsíc. A květen! Ale zatím mluvím cizími jazyky, blouzním, recituji, říkám verše, složené horečkou. Maminka v starostech tráví celé dny u mé postele v špitále a trne úzkostmi. Otec ke mně přichází nespokojen a nesvůj. Kamarádi přicházejí jen tak na skok, přinášejí krátké, kusé věty, útržky hovorů, zákmity slunce a smíchu zvenčí, které nedocházejí k nemocnému zavřenými okny. Jen večer, když se setmí a vojáci besedují někde dole na schodech, zazní až sem hlasitější šprým, vřísknutí, nehorázný výbuch veselí. Ale tam z ulice, kde počíná korzo, kde mladí kráčejí s mladými, padá jen v dlouhých a matných pablescích světlo pouličních luceren a počíná hra stínů. Ze sálu vedle kmitají rudé ohýnky cigaret a zaznívají tlumené zvuky melancholických zpovědí a vzpomínek na kavalcích. Za sadu zní harmonika, pronikavě řvoucí tesklivou píseň. Hlas Mečířův vysokým tenorem přehlušuje hlas sboru. Letěli holubi, letěli do Karpat. — — Je cítit, že živý zimostrázový plot tam v sadě prorůstá zelení a nasazuje malá růžová poupátka, že rozbředlá tráva pod břízami prokvítá skrovnými kvítky sedmikrás a smrkový lesík vzadu, vždy tak stmělý, vypouští van paření a trouchnivění molekulárních mrtvol zimy, tlících u pat jeho pryskyřičných pňů. — — Občas přijde některá ze známých dívek, přinese kus smíchu, vůně, zakoketuje, přeběhne, opustí. — Její hlas, ztrácející se zas v davu mládí, zve ven, nabízí život tam, nechtěje dávat tady, u lůžka nemocného, kde není ta pravá země. Cítím, kdybych umřel, nebyla by to tedy ztráta. Všecky mé iluze padají, splývají s marností světel, chladně sem hledících ze života tak vřelého. Nuže, musím se tedy uzdravit, abych byl šťasten. Neboť milovaný sebevíce, ale chorý a neduživý, je vždy opuštěn. U jeho lože usedne matka s úsměvem starostlivého klidu, a myšlenky otcovy, jedině bolestné a úzkostné, oblétají kolem. Mládí je marnost. Mládí žije dále, a i polituje-li, polituje, aby užilo chvíle ve svůj prospěch, před kamarádem, přítelkyní, milenkou nebo neznámou. — — Nemocný je sobecký vždycky. Nevyplněná ješitnost a skutečnost zklamaných představ ho činí zlým a egoistickým. Uměl by, umíraje, smést s sebou vše, co kdysi miloval, gestem své smrtelné zloby. Nemocný je chmurný, neboť se nepohybuje — a chtěl by zastavit nejraděj i všechen pohyb, aby nebylo již konkurence zdravých oproti chorým a aby nebylo jiného středu než jeho bolest. Nemocný chce být litován, milován, nenahraditelný. Běda skutečnosti, jež jsi ho učinila osamělým, zapomenutým a tisíckrát nahrazeným. — Ale ticho — nyní přichází Máňa. — —

Maminka, která všechno tuší a všechno ví, se u lože vlídně usmívá. Máňa přichází a nese kytici bledulí, které natrhala. Máňa klade kytici do horkých rukou nemocného a usedá na přistavenou židli. Máňa neodchází, sedí, je plachá a hovoří nejistě, ale sedí a neodchází. Jen chvilku ovšem. Konečně už musí jít, ale její oči přejí a dávají zdraví. Odchází, ale kytice zůstává, bílá a něžná, na pokrývce. Zloba nemocného zalézá hluboko mezi černé stíny noci. Ano, rozsviťte nyní, chce se mi, abych byl zdráv. Zahraji si tu na stole v karty, aby to slyšeli jako dříve. Maminka dává bílou kytičku opatrně do skleničky s vodou. Ano, maminka. Nyní se sny uklidňují. Nyní je lehké ležet. Oko zalétá k okennímu rámu, kde kytice voní, chladí, kývá. Podej mi, maminko, tu kytičku bledulí. Cítíš, jak voní, maminko? Ano, sama je trhala. Nyní srdce radostně bije. Ano, zítra ještě ne, ale už brzy, jen co slunce prvně tepleji vysvitne, půjdu. Ano, nyní půjdu, bledulí si natrhám. Bledule jsem si tolik zamiloval. — — —

Nyní je první květen. Máňa má cestu do Roztok, přes lesy Hrubého kopce. Jdeme, jarní les je plný kvítí a vysoké trávy. Mech je svěží, mokřiny jsou zrádné. Úvaly studené. Zpívají ptáci, nebe je modré, sluníčko hřeje. Nohy bolí první jarní procházkou, čas od času zakuká kukačka. Sladký život letí korunami stromů. — Och, jak je do skoku, jak volný je smích. Nyní vesnička. Přeskakujeme nastřádané zimní bahno. Cesta lukami již vysychá. Skřivánek zpívá v silničním prachu. Vracíme se. Les se zvolna šeří. Sázíme se o sto hubiček proti stu obrázků kreslených vlastní rukou, zda tudy či tudy vede cesta k lavičkám v mlází. Prohrál jsem, ale lavičky jsme našli. Škoda těch sta hubiček. Ale těch sto obrázků tak hned neuvidíš, děvčátko, neuvidíš. Stmívá se. Stuleni jdeme domů. Les za námi se usmívá půvabnou perspektivou. — — Cesta vpřed utíká příliš rychle. Vše je tak milé. Zvoník z jilemské kapličky spěchá v modré zástěře, se schýlenou bílou hlavou, k železem kovaným vratům s nápisem: „Spasiteli, modlících ochraňuj!“ Velká písmena tvoří letopočet. Jarko, ten nápis skládal dědeček. — — Rozhovor plyne, městečko se blíží, klekání, prosté venkovské klekání, se rozeznívá do hor. Hle, jdeme podél plotu, po chodníčku, blížíme se k náměstí. Šeřík je nalit a blízko rozpuku. Kameny náměstí jsou bílé, hluk mladých skupin tu i tam tak veselý. Jdou kolem studenti, vojáci, žabky. Bijí holemi do dláždění, pozdravují, usmívají se. Je vůbec válka? Není-liž všude tolik nadějí na život nekonečný, mládí nekonečné, štěstí nekonečné? Chodíme ještě chvíli, nechce se nám domů. Na chodnících jsou tu i tam již vyneseny lavičky ze studených síní. Začnou dlouhé jarní večery, kdy staří sedí u zdí domů a mladí chodí před číhajícíma očima maminek, aby se ztratili při první příležitosti do luk, do vrbiček, do aleje nebo aspoň na černou pouť kolem kostela. Ano, právě nyní navrhuji Máně, že bychom tento měsíc květen mohli chodit spolu. Spolu chodit, to ano. Slovo láska se nevyskytuje, jsme tak starými přáteli. Slovo naděje mlčí uvnitř v srdci — jsme tak zkušení sami sebou. A jsme tak moudří, tak rozumní, tak odvážní, že víme, jak klamná je láska. Jak nesvobodný je to chtíč! Jak jasný je to pud! Jak bychom se mohli něčemu takovému zaslibovat, my lidé, kteří známe Saniny, Džeňajevy, Zoe a Karsavínové, Kalerie a vše, vše? Zaslibujeme se rozmaru, zaslibujeme se lhůtě krátkého prvního jara a ochotně, svorně přikyvujeme nápadu, uvažujíce již v skrytu srdcí, jak zatěžko přijde věrnost této chvíle. A v mé duši, kdesi v hloubi, pesimistická jistota odpovídá v konverzaci konzervativní touze mládí. Láska? Nedosáhneš jí, jako jsi jí posavad nedosáhl. Přátelství? Víš, že za ním tušíš lásku. Polibek? Byl a bude, ale v srdci zůstává žízeň. Co chceš tedy? Chci ji, sám pro sebe, věrnou, milující, ale vím, že ji nemohu mít. Hlupáku! Chceš, aby chodilo, co lítá, aby plakalo, co tančí, aby umřelo, co žije. Hle, květen svítí. Vezmi okamžik a polib i stín stínu nohou, kudy přešla mladistvá čistá touha. — — —

Půjdem zase v letní luka,

tvář je sluncem zardělá.

Ve tvé ručce moje ruka.

Všechno pestro lučních květů

do střevíčků zas ti vpletu,

za ňadra i do čela — — —

Nyní už rozkvétají louky, a vyjdeme-li si spolu k večeru, jarní větřík vlní krátkým jetelem, plným polních macešek a vysokými stvoly řeřich. Sedmikrásy, přituleny k úvozům, řídce krášlí meze, podobny zapomenutým sněhovým vločkám. A obloha, tak často chmurná, honí šedá oblaka, z nichž div že neprší, anebo zase vysílá dolů žhavost svého blankytu, nejpůvabnějšího večer, když nyní ještě, za časného jara, lze vzpomenout na ty nečasy a deště této chvíle, nyní již tak světlé a tak teplé. Oh, břízy, lísky, vy všechny listnaté lesní stromy, jak bujnou jste se oděly zelení, jak hebké jsou vaše květy, jak zlatý váš pel! Jak velká je vůně země, která je opět mladá, a jak šťastná a lehká zdá se práce dělníků polních. Skřivánek stále ve výši, tu anebo tam, a vždy je možno užasnout nad jeho písní. Nyní jdeme, ano, nyní jdeme úvozem, již vonícím slunkem, již schýleným, svádí nás stoky, honěnky a hry, svádí nás smích a květy. Je možné nevrátit se bez náruče řeřich, blatouchů, macešek pro krásu vzpomínky? Nuže, trhejme je! Je milo trhat tuto kytici Máně, neboť natrhaná přejde z mých rukou do jejích, z naší cesty do její světničky, bude stát na jejím stole, budou tam s ní i chvíle naší procházky. A vím, že ona zase trhá kytici pro mne, kytici, kterou budu milovat bílou i zvadlou, vonící i tlící, která mým usínajícím očím bude siluetou minulého dne i příštího jitra, radostí, jež srdce rozbuší, když ranní slunko nově oči otevře, útěchou dnů stinných. Naše řeč je tím, čím je naše procházka a čím je náš den: jarem, touhou a mládím. Šťastný polibek je vrcholným štěstím dne, šťastné porozumění nejvyšší blažeností chvíle. Nyní jdeme, skotačíme, s kyticemi kvítí jeden pro druhého, vyhledáváme macešky se sametově fialovými lístečky, ale po chvíli již sedíme nad mokřinou, pohodlně v trávě, neviditelní obzoru, skryti nejbližšímu okolí. Stává se nám bližší svět malý, několik decimetrů půdy kolem nás se zjevuje z nekonečna našim očím se svými cestami mravenců, úkony hmyzu, vraždami a neznatelnými pohyby zavírajících se květů. A zde se teprv rozvíjí náš večer. Co běželo a smálo se v nás cestou, usedá, co výskalo, jen se usmívá, a rozpačitost se mění v něhu a něha v rozpačitost. Dobrá víla spřádá tu své romány a nepopsatelná čistota objetí, zde, v tomto kvítí, dává nám právo snít později o žité pohádce. Zde, v této trávě, kde jsme nejčastěji usedali, je střed, srdce našeho jara tohoto roku, srdce nejlepší a nejčistší, jež kdy bilo naší malé a nejisté lásce. — — Hle — slunko již spadá níže a každá tráva má svůj dlouhý stín, vítr se ztišil, zpěvy ptáků staly se intimnější a kukačka, tambor této nejtišší hudby, v níž spoluúčinkují i stéblo i les i vítr, ozývá se v přestávkách, přesně vypočtených na efekt velkým uspořadatelem. Nyní mluvíme i vnímáním, nyní společná myšlenka nás sbližuje a společné kouzlo kraje klesá do našich srdcí. Nyní můžeme mluvit o věcech drobných, nyní, skryti stéblem trávy, jsme vyňati z kritiky ironického oka. Vlastní zákony této malé krajiny se stávají našimi a naše láska se stává dětskou. Zde v této zemi vplétal jsem, milá, květy řeřich do tvého čela, zde jsem tě ozdobil kvítím pro chvíle prchavého potěšení, celou, jako královnu vesny. Zde tvé ruce, veselé a nestálé, byly něžnýma rukama malé ženy, a tvé polibky, ochlazené večerem, chutnaly svatostí. Ach, ano, vstávajíce z tohoto zaječího pelíšku, jejž jsme ohřáli svou dětskou vášní, loučili jsme se denně mnohými pohledy na změť s místečkem, kde zatím pomačkaná tráva zdvihala stonky a květy se narovnávaly, aby do rána rosou a sílou země vychladily toto místo polibků tak, aby nemohlo být druhého večera nalezeno. Ale vraceli jsme se sem a usedali v blízkosti svého včerejška a časné jaro, samo mírné, nedalo vzplanout našemu ohýnku, aby mlád a touživý nových změn pohasl příliš rychle. A tak jsme chodili sem a pak dále, úzkou cestičkou v bažině se zlatými blatouchy a vzhůru k lesu, k malému lesu modřínovému, kde slunko ještě zlatilo polovice pňů stromů, barvilo je zlatem a krví, a kde nás toho večera ještě jednou políbilo. A z tohoto lesíka dívávali jsme se na všechny strany kraje, a zdálo se nám, že naše mládí je velitelské a královské mládí, poroučející krajině, vítězící nad mlhami, a naše prodloužené stíny a propletené prsty nás udržovaly v našem blaženém omylu. A naše byly hory, kde slunce hrálo nejněžnějšími barvami, naše byly všechny ty úvozy, cestičky a háje viditelné, v nichž jsme se líbali, naše byla ta země společného domova, a nejvýše náš byl tento háj, kde jsme byli vždy tak vysoko nad zemí, kde jsme se často líbali u každého modřínového pně, a kde tráva, vyprahlá, neboť les byl řídký a maličký, a neušlapaná, neboť sem nikdo nechodil, rostla a sahala nám až po kolena. A tak se stal tento háj ztělesněním našeho mládí, naší lásky a blaha a mohylou našich vzpomínek. Vysoké modříny vrzaly tu větrem a kývaly svými hlavami vysoko v azuru, kolem byly keře planých růží a keříky zlatého janovce a všeho pestrého kvítí našich lučin. To bylo ovšem později, když toto vše vykvétalo v krajinách našeho háje, ale moje myšlenka uchovává tento kus země se všemi jeho půvaby najednou, zimními, letními, jarními i podzimními, právě tak, jako vzpomínka nelogicky kupí v své pokladnici chvíle minulé i nejminulejší, dobré i zlé v směsi vždy pestré a vždy dojemné —

Ale nyní již sluníčko zapadlo, koruny modřínu se odbarvily, mlha ukryla zlatě se třpytící údolí blatouchů, hory ztemněly a dělníci opouštěli pole a cesty. Místo zpěvu jen ptačí výkřik ze sna, šelest křidélek v hnízdě, chlad a stín. Poslední polibek byl vtisknut na pootevřené rty, poslední stisk ruky vyměněn a volnými kroky nastupuje dvojice cestu návratu. Hovor se rozproudí, úsměvy se stávají smíchem, ticho veselím. Kytice svítí večerem a zbytky ozdob princezny jara skládají své bílé hlavičky, lístky opadávají. Cesta ústí v silnici, poslední vysoký strom v pokraji mříčenského lesa nám dělá galantní poklony na rozloučenou. Nyní cesta před námi svítí, bílá cesta, kvetoucí třešňové aleje voní a zasypávají nás vločkami padajících plátků. Hodiny opakovačky na radniční věži bijí už zblízka, zacházíme hloub a hloub do tmy, která se sklání.

A ani divné nebylo,

že princezně se líbilo

poslouchat vojákovy zpěvy —

a dát za ně své srdce děvy,

pak za večerů pokradí

vždy prchat v zeleň podhradí — — —

Ach ano, ano, tenkrát! Cestičky polo vzrostlým smrčím v Dlabolovsku byly bludištěm našich honiček, svědky našich polibků bez obrany i polibků kradených, tišinami našeho ztajeného smíchu, kdy ukryty za úzkým pněm anebo v keřích růžových poupat nechávali jsme kolem přeznít kroky vetřelcovy. Měli jsme své důvěrně známé v houbách, klamajících nás zpod mechu, v nedopeřeném ptáčeti, prchajícím zoufale před našimi zvědavými zraky, i v zaječím mláděti, spícím důvěřivě uprostřed hranaté cesty. A všechno, co jsme viděli společně, vázalo naše duše neviditelným poutem, náš společný zájem nás spojoval a byl jednotou i tam, kde jsme byli ubožátky věčně sevřenými ve svá obydlí o pěti oknech. Krajina, jež kvetla kvůli nám, prováděla před našima očima všechna kouzelná a tajuplná umění své krásy. Západy temněly, rudly, zhasínaly, všednost věcí, přicházejících z dálky, zabarvovala se v poetické melodie, všechen šum, ruch a zvony, kouř a hukot vlaku, vítr běžící nízkým osením i déšť a slunce, skrze něj prosvítající, ptačí zpěv a poskoky hmyzu, šelest i praskot, světlo i temno, dům i svět, vše byla jediná báseň, čtená v blouznivé směsici našimi rty, nalézajícími nové a nové způsoby svých políbení. — — — Polibek! Chvíle sebezapomnění, kdy dívčí rty byly hudebním nástrojem o nekonečnu kláves, a šlo jen o to, nalézt na nich andělskou hudbu. Polibky jemné i tvrdé, úpěnlivé i letmé, sladké i krvavé o tisícerých odstínech byly mluvou, v níž horoucně ztajeni rozmlouvali jsme spolu, nechávajíce kolem běžet kulisy lesa, oblaků a ptačího zpěvu, a chutnajíce svými smysly vše zároveň: jaro i lásku. Byly polibky nečekané, objetí náhlá zezadu, s ústky zvrácenými a bezmocnými, polibky udělované v trávě, shora, ústy sbíhajícími se jako třpyt motýlích křídel, polibky mimochodem běžící cestou, polibky z pouhé radosti života, polibky vděčnosti a uznání, polibky vážné, ano, polibky světice, polibky pouhého přijímání, ano — — — Byly polibky zasmušilé a zoufalé, kdy svět se zdál studený a my v něm dvojice opuštěných dětí, slibující si věčné neodloučení, polibky nad hlubinou, kdy duše si neslyšně přísahaly, že dovedly by tam spolu vejít nehlasně a bez zoufalství, stulené a věrné, jako do chladu kostelních vrat. Líbali jsme se, zatímco slunce hrálo monotónní variaci světla a stínu na našich tvářích na kraji lesa, líbali jsme se sami uprostřed pláně, viditelní očím všech neviditelných, líbali jsme se kradmo a chytrácky uprostřed lidí, skryti pod stříškou deštníku, v nároží ulice, skryti za rohem cizích dveří. Líbali jsme se vzdorovitě, viděni a pozorováni, hledajíce tak všechny nové způsoby, jež jsme ještě nezažili, a vynalézaví kouzlem lásky nalézali jsme společné štěstí.

Všechnu zemi, všechnu zemi jsme zchodili — — — Náměstí městečka jsme opouštěli jako hrdinové chvíle a vedeni jen svýma očima nalézali jsme vždy krásu. Chodili jsme moudře a volně silnicí k Mříčné, kde na cestě nedávno skropené deštěm ležely miliardy bílých lupínků, vzduchem ještě vlhkým a chladným, potkávali jsme dvojice podobné sobě v hrdém sebevědomí, že naše láska je ta nejkrásnější ze všech, které ji vyšly hledat do bílé aleje. Docházeli jsme k ukřižovanému na vrchol cesty a pak ztlumila naše kroky tráva pěšinky v Dlabolovsku. Nyní již rozkvétaly kopretiny a kohoutky luční pestřily okolí. V pokraji smrčin se bělaly „kozí tlapky“, květinka protěž, tak tvrdošíjná, že se uchovávala bez vody lehko na dlouhá léta. Hledali jsme růžové i bílé, trhali jsme jejich stonky sevřenýma rukama, jako vždy jeden pro druhého. Ve vysoké lesní trávě jsme nalézali kvetoucí jahody, černýše lesní i polní a řeřichy bílé, rudé, modré i žluté. Opouštěli jsme háj s polibky, běžíce s rukama spjatýma, útěkem proti pňům, které trhaly naše spojení, a to proto, abychom se doháněli, sevřeni v objetí. Opouštěli jsme háj, který zůstával temný za námi jako fortna, zatímco první hvězda blýskala na mléčném nebi. A vracejíce se pomalu vrbičkami, dívali jsme se na běl domů před námi, střechy skryté v listoví a věže kostelíka, odkud zřetelně zaznívalo hřmění varhan. Při návratu sklouznul na můj prst prstýnek ze spletených stvolů a lehkých travin se sedmikráskou namísto kamínku. A nyní jsme vešli do ulic, šťastní a opojení, patřící sobě mezi ostatními, šli jsme chodníčkem k náměstí a rozpukávající a večerem vonící bez, překlenující se přes plot, kolem nějž jsme se vraceli, čechral naše vlasy pozdravnými doteky. — — —

A někdy se stávalo, že teplý večer vyvábil po večeři na náměstí lidi před jejich domy, a tu, když staří rozprávěli na lavičkách a židlích na zápraží, v šeru, jež počínalo již houstnout, my mladí procházeli jsme se ještě po chodnících a středem rynku před jejich očima, zatímco věžní opakovačky odbíjely čas a služky u šplouchající kašny vedly nekonečné rozpravy. Procházeli jsme se, hledíce se ztratit potají do různých neosvětlených uliček pro rychlé a letmé políbení nebo ke kostelu, kde tma byla úplná a procházka vábná, kde písek tlumil kroky a vše kolem vonělo. A někdy jsme se odvážili dále, kolem farské zahrady, kde pivoňky, kvetoucí, veliké a černé tmou věsily své těžké hlavy v rose, a kolem mlčenlivého svatého s prstem na ústech dole pod zámkem přímo dolů, do lákajícího večera a osení za dívčí školou, a tu jsme hledali stopy své odpolední procházky, tušíce radosti zítřka — — Zřídka jsme se setkávali ve dne, a když, tak jen letmo, krátkým pozdravem, pohledem, příslibem, když Máňa šla do trhu s taškou na ruce anebo dále do uliček města. Vídali jsme se však tak často a tak hustě, že můj den byl plný jejího obrazu v tisícerých variacích. — — Noc, která vystřídala den a večer, obdařovala mne sny, které mne mátly, a polosny, které mne vzrušovaly a mým spícím smyslům voněly vůní i tlením její květiny, zvadlé i živé z okna nad vojenskou postelí. Ano, vše muselo minout. Když jsme pletli spolu svatojanské věnečky uprostřed louky, na křižovatce pěšin, stuleni na velikém šále po prababičce, mlčenliví silou čarodějného večera, s velikou pannou v selském kroji s vodovýma skelnýma očima v náručí, naše láska byla již daleko od nás, kvítí, jež vonělo, pozbylo pro nás polovinu svého kouzla, les, jenž šuměl, mluvil k nám jen porovnáváním minula s přítomnem, a den, jenž měl být krásným, stal se tíživým. Vraceli jsme se, chlazeni více vnitřkem než chladem večera a hory za našimi zády, v panorámě tak skvělé, dívaly se výhrůžně, zatímco les, keře a úvozy šeptaly cize. Ano, nyní byl konec, náš rozmar rozvázal nás zase od sebe, naše zábavy se míjely, naše minulost nás opouštěla, jaro se měnilo v léto, nové kvítí kvetlo na nových lukách. — — —

Šedivá mlha stoupá z lad,

je teskný ten, kdo míval rád...

stojí voják, hledí v oči děvy.

Co dělat neví, jak líbat neví — —

Byla to láska? Popření této doby, tak bolestné, když bylo proneseno, přišlo dříve, než bylo oprávněno. Kdysi, cestou z pískovnice, když nedělní odpůldne bylo tolik krásné uprostřed přemíry ptačího zpěvu, slunce a rozkvetlých stromů, ptal jsem se způsobem příliš nenápadným, příliš naivním. Ale odpověď jsem dostal. Ne, nikdy nepadlo mezi námi slovo láska — snad nyní mělo padnout? Nepadlo. Zdálo se mi nyní, uprostřed všech těchto prožitků skoro rafinovaných v půvabu a prostotě, že není možné nekorunovat slovem to, co se jevilo. Proč mi to bylo zatěžko ptát se přímo? Nuže, předně jsem svými zásadami hlásanými před léty i nyní pozbyl práva na toto pojmenování, tak paušální, tak mnohoznačné, tak všední, za druhé tolikrát tušil i slyšel jsem „nikoliv“ v své minulosti, že jsem nevěřil v změny. Snad jsem tak tušil, že to, co se jmenuje láskou mezi lidmi, je cosi odtažitějšího než přitažlivost našich duší, bratrskost našich rozhovorů, volnost a nezodpovědnost našich políbení a shodnost našich názorů popírajících zotročení. Dnes již chápu, že význam slova nemohl být naším významem, jako nebyla naším typem žárlivost milencova, věčná věrnost milenčina, a omyly přísah přes hrob, o nichž by bylo jisté, že budou porušeny. Nuže, byli jsme filozofy proti své vůli, a co mně způsobilo tehdy bolest, nebyla neláska, ale — ó věčné dětinství lidské — potvrzení slovem nevystihujícím, schválení, sankce, žvást. A přece je sladké „mám tě ráda“ ze rtů milenčiných. Nuže, nemělo se mi ho ještě dostat a já trpěl tímto nedostatkem při porovnání s jinými lidskými láskami, se vzpomínkami a vyprávěními, a byl jsem bohatým ubožákem, cítě křivdu. — Když jsem se jí ptal na jména těch, které milovala, slyšel jsem jména tří, ale ne moje. Nuže — a já? Ne, myslím, to že není láska. Odcházel jsem žárlivý na mrtvé — a toto jaro, dosud tak šťastné, tratilo pro mne tehdy tři čtvrtiny svých půvabů. Aby jich nyní zpět nabylo stonásobně? Pozdě. Minulost, přeletěvší přes tato kvítka, tyto stromy a tyto polibky, přináší jen obraz, chladný a pantomimický, plný zoufalství z nenávratného, marných touh, dětinských snů a děsivých omylů v hlavě, špatně vzpomínající. — — —

Horká láska v srdci, žhavé víno v hlavě,

naděj nekmitá se v dáli třepotavě,

s klamným snem srdce si nehrá tu,

nevolá touha k návratu!

Zoufalou hudbou zní v opilých mlhách mdlých

daleký dívčí smích — — —

Konečně jsem byl uznán zdravým komisí z josefovského špitálu. Nyní tedy bylo nutné všechno opustit. Vše vzplálo znovu živými barvami. Minulost se zjevila krásná, budoucnost nejistá. Vše zažité bylo půvabné a nedostižné, milované a smutné, že budoucnost hrozila zapomenutím drobností. A tak jsem se loučil s věcmi i vzpomínkami, plný své tesknoty, která je těžká, ale půvabná v mládí. Maně beru do rukou svůj kusý deníček z té doby. Hle, data: 22. 5. 1917. „Viď, moje milá, my měli se rádi, se rtů a očí se smálo nám mládí.“ (Bezruč) „Mládí a láska. Kolem hřmí válečný lidský život, hlásají se pravdy, hlásají se lži, dává se, myslí, prorokuje, žije. A vedle toho válečného, neohrabaného strašného stroje jde můj usměvavý, jednoduchý šťastný květen.“ — — — A dále psáno: „Ale voní země, blatouchy kvetou v mokřinách, zelený háj chladí vlahou, umdlévající vůní, na lukách plno řeřich a z mezí se usmívají první poupata kopretin!“ A pak opět: „Jak je milo na vašem klíně! Nechat si čechrat vlasy a sám vyprávět o kráse a pravdě. Vracím se k dobám blouznění a snění — —“A nyní následuje úvaha o rozumu a citu a kritika mé malé lásky, končící upřímnými slovy: „A zatím v srdci vidím, milá, váš pěkný obraz, a srdce nemyslí. Připomínám si chvíle, duši nejdražší, vaše i svá slova, a znovu líbám v duchu ty vaše rtíky a chladící bílé zuby. Jste laškovná, milá, krásná, pružná, jste jaro. Mé srdce má pohádku jara. — — Vážu žežulky do střevíčků vašich, vážu do nich třešňové květy. Líbám drsnou látku tam, kde jsou vaše ňadra, a znovu líbám rtíky do krve — a tolik je pravda, ať nadlouho či nakrátko, přinesla jste mému životu štěstí. A za to líbám s vděčností vaše prstíky. Přijdou doby, kdy nebudu snad mít ani tolik talentu, abych si udělal obraz našichch vil. — — — a zbude jen povšechný, bolně smutný obraz vzpomínky na cosi zažitého, a budu-li žít tyto doby, bude mi nevýslovně teskno po tom, že ho není víc“ — — Nuže, nejsou zde tyto časy, nuže, ano, dočkal jsem se žíti to. Jak bědné! — — A nyní mluví deníček o smutku uplynulých věcí, krátkosti štěstí a mládí a končí pro ten den vzpomínkou na cestu třešňovou alejí, kde jsme připodobňovali stromy kvetoucí a polámané, silné a slabé, staré a zkřivené k radostem a žalostem života, až vedeni hrou, došli jsme ke hřbitovu, kde jsme si uvědomili, že končí všechny tyto radosti i slasti. Deníček povídá to živě, cituji drobet slov a má vzpomínka nalézá v něm živě nás oba — — Nyní je tu ještě zápis z 29. května 1917: „Velikou kytici zvadlých řeřich a zčernalé, zapáchající blatouchy, pocházející z vašich ruček, hodil jsem dnes do ohně. Bylo tam v kamnech plno smetí, trochu starých obvazů a vata prosáklá krví. A nahoru tedy, do plných kamen, dal jsem ty svoje květiny. Díval jsem se do ohně velikýma očima. Hořelo vše jasným, bezstarostným plamenem, bílé lístky i zelené stonky se kroutily, praskaly a černaly, až nezbývalo nic, nic — — Teplé šero ovívalo líce, když jsem nesl svoje blatouchy. Ze svítících květů třešní se ještě smála radost, o níž jsem sníval. Oboje vadlo na mém polštáři. Spával jsem, dívaje se na ně... Štiplavý dým uniká otevřenými vrátky litinových kamen.“ Pak ještě několik slov tesknoty a strachu ze zítřků a pak pod datem 30. května pocity dne loučení a vzpomínky a pozdravy „jí“: „Tisíceré pozdravy vám!“ „Čtyrlístek z vašich ruček mi bude nezapomenutelnou vzpomínkou posledních dnů. Nezapomenu na včerejšek. Byla jste bílá a večer zapadal za známé vrchy. Končili jsme svoji pohádku. Tenkým hlasem zpíval cvrček a koruny modřínů se chvěly večerním vánkem. Bylo radostno a šel kolem život plný síly. — — — Tikají hodiny monotónním zvukem. Je ticho, je prázdno.“ — — — Ano, tak jsme se rozloučili, ale po tomto rozloučení bylo ještě druhé, s kamarády a se Singrovou Ančou. To bylo veselejší, živější a poslednější. A hle, jak jsem odcházel od Máni tesklivý a smutný, cítil jsem se přece osvobozen a hnalo mne to rychle, abych nezmeškal, pískat do Dlabolovska známý signál, rychle, ze strachu, aby nebylo pozdě. Druhého dne mne vlak unášel. Ještě cestu na nádraží jsem volil přes náměstí, abych spatřil Máňu. Vedle mne otec, na mých zádech byl ruksak. Měl jsem štěstí, potkal jsem ji. Náš pozdrav říkal všechno. V posledním ohlédnutí byla všechna naše něha. — — Ostatní mé pohledy platily všemu, co končilo. Přátelům, pitkám, veselí a ostatním děvčatům. Věděl jsem přece, jak končí věci: nenávratně. Ale byl jsem mlád, měl jsem všechny naděje a před sebou svoje dovolené. Nuže, na shledanou. Cestou z náměstí jsem utkvěl zrakem na lavičce u Singrů. Anča Singrová tam seděla. — — —

Mívalo jaro veliké vody,

veliké sny a velký cit.

Májová šera šibalstvím hrála:

Zžehnout se! Vysát! Utopit!

Anka Singrová, tato kamarádka, s níž slovo „kamarádství“ jsme si opakovali více než mylná slova přísah, byla mou častou průvodkyní již od polovice května, a ač kamarádka, často jevila nedůtklivost podobnou žárlivosti, když byla zvána ke společnosti, kde já a Máňa jsme byli druhové a ona a jiní naším obecenstvem. Nuže, dva týdny mezi odchodem z Jilemnice a zdravotní dovolenou z žateckého rekonvalescentu potvrdily všechny mé domněnky, dva vyměněné dopisy zpečetily úmysly a domů na dovolenou jsem jel už s přídí obrácenou po novém větru, k novému směru, jejž určovalo nové otevřené náručí. Cestou z nádraží to byla Anča Singrová, kterou jsem volal, a nepřítomná právě, ještě zdvojila touhy, jež byly ve mně. Konečně jsme se setkali. Bylo to v noci. Ale to je zase jiná povídka. Nyní jsme poznali, že my jsme to, kteří patříme k sobě, a naše láska, silná a pravidelná, vášnivá a duchaplná, počala kvést. — Setkával jsem se s Máňou, přítel s přítelkyní, a také jsme se neopomněli líbat, zvláště na oné cestě z hor, kde jsme zůstali sami pro sebe, kdy nám ujel roketnický vlak a my byli nuceni jít celou cestu pěšky nocí tak krásnou, červnovou hlubokou nocí. Šli jsme přírodou plnou tajemství, hvězd, světélkujících světlušek a hukotu černé Jizery. A naše polibky se vrátily jako kdysi. Ale pak jsem líbal i jiná děvčata, Olgu, Andu, Jarču, Lídu. To, co bylo, se nevrátilo. — — V srpnu se mi podařilo získat novou dovolenou, dovolenou „na shledanou“. Shledal jsem se se svou Ankou Singrovou a naše láska, vyznaná a pojmenovaná, stala se vášní, ohněm a tajem. Milovali jsme se, říkajíce si to, věřili jsme v příbuznost svých duší a naše smysly to potvrzovaly. Nyní chodila kolem Máňa, jen kolem, jako obláček bílý a někdy jako vzpomínka. Doba lehala již mezi nás, to, co již nudilo kdysi, zvedalo se opět nad povrch věcí. Slovo pohádka se mísilo s pojmem vzpomínky a naše milenecké manželství s Ančou mělo své chvíle, kdy jsem snil, mysle na minulé, líbal jsem se se vzpomínkou, a cítil jsem stesk, jenž utkvíval na minulých věcech. A tehdy Máňa ukončila svou „lásku“, letní a krátkou, s poručíkem Neubauerem.

Nebude lásky a nebude žáru. Nevýskneš nikdy vesele.

Zežloutlé listy, pršící k zemi v aleji setmělé,

dotýkají se v letu tvých skrání a vlhkým jíním je ochladí.

Alej je smutná. Hrobově tichá. A nikdo tudy nechodí.

Země vášně je země těžká. Trestá své viníky vším, co se vznáší nad zemí, vším, co je květem, snem, vzpomínkou. Pohádka jara vyplovala nad povrch žáru. Výsledkem byla měkká, sentimentální touha, vracející se k zašlému, touha, která sice nechtěla, ale srdcem páchala zradu. A srdce říkalo: alespoň jedno setkání! A dostalo se mu ho. V úzké uličce, špinavé a křivolaké Fukačově uličce, stála Máňa se svou přítelkyní Kosovou, také Máňou. Přidal jsem se k nim pod záminkou loučení. Vždyť tenkrát jsem opět odjížděl! Nu, a doprovázel jsem je chvíli, smutně a nejapně. Nyní již nešlo ani o polibky. Šlo o slova, nejistá a tápavá slova milenců, kteří se sobě odcizili. Nová láska se velmi silně postavila mezi minulostí a přítomností. Bylo to léto, které dalo zcela zapomenout na jaro! A již se blížil podzim. Sbohem, vojáčku! Toto setkání mi vyneslo pohledy takové naděje, takové něhy, že v skrytu svého srdce jsem choval obrázek tolik podobný tomu, který jsem dostal kteréhosi dne předtím, bez jakéhokoliv avíza a očekávání do své rezidence v kadaňské hospodářské škole. Toto setkání mi vyneslo halíř, s nímž si hrála ve svých prstech, halíř tak čistý, tak dlouho posvátný, který mi byl penízem vzpomínky a slibů. Má láska tedy spala pod mou vášní, vztahovala své bílé ruce nad povrch slunné bystřiny a vála mi rokokovým šátečkem při každé vzpomínce, jež se jí dotkla dole vespodu srdce. — — A nyní přišla doba dopisů s Ankou, řada dopisů plných porozumění a stesků mládí, společných a chápavých. Tam jsou, tam jsou všechny, jež jsem dostal, tam jsou všecky až po ty chvíle, kdy vzdálenost usedla mezi naše srdce a dílo lásky, počaté v nevinnosti, zvrhlo se ve hru smyslů a svodů, cizí všemu, co bylo naše. Toť ovšem něco nepochopitelného, příliš stručného, ale neřekl-li jsem již, že tohle je zase jiná povídka? Na Dušičky roku 1917, v den, kdy jsem prchl z liberecké nemocnice, kde jsem si hojil vřed, vzniklý v jablonecké důstojnické škole, přesvědčil jsem se, že tu je něco, co hrozí navždy zkázou mezi mnou a Ančou a vánoční svátky, na něž jsem dostal dovolenou již z Kadaně, opět co pěšák, bez naděje na povýšení, mi to potvrdily. Anča Singrová byla ostatně tehdy doma v Harrachově a tak jsem se setkal jen s jejími obžalobci — a — s Máňou. — —

Sníh cesty dusá bystrý klusot koní,

zelený měsíc svoje světlo roní,

k bílým pláním se stíny lesů pnou,

já jedu šťasten se svou princeznou. — —

Láska, jež mne právě opustila, ležela na dně srdce plná ran, ošklivých a hnisajících. To bílé se vzepjalo vzhůru a válo praporky. Byla zima, krásný sníh. Vidím tě, vidím tě zas, černá čapko, hebká a ojíněná krůpějemi sraženého chladu, čapko Mánina, nad líčky zrůžovělými zimou, jak jsi přišla do Arnoštovské hospody, sundala lyže ze svých nožek, jež právě sjely „průsek“, a usedla po mém boku. Jak šťastné a pokojné a opět čisté a vábné bylo toto odpoledne v předvečer Štědrého dne ve společnosti Mánina bratříčka Emila, jenž se trochu podnapil vínem, které uzmul Vaňkovi a jeho Jarmile, této mlčenlivé, ale věrné a stálé lásce, plné umělých pochyb. Mám schované toto bílé a zmačkané psaníčko, jež jsi mi podstrčila a na němž bylo napsáno, že máš mne, ovšem jen pro tuto malou chvíli, jen pro tuto chvíli více ráda než všechny ostatní. Nuže — a čapka, mokrá sněhem, chladila a ruměnec tvých lící byl studený a naše odpoledne míjelo více v něžnostech, které se nemohly projevit, než ve hře, která byla doprovodem nové lásky, jež tu počínala. — Seděli jsme až do zšeření, až do chvíle, kdy měsíc usedl na obloze bez mráčků v mrazivé noci, jejíž světlo bylo zelené a stíny modré. Pak jsme se rozloučili s Ádou, který odcházel doprovodit svou milou, a usedli jsme do saní, stuleni k sobě v oslňujícím měsíci. Pamatuji, jak mráz nám dul do tváří letem saní, jak pára stoupala z koňských chřípí, rolničky zvonily, jak krajina míjela, a my na ní, lehcí, v teple přikrývek, líbajíce se jako noví milenci v útulnosti domova. Láska jela nyní v těchto zimních saních a přítomnost vánoc byla kulisou, bílý sníh naší barvou a ten lehký let, ten lehký let pohybem našich srdcí. Jen vzhůru! Vzhůru k hvězdám svými pohledy, v nichž se odráželo nebe. Buď nekonečná cesta, po níž ujíždíme, podobni milencům května! A tak jsme dojeli. Sestoupil jsem zkřehlý zimou, s nohama, jež dosud cítily pohyb saní, s pocitem Mániny ručky na svých rtech, u našeho domu, kde sáně zastavily, zadíval jsem se, jak odjíždějí, a pak už jen naslouchal hlasu rolniček vzdalujících se v zatáčkách ulic. Měsíc byl kolmo nade mnou, hvězdy a mléčná dráha v černu nebe nad mou hlavou. Ano, zítra, zítra bude Štědrý den — —

A tak, připíjeje Silvestru tohoto roku a očekávaje odbití půlnočních hodin kdesi v Kadani, zapomněl jsem již kde, prožíval jsem opět celý tenhle rok 1917, který právě končil. Byl bohatý dvěma láskami, jaké jsem dosud nepoznal, jedné bílé a jedné černé. Hle, kniha, kterou jsem objevil počátkem tohoto roku v kterémsi turnovském nakladatelství. Její stránky nyní žily přede mnou v nové kombinaci novými lidmi: „Jedna byla bílá, druhá černá. Den a noc — —“ A znovu jsem cítil jaro, jež minulo, a v poezii chvíle jsem stál v našem hájku na výšině, kde modříny kývaly u samého blankytu, a celý kraj našich polibků a našeho dětství se rozkládal pod našima nohama. Ale což to nebylo právě pokračování tohoto háje, jeho jeden svah, porostlý hustým a nízkým smrčím, kde jiná láska se dívala větvovím na měsíc plující nebem? Vzpomínky si podávají ruku. Jaro pomíjí a léto nastává, žhavé a plné nových květů. — Den co den, žár nežár, kráčím se svou milenkou, běžící zemí. Bílý praporeček mého srdce vlaje na žerdi snů. A nyní padá malý halíř slibů do mé dlaně, malý halíř: pamatuji a nezapomínám. A tento halíř, na srdci hřátý, přináší jízdu do nebes v pablescích hvězd přímo nad hlavami a dává novou směrnici srdci, stojícímu nad hrobem dosud nezasypaným. Má černá mrtvá křečovitě trhá svými údy v rakvi, do níž se položila, a já vidím ji druhou svou duší, opletenou stříbrem měsíce. Má sklenka se zvedá vzhůru k rafijím hodin, které oznamují nový rok. Myšlenka, která ho přežívá v mém srdci, je myšlenka štědrovečerní. — — —

Poslední Ančino psaní, plné zoufalství a smutku, mi došlo po Novém roce. Byla to konfese, byla to trpkost. Byla to výčitka. A mezi jejími dopisy jsem našel lístek s perokresbou dívky v žalosti. Ten lístek byl od Máni. Nebylo na něm mnoho, ale přece několik něžných slov. Nápis pod kresbou mluvil symbolem. Byla tam slova národní moravské písně: Lásko, bože, lásko, kde tě lidé berů, na polích nerosteš, v sadě tě nesejů. Milosti, milosti, měla jsem tě dosti, ale teď tě nemám ani mezi prsty — — — Bylo to za milý dobrý rok 1917? Bylo to do nového roku 1918? — — —

Vzpomínko, konči! Poslední tón dozněl,

orchestr ladí k novým hrám — — —

(Psáno 26. května 1925)

Má lásko! Myslí, která chtěla napsat nevypsatelné, která chtěla znovu žíti to, co je už jen přeludem, stanul jsem v rozhraní dvou světů, prvého a druhého mládí. V této chvíli, v níž jsem dokreslil iluzi roku 1917, dotknul jsem se nových dnů, a dnes, teprv dnes, po létech, vidím, že tenkrát cosi skončilo. Kdy to vzniklo? Kdy to zaniklo? Kdy se to počalo vytvářet? Nevím. Rok, jehož poslední půlnoc právě dozněla srdci mých vzpomínek, byl posledním rokem mládí zcela mladého, mládí nezávazného, naivního, svobodného, veselého, mého nejkrásnějšího mládí. Má láska, jak se mi zjevovala a zase mi prchala, jmenovala se náhoda. Po této chvíli, v roce, jenž má přijít, počíná se láska podobat známosti, nabírá povinnosti, nesvobody, trpkosti, očekávání a zoufalství. A mé mládí přichází na jeviště s první láskou na čele, dosavad bezstarostném. — Má lásko, mé mládí, takovým, jakými jste bývaly, posílám svou smutnou něhu tohoto dneška, kde už i ono druhé mládí zavřelo dveře za sebou a moje láska vzala na sebe tvář, v níž se sama nepoznává. Nyní jdete kolem mne, tak jak si vás vyzdobil můj sen, ty, lásko, veselá, skočná, nespjatá ničím, netížena ničím, lehoučkých šatů, vzdušných gest, vonící kvítím a vlasy, neznámem a čistotou, a ty, mládí, veselé, žíznivé, vše hledající, ve všem šťastné, šťastné smutkem, šťastné náhodami, šťastné okamžikem, šťastné vším, co přichází, a vším, co prchá. Nyní jdete kolem mne, vy oba přízraky, a slova, jež bych chtěl říci, stoupají mi do hrdla a mění se v slzy. Příroda, která byla živým svědkem této minulosti, rozvírá přede mnou své čarovné paže a mým snům vykouzluje všechny efekty, jimiž dovede zářit, a to vše proto, aby zahrála důstojnou notu této symfonii beze slov, jejíž jméno je mrtvá vzpomínka. Děje se střídají bez pořádku, bez kritiky a vzbuzují nadšení, zasluhujíce si ho jedině svým sluncem. Mládí a lásko, nikdy se už nevrátíte takové, jaké jste byly. Což je to třeba říkat? Ale hle, mé srdce je smutné, rádo by zachovalo aspoň několik obrazů, zachycovaných slovem, barvou, vůní, pocitem, vším, co tehdy kreslilo chvíli. Ale běda! Tísněn bezmocností breptám slova nic nepovídající, co mělo být obrazem, stává se banálním steskem, citoslovci, výrazy papouškujícími slyšené, opakujícími známé. Kletba toho, co se nedá říci, padá na moji hlavu. Jak smutné! Obraz byl a bude vždy jen v mé paměti. Bude se zjevovat jen chvílím vyvolených a bude mi mizet, zanechávaje mne bez starosti, bez stesku a bez vzpomínky. Fantome, kterého jsem chtěl upoutat do několika aršíků papíru! Přece mi prcháš, nenechals mi nic než sled svých křídel a dojem své prchlé přítomnosti. Ba, co mohou říci tato slova, jež chtějí být slohem, tyto řádky, jimž schází nevázanost tehdejšího veselí, prostota tehdejších náhod, blaženství tehdejších nových událostí? Má lásko a mé mládí! Převracím vás jako listy staré knihy prsty slabými a očima nevidoucíma. Vím, že ležíte tam, kam sahám, avšak nenalézám vás, ale tuším, tuším vás jen jako slepec měsíční světlo. — Když mi nadešel nový rok 1918, stal jsem se jiným, vážnějším, osobnějším. Nyní jsem chtěl mít lásky už takové, jako jiní měli, chtěl jsem být milován, jako jiní byli. Počal jsem posuzovat štěstí jiných, pln strachu, zda v mém vlastním cosi z cizího blaha neschází, naplnil jsem svou duši názory a zásadami, stavějícími se příkře proti veselosti, nevázanosti, proti všem tak šťastným svým chybám, postavil jsem své modly a stal jsem se chmurným proti veselí a vážným proti mládí. Podal jsem ruku životu a už nikdy, nikdy jsem ji nestáhl zpět. Konečně, jednou, podal jsem mu obě ruce. — — — Nuže, dnes vám chci říci, mé nejlepší mládí a nejlepší lásko, že léta vzdálenosti rehabilitovala vás v mém srdci a že nedávám již za pravdu onomu jinochu, který počal soudit a chtít, ale všechny své růže sypu na hlavu toho, který ani nechtěl, ani nesoudil. Dnes vám chci říci, že tehdy, maje vás, jen tehdy byl jsem šťasten oním nejvzácnějším štěstím, které, jsouc krátké, rychle prchá, jsouc bezstarostné, vše dostává darem, a jsouc čisté, nenalézá hříchu. — — Dnes říkám: Kéž bych vás byl tehdy opustil. Byly byste zůstaly takovými, jakými jste byly, putující obraz plný blaha, navštěvovaly byste hvězdy. Bylo vám však žel souzeno cosi jiného: zestárnout. Ach, dokonce společně zestárnout! — — —

Dech vůně růží v dívčích ňadrech sní,

let rozvátých pramínků vlasů.

Já chtěl bych tančit v rozkvetlých sadech s ní,

tvář koupat v měsíčním jasu — — —

Hle, podzemní pramínek citů uskutečňuje úmysl a dopřává na povrchu rozumu domnělého klamu rozhodování. Láska se ztratila a láska vzešla, a můj souhlas potvrdil jednu a zamával druhé, když ona již dávno odešla, a tato pevně usedla v srdci právě vyklizeném. Nuže, věci nejsou již takové, jaké bychom si je chtěli vytvářet, ale bezděky sami jsme utvářeni událostmi, my, bezděké loutky skrytých herců, plní pýchy a domýšlivosti. — — Počátkem února jsem dostal nový „urlaub“ na shledanou, urlaub za dvacetikorunu, urlaub pod rukou. Nevím už, jak prchlo těchto čtrnáct dní. Bylo v nich asi málo událostí. Sedával jsem v síni u Singrů na lavičce s Ančou, poslouchal její sebeobviňování, slohový cynismus, opravdovou rozháranost a sledoval jsem prchající přitažlivost srdcí. Oběma nám tam bylo velice nedobře. Co bylo, nevracelo se, já, který mluvil pro návrat, mluvil jsem nad mrtvolou, a ona, která ho odmítala, plakala tiše nad touž mrtvolou. Byli jsme trapní a trápili jsme se. Mezi námi stála stěna nelásky a pravda o hloupých věcech, které se staly a které se víc a více stavěly mezi nás. Nevědomky jsme se stávali všedním svazkem, rozcházejícím se nad vášní, jež dohořela. Byl tu onen výlet do Branné, v němž trpěla má láska, pýcha i stud za dnů této krátké dovolené. Či až o té takzvané dovolené studijní? Nevím, ale jisté je, že se to odehrálo v této době — čili v tomto zimním předjaří, byl to poslední hřeb do rakve mrtvého poměru a bodnutí přímo k srdci. Tak či onak zařadím ji do této doby. Ano, sešli jsme se v Branné v hospodě, my čtyři lidé, kteří jsme se tehdy neměli sejít. Anka, Máňa, Svolinský a já. On platil víno, které jsme vypili a které nás opojilo, on řídil směr hovoru tak nesmyslného a nechutného. Bavili jsme se špatně. Proč? Seděl jsem vedle Anči, ač mi toto místo nepatřilo, a díval jsem se, jak Svolinský sedí vedle Máni, a toto jeho místo mi působilo utrpení. A nepokládal jsem se ještě za oprávněného pro toto druhé místo. Bylo mi tam špatně a mluvil jsem hlouposti a každý můj skutek byl průhlednou lží. Anča byla bystrozraká a mstila se mi za to, o čem já se domníval, že je výtečně kryto. Trochu opojeni jsme se vraceli nocí domů. Bylo to víno, koupené mým nepřítelem v této chvíli, a šel jsem s děvčetem, které jsem nemiloval. Styděl jsem se dvojnásob a tuše tam vpředu před sebou prvý zápas o polibek, nevýslovně jsem na této cestě trpěl. A Anča vedle mne, tušící, kde bloudí mé myšlenky, nespokojená se sebou a uražená mnou, byla zlá, útočná a upřímná. Byli jsme hořký pár a pověděli jsme si na této cestě víc pravdy o lásce, která umřela, a o skutcích, které ji zabily, než po všechny ty neutěšené večery na lavičce u Singrů. — — Druhý den jsme se styděli tři. Já, Máňa a Anča. Čtvrtý, který nic nevěděl, se usmíval a myslel, že je šťastným a vítězným sokem po tak krásném dni. Hloupá bláhovost! Tento den mi ukázal cestu, po které se nesmí brát, postrašil mne nicotou, po níž mé mládí netoužilo, a ukázal mi, že to, co bych mohl v těchto chvílích ztratit, mohl bych ztratit navždy. Viděl jsem svůj obláček bílý, svůj čistý sen proplout tímto špinavým večerem. Ne, to se již nikdy nesmí stát. — — — A nyní končí tato série dnů, o nichž už nemám co říci, a končí bálem. Bálem na počest odcházejících. Odcházeli jsme: Áda Vaněk, bratr a já — všichni pravděpodobně do pole. Jak šťastné rozloučení, jak blažený smutek! Za čtrnáct dní od této chvíle jsme byli již zase všichni tři doma na studijní tříměsíční dovolené! Ale tehdy jsme se loučili — a to se vší příslušnou pompou. Tančil jsem s Máňou, mnoho s Máňou, také se zatrpklou a mlčenlivou Ančou a s jinými mnohými děvčátky, veselými a hezkými. O půlnoci jsme musili domů přestrojit se do polní uniformy a jít do Martinic k vlaku. Odkládali jsme to, pokud se dalo, ale konečně, muselo to být. A tu hudba zahrála sólo odcházejícím! A to bylo ono slavné sólo, kde hoch, jdoucí vstříc dívce, nese jí na rtech mlčenlivé vyznání, kde v rytmu srdcí, zvířených tancem, přechází sen v úmysl a v dívčím srdci soucit v sympatii, sympatie v tíseň a tíseň ve vlahý pohled a stisk ruky. To bylo ono slavné sólo tří vojáků, tančících v kruhu. Áda s Jarčou, já s Máňou a bratr nevím už s kterým děvčetem (byl tehdy ještě sám). A když přišlo ke změně dam (Jilemnici se nesmí hned tak naplno říci, jak záležitosti stojí), nebyla to Anča Singrová, pro kterou jsem šel. Proč? Nevím, snad že nebyla první, pro niž jsem šel, snad že by byla nešla, snad že se mi nechtělo. Tančil jsem s Mášou Buchrovou. S Ančou nyní tančil bratr. — Snad. — Ach, nyní byl opravdu konec. Konečně poslední rána. Ale já nevěděl, že ji dávám. — — — Hudba ztichla a ztichl tleskot rukou, ztichlo volání, ubírali jsme se domů drobným deštěm. Zář osvětlených oken dívala se za námi. Byla asi jedna hodina ráno. — — — Čím se stalo, že o hodinu později s ruksaky na zádech, zaslechnuvše hudbu valčíku z náměstí, shodli jsme se všichni tři na jediné myšlence, že se tam ještě vrátíme? Šli jsme. Áda si dal vyvolat Jarču, já — Máňu. Pepa zůstal sám. Ještě jednou se otevřely dveře jasu, spatřili jsme páry v kole, úsměvy, známý pohled do tanečního sálu. Vyšla Máňa. Několik slov. Na shledanou. Rozpačité: „Odpustíte, že jsem ještě přišel?“ A nyní: Paže kolem krku a její polibek. A zmizela. — — — Co nelze říci, neříká se. Co nelze vypsat, nebudiž vypisováno. Šli jsme. Áda dostal svoji pusu za rohem v síni. Já nesl svou na svých rtech jako znamení štěstí. Taková byla má naděje... Pršelo. Cesta šplouchala blátem a tma nás provázela. Ale minulost, právě prchlá, zpívala a tančila v mém srdci. Kontury lesa, tonoucího v dešti, připadaly pohádkové. Štěstí kreslilo obrazy nedosažitelné a nádherné. Byli jsme putujícím snem, láska nám držela prst na ústech, zatímco duše se tetelily blahem. Na shledanou, znělo v nadějích a úzkostech. Ne, nyní nebude mít osud odvahu, aby mi to odepřel. Má čistá láska mne políbila! — — A neodepřel. Sotva jsem dojel, podal jsem si žádost o dovolenou, podepřenou potvrzením české techniky (stavěli jsme se cestou v Praze, ba byli jsme i na odpolední Prodané) — a za týden jsem byl doma. Nyní na tři měsíce! — —

A nyní, nyní zřetelně biješ na moje dveře,

nuže pojď, dveře se otvírají,

svou lásku si pošeptáme, své naděje si zvěstujeme,

hra vážných sedá na naše rty — — —

Dnem 24. února počíná nyní tato doba, v které jsem zapomněl, že bude také jednou končit, zdála se nekonečná a plná všemožného blaha. Byl jsem šťastný. Můj tříměsíční klid mne naplnil stálou radostí a jelikož láska se zdála vztahovat ke mně ruce, byl jsem blažený bez výhrady. Život se počínal. Ano, tak to bylo. První nejdůležitější událostí tohoto jara byl opět výlet do Branné. Tentokrát však šla dvě děvčata, Máňa s Marií Kosovou, a já. Cesty byly snesitelné, vzduch čistý, podvečerní slunce v polosvitu ozařovalo pustá pole, ale příští a blízké jaro bylo už i v holých větvích stromů u cesty skryto a připraveno zpívat. Co jsem tehdy říkal, bylo jako program. První stopy opravdovosti sídlily v slovech. Věřil jsem tomu, co jsem říkal. Že láska musí být věrná, práce musí být radostná, utrpení statečné. A politické naděje, které tenkrát vznikaly, se proplétaly větami. Všechno dohromady byla seskupenina hodně střízlivých názorů, odrážených v asketismu. Vážnost, která vanula z řeči, byla nová nám všem. Mně se zdálo, že nyní teprv poprvé mluvím pravdu. A když tento večer končil, počal jsem vášnivě toužit, aby se vrátil podobný. Podobný? Ne, stejný. Zdálo se mi, že ve volných krocích, vleklé a rozumné rozprávce, v této lásce, klidné a blažené, spolehlivé a stálé, je všechno štěstí světa. A nebyl-li jsem podle tohoto obrazu, rázem jsem se chtěl takovým stát. — — — Význam tohoto večera byl veliký a úspěch dobrý. Kontrast mezi touto a minulou Brannou byl dalekosáhlý. Minulost onoho dne chtělo se nám oběma vymazat. Toto odsouzení jsme četli v očích druh druhu. Porozuměli jsme si. Konečně já za svou melancholii sklízel první tichou něhu. Toto malé dobro a sny minulých let, mrtvá vášeň a jaro dosud neprobuzené, učinily můj cit láskou, o níž mluví básníci. Láskou, jež se obětuje, láskou, jež sebe nedbá, láskou, jež trpí a jež se odříká. Bylo to veliké? Bylo to dětské? Nevím ještě. Ale byla to láska a bolest. A moje mládí, náhle opuštěné, klukovské a nestálé, volné a veselé, stálo tam kdesi za minulou zimou, opuštěné v podzimku dušičkového času, s čepicí pepita na hlavě, s rukama v kapsách ve vzpurném postoji, samo se svou Chrudimí, se svým Jičínem, maturitou, Prahou a vojnou a mezi mnou a jím byla propast, která se nepřechází — — —

Nad Strážníkem červenal se západ,

do úvozů šerý soumrak zapad. — — —

Připravovali jsme divadlo Katakomby. Chodil jsem do zkoušek, učil se úloze, studoval reka své role, sentimentálního Meyreka. Ach, nyní jsem byl sám ten smutný chlapík Meyrek. Chtělo se mi téhož zázraku, jehož se dostalo mému hrdinovi. Žel, přelétavé děvče mého mládí se nedalo tak lehce a jistě chytit v osidla vážnosti, jež jsem rozestřel stínem svého srdce. Byly dny blahé a dny smutné, dny, kdy mi naslouchala, a dny, kdy byla myšlenkami v hrách, jež mi nezbylo než odsuzovat, a kdy jsem trpěl. Jak plná byla doba tohoto divadla. Zpočátku se mi podařilo šťastně zatáhnout bratra do tohoto spolku, kdy přítelkyně se mi nehodila vždy do počtu. Tato přítelkyně se mu stala osudnou. Oženil se s ní. Nuže, chodívali jsme nyní dva páry, když odbilo šest hodin na radnici, a chodili jsme do rozbředlých luk a trhali první blatouchy a sedmikrásky, přikrčeni k břehům. Téma mělo jedinou duši, svou novou duši. Pamatuji se na onen večer, kdy u sochy svatého Jána v polích jsme matně spatřili dvě překvapené hlavy v polibku. Jak příjemné pozorování, jak příjemné toto druhé blaho, tak podobné našemu. Do programu našich večerů přibyl nový bod. Oni. Oni, jejich láska a její pokroky. Hráli jsme si na schovávanou, až to propuklo. A nyní počaly ty dlouhé procházky s bratrem do pozdní noci, ba do prvních ranních hvězd, kdy doprovodivše svá děvčata, kuli jsme plány, spojovali naděje, hýřili štěstím a svěřovali si své nepokoje! Nebyli jsme diskrétní, vždyť jsme byli bratři a vzájemně jsme se předháněli, co jsme sami vyváděli. Vždyť procházejíce znovu minulé hodiny, oživovali jsme opět svou blaženost. A pak jsme slibovali druh druhu pomoc ve věcech lásky prostřednictvím svého děvčete. Jak lichá byla ta hra, jak pošetilé vše, na jak nepoctivé zdání chytali jsme tuto lásku, která přestávala být mladá! Ach, ano, usilovali jsme o poměr a mělo nám ho být dopřáno. — — — V divadle Meyrek vítězí nad odbojnou Nasťou, kterou hrála Máňa, a stává se jejím mužem. Nuže, komedie naznačila cíl i prostředky. Druhá komedie s maskou vážnou a smutnou se vydala na cestu k svému poslednímu jednání. — — —

V těchto dnech jsem pilně pracoval na „díle“ s láskou počatém, na své básni, kterou mi bratr zhudebnil, na svém „Májovém požehnání“. Toho posvátného tlukotu srdce, s nímž jsem dokončoval pracné písmo a akvarelovou výzdobu listu, opatřeného věnováním na způsob starých štamblatů: „Z drahých vzpomínek písničku pro vás.“ Měla to být píseň plná vzpomínek na naši pohádkovou lásku 1915, kdy jsme chodili do Dlabolovska mezi modříny, jež slibovaly kvést, zatímco v jilemnickém kostele se odbývalo májové požehnání. Ubohé mládí, přec jen bylo vzpomenuto, ale jaksi zkresleně. Motivy byly brány jen ty klidné, snivě pohádkové a takové, které bylo lze dát za podklad tézi, že my dva patříme k sobě. — — Ale abych nepředbíhal. Báseň v úhledné úpravě byla doručena. Kým? To už nevím. Bylo to 17. března v neděli večer. Toho odpoledne, jež jsme strávili na výsluní na mostě nad „stodolami“, už předem samým vzrušením se mi nedostávalo slov. Večer, když jsem šel doprovodit Máňu na nocleh k babičce, dostalo se mně pohledu tak nevýslovně sladkého, a co více, něhy, jež sahá až k srdci, a hubičky na samém náměstí. Je třeba říkat, jak jsem byl blažený? Mé sny se zdály vyplněné, naděje se měnily ve víru a výkřik „ta nebo žádná jiná“ burácel mým srdcem s opravdovostí hodnou světce. Tento den poznamenal jsem si v notýsku vykřičníkem, jenž značil štěstí. Bylo tak málo těch vykřičníků, a přece jsem říkal tomuto roku, že učinil mnoho pro mou lásku. Lásku? Ano, nyní jsem tušil, že ji nalézám, lásku dlouho odpíranou, lásku, jíž možno milovat hocha děvčetem, a ne stále ono dětinské „mám tě ráda“ jako útěcha pro přítele, toto vyznání tolik zesmutňující. Minulá léta. — Cítil jsem se růst. Nyní jsem chtěl a musel mít! Bylo to smyslem mého života. Nyní ještě zbývalo: Více horoucnosti, důvěrné tykání a konečně první zaslíbení. Mělo se mi toho dostat ještě tohoto jara. Mělo se mi toho dostat i s dotknutím andělských, zlatých křídel anděla — — — iluze nejvyšší lásky. — — Dnové! Vidím vás prchat mimo sebe, kolem, zpět a ještě jednou zpět, ale zároveň poznávám, že ač vím vše, co bylo v nich, pamatuji jen málo. Obrazy se vytratily i z této doby, o níž jsem snil, že budu pamatovat délku stínů, kdy slovo bylo řečeno, i přízvuk sladkého hlasu, jak bylo vysloveno. Běda, člověk se mýlí. Ale přece — — — Podivuhodně teplé slunce na březen — — — Od střelnice vzhůru je řada zporážených kmenů. Pozoruji mravenčí pochody s tužkou v ruce, s papírem nečitelně popsaným. Chodím, sedám, jdu k lesu pro vzruchy, odpočívám, hledám kresbu k básni. A tak vzniká pomalu: „Nad Strážníkem červenal se západ“ — — — Ano, právě Strážník to byl, jenž byl středem této mé básně a nutnou konturou mých západů slunce. Ano, pamatuji — — — A nyní: obloha je černá, hvězdy jasné a kmitající, ulice pustá, velký vůz přímo nad střechou rodného domu — chodím s bratrem, slyšíme jen své kroky, zvuk svých slov, občasné pískání ponocného a snad i sunutí světů tam nahoře. Ach, blaho, blaho iluze, sestupující do našich očí, kde odlesk našich lidských lásek kreslil svatozář smyšleným postavám. Dlouho, dlouho zní kroky, dlouho zní hlasy, ano, slyším je nyní, slyším je pod svými okny, já, starý člověk, a chtěl bych naslouchat klamu, jejž kreslí jejich ústa, moje ústa, jeho ústa. Ale neslyším, neboť slova rozvál čas a o blaženosti se ví jen, že byla. Za těchto nocí jsme byli bratřími — — — Rozmoklé louky, pole, stráně, úvozy, každičkou píď vaší půdy prošel jsem tehdy, nesa své srdce vysoko ve vzpjatých pažích, blízko k nebesům, a má mladost volající puberty zpívala, zpívala píseň plnou utopie a něhy na nápěv ideálu. Dnes, když kráčím přes tato místa, vím, chodím po hřbitově. Každý květ vykvetlý na určitém místě, kámen uprostřed cesty, trs proutí, prodloužený stín, výkres slunce na dláždění a věži radnice, vše mi mluví zašlou řečí, vše vzpomíná v narážkách. Svatá je ta země, kde kráčely všechny mé mladosti se všemi svými sny. Na každém ždibci půdy bylo zaseto pošetilé semínko snu, nyní vzkvétá, viditelné samotáři. — — —

Katakomby byly sehrány, láska opět trochu ochladla. Ach, což nebylo oné noci po divadelní zkoušce, kdy jsem nahoře nad Lorencovým kopcem úpěnlivě sliboval blaho a štěstí své ženě a žádal slib lásky na život a na smrt? Což vymizela příchuť těchto těžkých polibků a nebyly to tytéž hvězdy, které mi svítily nad hlavou a slyšely jen mé stesky? — — Katakomby byly sehrány a dny zkoušek, kdy jsme se vídávali po celé večery, zmizely. Nuže, začali jsme zase nové divadlo. Byl to „Bibliotekář“. A tak prchaly dny a večery a den byl podobný dni a večer večeru. Zrána počínalo těšení a obavy na večer, a již dopoledne jsem chodíval po náměstí čekat náhodu: Snad vyjde Máňa. Někdy se podařilo, někdy ne. A tak den byl čekáním večera. Už o hodinu dřív chodil jsem po náměstí, už od pěti. Proč? Vždyť mohla přijít také dříve. Bývala to dlouhá hodina čekání, někdy půl druhé, a také někdy nepřišla. Nepřišla! Den pozbyl hodnoty, večer radosti, hluchota usedla v spánky, smutek v srdce, bezútěšnost a beznaděje. Čekání! Jak v něm tonuly hodiny mého mládí, jak prchaly, jak míjely nepřijaty, opovrženy a mstily se. Den krásy stal se dnem nudy a večer měl dát rozhřešení. Většinou nedal, už díky těžkému čekání. A nyní pomsta zavržených chvil burácela srdcem. Tolik čekal a tak málo dostal. Bylo to mládí? Jen těch několik chvil, jen těch několik chvil štěstí, to snad bylo mládí — a pak noci, v nichž děje se znovu rozpřádaly. Ale čekání? Ale úzkost, aby večer byl dobrý? Ale bolest, že den prchl a večer ničeho nedal? A úzkost a strach, že zítra opět nedá? Strach není mládí. Není mládí to, co se upnulo na jediné, čekající všechno od jediného, spoléhající v jediné, žalující, almužničkující, smutné pro jediný nápěv, teskné a tvrdošíjné pro jediný dětský sen, zničené pro jediný úsměv. — — Takový jsem tehdy byl. Jen věčné dekorace byly ty, které nestárly: Vrbičky, zelené jarem, květiny luk, zášeří Dlabolovska, cesty mizící v nich a paseky mizící v stráních a obzorech, a hory polozasněžené, krásné a přísné hory, plné par a vzdálené čistoty nebes, ruku si s nimi podávající. — Naše kraje, a my, kteří vzpomínali, zase jsme byli mladí — — —

Když jsem šel alejí,

byla noc červnová,

a člověk netušil,

že jde u hřbitova — — —

Prochodili jsme všechny meze, všechny úvozy, všechny cesty. A když den byl zlý, tíživě jsem nesl v srdci své vzpomínky, známá místa se vtiskla do srdce žalem ze ztraceného, a to, co právě nebylo, připadalo ztracené navždy. A tu usedlo i v mou duši zoufalství téměř skutečné, mysl mi upadala a radost z žití mizela. Nový a jediný její úsměv měnil rychle beznaději ve všechny naděje světa a ztracená odvaha se měnila v sebejistotu. A když byly chvíle dobré, chodili jsme a říkali si: Hleď, před tolika a tolika léty jsme šli touto cestou vlevo za té a té příležitosti. A tady, tady jsme se před tolika a tolika dny políbili. A tu jsme se zastavovali a okoušeli znovu vzpomínky i polibky v jediné sklence rtů. A vyprávěli jsme si příběhy již léta známé a poslouchajíce je po několikáté trpělivě jsme se druh druhu divili. Nadevše jsme pak věřili, že naší lásce, ve chvílích, kdy nejlépe kvete, se žádná jiná láska nevyrovná. Ba měli jsme ji za nejlepší za všech jejích dnů. Zdálo se nám, že ve svých radostech i žalech, přitažlivostech i odtažitostech vždy je vyšší, protože je pravdivá. A byli jsme hrdi na svůj svazek — a abychom si to dokázali, tančili jsme divošský tanec pomluv nad láskami druhých. A tak v dobrých dnech jsem miloval i své bolesti a své milé jsem dal rozhodčí moc nad city. Tím se stal rozmar nedotknutelným a nad láskou měla trpěné právo náhoda. Říkali jsme tomu, co přišlo, láska, nikoliv tomu, co jsme chtěli druh pro druha učinit. Bylo to pravdivé? Snad ano. Bylo to lepší než něco jiného? Snad ano. A bolest? A bolest? Kdysi bych byl řekl: nemělo to bolet. Ale dnes vím: co bolí, musí přebolet. Bohužel, nyní již to nebolí. — — — — Když Máňa šla po večeři k babičce spát, bývala někdy lepší chvíle než celý den. Někdy se mé žhavé naděje po celém dni osvěžily v tento večer. A někdy byl takový večer horší dne. Když bylo vše krásné, otevřela Máňa dveře abaldy, pak jsme se uzavřeli v temné síni a dlouho a dlouho do noci jsme se líbali. Někdy jsem dostal v této síni jedinou, kradenou hubičku za celý den. Ale někdy také se mi dveře zavřely před nosem anebo chlad mé milenky byl tak mrazivý, že k jediné žádosti o tuto noční chvíli polibků se mi nedostávalo odvahy. Byly dny, kdy pro tento ztracený večer jsem se nemohl uklidnit. Kdysi, v den, kdy jsme se nepohodli, neslíbili jsme si ani večerní cestu k abaldě. Můj vzdor a má „mužná hrdost“ mi namlouvaly, že se nesmím této chvíle doprošovat a že mám ukázat, že o to nestojím. Žel! Celý tento večer jsem žárlivě střežil ze stínu Raškovy chalupy, nezaplní-li někdo jiný (Svolinský) toto uprázdněné místo po Mánině boku. — Ano, nepohodli jsme se často. Láska držela jen za tenkou nitku a snad byla touto nitkou jen má stálá dobrá vůle, má stálá zoufalá něha, s níž jsem bránil svou vysněnou lásku proti všem úkladům. Ach, Máňa byla milenka náladová. Nedala nikdy nic ze svého, vzala jen to, co přišlo z nebe, a krutě nenáviděla onen směr, který říkal, že láska dává. Její láska nebyla křesťanská a mně nezbylo, chtěl-li jsem s ní udržet stálý kontakt, aby křesťanský způsob přijala láska moje a stala se pokornou. Dvě odtažitá tělesa nevydrží u sebe dlouho. Musel jsem se stát tím, kdo chce, a ona zůstávala tím, kdo se brání. A jelikož náš cíl ležel a měl ležet až v daleké budoucnosti, byla všechna vítězství jen ideální a marná, nebyla využita, jak se patří vítězi, a nebohý vítěz ve svých nejšťastnějších výhrách vzdával se již pokorně budoucím porážkám, se smutným úsměvem: Kéž zítřek není chladnější než dnešek. Tento cit, jenž nemohl být ničím jiným než láskou, nenalézal ohlasu v Mánině srdci, kde byly náhoda, rozmar a sobectví dokonce mnohými důvody podepřeny. Ach, nebyl jsem tenkrát mlád. Mládí by bylo přišlo s jinými hrdými zbraněmi a zazpívalo by svou vítěznou píseň a nečekalo na daleký cíl. Pak by nebyl zítřek toužebností a mému ubohému srdci nebyla by připadla ženská úloha v lásce. Kdo ví. Snad by na mém nebi vyšla ještě mnohá hvězda. — —

Není důstojné člověka jít

za lživým svitem mušek v tmách,

s groteskním citem blouznit a snít

o nedokrevných idylách.

Cítím, jak píšu tyto řádky, že v mnohém směru je píšu pozdě. Měly být oslavou a vzpomínkou a stávají se nezadržitelně jen pravdou. A za milenkou, jež ztrácí hloubku své melodie, stojí jiná, větší milenka, mládí — a jen jí na oslavu, jen jí k pohřbu znějí mé noty melancholicky. A tu, nalézaje se mezi dosněným snem a snem zapomenutým, zavírám oči a vidím těsně jít kolem jinou vzpomínku, vzpomínku kamenů, květin, stromů, slunce a hvězd a má láska se přesunuje k zemi, kde stopy minulosti dávno zanikly. A já líbám domov a pláču bezslzným, bolestivým a marně toužícím, marně litujícím pláčem srdce. A mé oči, volající obrazy na plátno zavřených víček, vidí plout barevné typy krajin, v nichž lidé jsou jen velmi malí, a jejichž sled je tak rychlý, že slova unikají sluchu, tak rychlý, že pero se zastavuje, a jen hlava, mlčíc a zapomínajíc se, oddává se snům. — — —

Nyní defilují kolem mne ty mnohé jarní výlety, ty pestré shluky děvčat a hochů většinou v uniformách, putujících s kytarami a mandolínami dlouhým průvodem po dvou i po třech polmi a lukami, dál a dál. Píseň zaléhá ke mně, píseň do kroku, hovor doléhá ke mně, hovor, v kterém se v devíti případech z desíti jedná o lásce. Jednou je to Kozinec, kde had výletu končí a kde mandolíny umlknou a znovu hra začíná pimpák, své slovo má tanec a poslední právo hra při černé hodince pod stromy kozineckého lesa, jindy zahradní hospoda u Nejedlů ve Víchové, kde hry začínají už odpoledne a někdy mandolíny neumlkají a z nedostatku hudby tančí se na Benátkách při vlastní kapele. Někdy se končí na Hradě, někdy u Pochopů a nakonec je tu vždy večerní cesta domů, kdy už hvězdy proskočily oblohou, kdy zpěv zeslábl v šepot a kdy tma dovoluje polibky nikým nespatřené. Teprve přes jilemnické náměstí chodívali jsme zas plni zpěvu, hudby a rázných kroků, které duněly dlážděním a pobuřovaly městečko. — — — Hra, která panovala těmto výletům, byly „fanty“ — při nich bylo možno přijít k nějaké té puse, při nich bylo možné leckdy sblížení, nedosažené včera, dán směr hovoru, jenž uvázl před týdnem. Milenci, ponecháni jenom sami sobě, ztratí pro sebe zorný úhel. Společnost dodává unaveným očím novou perspektivu, a druh, odrážející se od živých kulis, jednající jiným způsobem, jinak se jeví druhu. Někdy trochu žárlivosti spasilo lásku, někdy mnoho cizího zájmu vzbudilo žárlivost. Láska, jež je v podstatě hrou, oživovala v ohni společnosti, v níž pohněvání i slučování bylo intenzivnější. Chlad před jinými více bolel, ohrožení jinými se jevilo kritičtější ve společnosti, ale tajný stisk ruky, přidružení v cestě nocí, pozornost věnovaná vlastní řeči, uváděla srdce v jásot, skrytý, radostný a tichý. Tyto pohledy z dálky na milovanou osobu měnívaly se v prudké tužby, v nichž se na hněv i na dobrá předsevzetí zapomínalo. Takovou tužbou, touhou jsem se trápil jednoho podvečera při výletě, když mně Máňa hodila čapku do lomu a já, nucen slézt dolů a hledat ji, díval jsem se zespodu, jak smích a vítr hraje ve stuhách a šatech jejího úboru. Na výletech rozplývala se nucená samota schůzek, ale byla i možnost intimních chvil. V těchto výletech bylo mnoho mládí pohromadě a i my jsme byli mnohonásobně mladými.

Blížil se duben. Blížily se velikonoce. Vymysleli jsme pomlázkový večer. Naučili jsme se za svých výletů Moravskou besedu, museli jsme též ukázat, jak ji umíme. Tančívali jsme ji při kytaře, klavíru, pimpáku ve Štěpanicích, Mříčné, Poniklé, chtěli jsme ji tančit také v Jilemnici, při hudbě, a to nejen celý večer, ale až do rána. Maloval jsem zvací program a děvčata malovala pouky. Kdo nejvíc pouků získá, z toho bude poukový král.

Po plesu mládí, kdy jen vzpomíná se,

své kvítí líbá ten, kdo tančil kdysi,

a v ztlelém kvítí prchlé žije zase,

a tesknou myslí mládí vykreslí si.

Odpůldne před bálem šli jsme s Máňou, bratrem a jeho Máňou na kvítí k ozdobě kraslic. Byl vlhký jarní den, plný slunce a svěžesti. Šli jsme na Čermačku. Les byl chladný, zněl větrem a ptačími zpěvy, země byla vlhká a pružná. Potůček tekoucí Čermačkou šuměl a jeho břehy byly bílé sasankami a bledulemi. Trhali jsme všichni. Nalézali jsme se v nadšené náladě blaha přítomného i očekávaného. Máňa byla vlídná. Den sliboval, že bude dobrý. Cítil jsem plno nadějí v prsou. Byl jsem šťasten. — — — Hle, jak hospoda je jiná a jasná, jak slavnostní je vstup do síně, kam doléhají zvuky ladících se nástrojů, jak čilý ruch posledních příprav a jak sváteční tváře hostů. Neboť velikonoční večírek začíná. A duch mé vzpomínky, oděn v jednoročáckou, ne příliš zánovní uniformu, ale svěží a šťastný jde promenádou s Máňou kolem lavic gardedám a konvenční bálový hovor, i ten náš, slévá se v jeden mohutný proud ve směsi sopránu a barytonu. Květy připnuté na ňadrech voní a nepovadly ještě. Čela jsou dosud čistá, není na nich ještě ani ruměnec potu ani znamení únavy a nevyspalosti. A matičky na židlích si ještě nevypověděly všechno, co se sluší říci, nesdělily si ještě zážitky ze strojení a přežitého shonu. A vedle v kanónu sedí otcové u prvních piv, počínají ořezávat první doutníky a první politické i časové výroky pleskají na ubrusy dosud nepo-lité. Zní sklo, židle, hovor, pokřik čistého zvonkového hlásku, ladění, pokašlávání. Teď! Smyčce nasadily, Jiroutova taktovka se zvedla, tiché a zřejmé počítání taktů, a ráz! Zahřmí overtýra. Párky, jež se procházely, to nepozorovaly a první tóny je poplaší jako výstřel. Tu a tam dorozumívání — tam jdou ještě v hovoru nepřerušeném, ti tam zvolna srovnávají krok a objetí, on s úsměvem plným jistoty, ona se sklopenou hlavou — ale kdesi uprostřed již první dvě tři trojice — točí se jako o závod. Tančí se. Upocení tanečníci narychlo pijí svá piva v kuchyni, ale volenka dam je stihá i tam, a pár se prodírá řadou okukávačů, kteří nemají dosud dost chuti a odvahy, aby šli do kola. Ale hodiny tam venku na náměstí, hodiny tam vysoko na trčící věži, bílé v černu, jež je obklopuje, jdou neúprosně — a přijde čas, kdy i tito hrdinové klidu, cigára a piva vstoupí do sálu na vratkých nohou a vyhledají si svou pýřící se tanečnici v lavici gardedam, za potlesku rozdychtěných ruček, za smíchu rozjiskřených očí. A valčík míjí kvapík. Přestávka mezi dvěma hudbami, jež dala tanečníkům odpočinout od štulců, od nichž nebylo ukrytí, končí fanfáry svolávající na besedu. Páry se staví. Tančí se. Diváků přibylo, neboť řadový tanec je vždy trochu divadlem, kolony se proplétají, vzmohl se hovor a smích. Nepodařená kolona má více radostí než podařená, neboť zní srdečnějším smíchem. Mezi dvěma obraty píše hoch na vějíř opřený druhovi o záda. Gardedámy umdlévají a smích na rtech zmrzl v trvalý mateřský úsměv. — — — Minula přestávka. Jsem šťasten. Ověšen pouky, ne sice král, ale vyvolen v jakési Máňou vymyšlené hře za jejího tanečníka usedám s ní na dvě uvolněné židle. Nyní jsem byl vyvolen před očima všech. Nyní jsem byl vyvolen. Chováme se důvěrně. Jistě jsme středem všech očí. Ale ona mi svou ruku ponechává. Hraji si s prstíky, zvlhlými potem, chladnými únavou, a zahloubávám se do dvou očí, jež mne opíjejí. Hluk a šum promenády míjí kolem nás v úryvcích slov, v šustění bílých sukní. Střevíčky pošlapány, rukavice staženy, kvítí zvadlé. Sedíme klidní a jistí a díváme se. Tanec s jinými nás nevábí. Jsme svoji. Není to třeba zakrývat. Taktovka se opět vznesla do výše a zase se tančí. — — — Spocený, ale osvěžen časným ranním chladem, vyprovodil jsem Máňu domů. Skrytě jsem dostal políbení ze samého středu šálu a kabátu. Bílé nožky, jež se mihly šerem, zmizely za dveřmi, klíč zarachotil, okénko se rozzářilo. Moje smysly jdou promenádou. Hudba jim hraje poslední valčík. Zvadlá květinka v mé ruce je sněženka z jejích ňader. — — —

Jen výš. Co není, jest — co jest, to není.

Obzor splývá. Vesmír míří v tvůj střed. —

V měsíční pláň se line hudba snění. —

Jde blíž. Paprsek světlý! Mizí svět.

— — — A dny jdou, rozmarné, dobré i zlé. Dny, kdy se vše ztratilo a znovu vzrostlo, kdy láska hynula a opět vzkvétala. Jaro se otepluje. Louky houstnou, meze vysychají a háj zve svým stínem a zpěvem. Pokvetou modříny. Kopretiny se otevřou. Již jsme našli poupata. Již jsme si přinesli kytičku lučních kohoutků. Již jsme viděli velikou mravenčí cestu v práci. A písek v pískovnici bělá na výspách a tisícerý hmyz chodí tam svými drobnými cestami. Dnes je 26. dubna. Jdeme, oba páry, k starému hřbitovu. A zatímco my jsme v pískovnici, oni se ztratili do „svého“ háje. Vidíme je, jak se kmitají procházkou mezi kmeny pořádného, rozměrného lesa. Zajdeme poněkud hloub do zeleně a usednem. Naše slova se nalézají. Naše polibky jsou dnes tak chutné. Slunce je sladí a včelky, hučící na jívách, utrousí na ně ze svého letu vždy něco medu. Neboť polibek je těžký a zralý, leží-li milenka pocuchanou hlavou v hochově klíně a do tváří se jí dívají nebesa. Nebesa modrá dívají se jí do líček, její oči jsou plné putujících beránků, a tento odlesk utkvívá v zamilovaných očích milencových. A i tak je možné líbat, že dívčí hlavička celá spočine v mechu a listí, hoch saje její rty v bolavých dotecích, jako by líbal samu zemi, sám nízko, tak nízko, že kvítí na vysokých stoncích je vyšší než on, a i to malé, drobné se stává jeho světem, jeho okolím, jeho přátelskou družinou. Milenko! Čím voní země a čím slunce se leskne, tím je tvoje hebká a bílá pleť, zraněná již tolika žíznivými doteky! Líbaje tě, pojídám tě, ale můj hlad je velký, a tebe neubývá, neboť jsi nekonečně stejná, jako je mlčící tvůj úsměv polozavřených očí. Tvé rty nic nepovídají, ale světlá malátnost tvé tichosti chce další rány a nové doteky. Cítíš, co já cítím, a tak jsme tím, čím toužíme být, svírajíce se co nejblíže — jedním člověkem. Nyní ovšem osud na nás nemůže a není nebezpečí, že by něco rušivého k nám mohlo přijít. Jsme tak skryti a tolik se milujeme. Hledíce si do očí, vyčteme z nich všechno. A prosba, byla-li vyřčena, byla jen proto, že dříve než byla vyslovena, odpověděly oči s přisvědčivým úsměvem. Vše, co tak bolí, jako odmítnutí milencova přání, nemohlo přijít, neboť jsme neměli přání nesplnitelná. Bylo snad nesplnitelným přáním políbit to bílé okrouhlé ramínko na nahou kůži? Bylo to snadné a ty dvě tři patentky blůzičky, jež musely k tomuto přání povolit, povolily tak rády. Ovšem, naše tváře byly potom trochu zardělejší a náš hlas poněkud zastřený. Ale ruměnec byl slíbán a mluvili jsme méně, a tak bylo dobře a klidno a ticho v kvítí. A když nás překvapily oči druhých milenců, seděli jsme vedle sebe, věrní, čistí a jistí, a domlouvali jsme se o tykání. Oh, nechtěla, nechtěla moje malá, ale což mohlo být přání tohoto dne nesplněno? Tedy budeme si tykat jen sami pro sebe, před nikým, ale prořekli jsme se hned vzápětí ze samé radosti a vítězný smích nám to potvrdil. Byli jsme si nyní ještě bližší, neboť jsme byli sami před sebou, sami za sebou, v sobě a před celým světem. A večer se tměl a tměl a naše vlídná cesta vedla k domovu. Naše vlídná cesta a opilé hlavy, obě stejně zrůžovělé sluncem zapadajícím za Strážník, za černý, veselý Strážník. Do ulic se nám nechtělo, neboť proč chodit cizím světem, jsme-li sami sobě světem, sami celým, velkým, vlastním, šťastným světem? — — — A když Máňa vyběhla po schodech nahoru a dveře zazvonily, běžel jsem já, pošetilý, do hospody, neboť jsem neuměl být sám. A tam jsem přece seděl sám a tichý a šťastný uprostřed společnosti, která hovořila, a promýšlel jsem znovu celé své štěstí, promýšlel a byl jsem cizí všemu okolí. A to já pošetilý nevěděl, že v téže chvíli seběhla Máňa znovu ze schodů a ptala se po mně, ptala se po mně, neboť mně přinesla své bílé a hladké ramínko ještě k jednomu políbení. Ale byl tam jen bratr a vyřídil mi jenom její pozdrav... Ztracené políbení! Zasilo do mého srdce nespokojenost a smutek. Žádáno a nabídnuto, nebylo dáno a dosud tam stojí v studené a prázdné nicotě, jako nevtělená duše, jako zapomenutá radost, jako jedno ztracené dítě tohoto blaženého dne, a pláče osamělostí, a mé srdce vzdalující se víc a více, nekonečně daleké srdce již v uhánějícím rychlíku svírá se pro ně žalem a tesknotou. Kdybys bylo aspoň, ty nevtělené políbení, v krajině, kam by bylo možno zajet, hledat tě, hledat a nalézt! Jak bych se pídil, jak bych se snažil, abych tě našel a do rukou vzal a hřál. Jak bych tě vysál a vychutnal se smrtelnou rozkoší! Ale běda! Nyní a už nikdy nelze se setkat, nelze se nalézt a nelze se vrátit. Kropím svou cestu krvavými slzami, pro tebe, ty malé, ubohé ztracené políbení v daleku za sedmerými roky. — — —

Druhého dne ráno jsem měl horečku. Cítil jsem, jak mne krev spaluje a myšlenky unavují, cítil jsem závrať a nechuť k všemu, ale láska ve mně planula, šťastná a rozechvělá, šťastná minulostí a rozechvělá obavou, že mé blaho poruší nemoc. Tohoto blaženého chorého rána bylo možné onemocnět, bylo možné umřít, ale nebylo možné nevidět Máňu. Ještě jednou ji vidět! Ještě se rozloučit, byť před jediným dnem odloučení. Byť před věčným rozchodem, vše jedno! Neboť jsem byl šťasten. Bratr vše zvěděl, musel vše zařídit. Oh, toho heroického strojení, té heroické snídaně, aby maminka nic nepoznala! A šli jsme k Ádovi. U Ády ve velkém pokoji jsem toužebně čekal a z kouta do kouta nosil svou horečku. Čelo mi žhnulo a ruce pálily, chlad mi šel páteří. Ale včera byl den blaha a mé štěstí nemělo trhliny. A pak přišla Máňa. Stoupli jsme si k oknu, jímž nás zlatilo slunce. A mé žhavé a její chladné ruce. A mé žhavé a její chladné líce. Líbali jsme se tichými a jemnými doteky. A byl jsem opět šťastný. — — Jelikož na velkou procházku nebylo ani pomyšlení, smluvili jsme se, že se odpoledne sejdem ve Vaňkově besídce všichni čtyři, Áda že se námi nebude vyrušovat a pro ukrácení chvíle přineseme s sebou několik knížek básní. Ale básně nás nezaměstnaly tohoto odpoledne, nýbrž naše nové a krásné Ty. Toto odpoledne rekonvalescenta v besídce zelené jarem v závětří a slunci bylo pokračováním včerejška, výjimkou přírody, kdy konečně jednou dva dny neměly mezi sebou noc. Aspoň jsme nepocítili, že by bývala nějaká byla. A vše bylo tak dobré. Ti druzí dva, dívající se na nás přejícnýma a chápavýma očima, Áda, zalézající vždy včas trpělivě do své celty, kterou si nedaleko postavil, i lidé, kteří přicházeli. Má hlava nebyla již horká nemocí, ale láskou, a slunce, jež nám svítilo, nebylo tak dobré jako tma a plíseň dřevníku, kam jsme pod záminkou zašli a brali pocely ze svých rtů s krví dychtivou, vědoucí, že chvíle je krátká a žízeň neukojitelná. Knihy sotva otevřené ležely na stole a bílými stránkami svítily do očí. A my, viníci před sebou i před všemi, hráli jsme svoji hru, jako bychom se skrývali, neostýchajíce se vlastně, a naše prsty se proplétaly a naše láska si vynahrazovala zuřivostí a vroucností vše, co kdy zameškala ve chvílích a dnech chladu. Dnes padlo poprvé slovo já tě miluji, miluji, a láska je to, láska — a trpící artérie ji opakovaly každým vzruchem krve uhánějící od srdce a vracející se k srdci, a unášející s sebou vždy při návratu chuť nových pocelů z rtů a vůni nových doteků z prstů, rukou a hrudi. — — — Pak naše „Ty“ hýřilo při zapadajícím slunci na prahu Vaňkova domu před osvětlenou ulicí, a naše pohledy vroucně a radostně tančily přede všemi blažený tanec lásky.

Tvá ústa šeptla sladké „nerouhej se“

a bílá ručka klesla na můj vlas...

Moje „nemoc“ způsobila, že jsem ani nejel do Prahy koncem měsíce opatřit si „testy“ a zůstal jsem doma, samojediný z hochů. Moje dny byly klidné a radostné. Ústa se nám rozhovořila a naše procházky se staly důvěrným svěřováním. Žili jsme svá velká data: 26., 27. a 29. duben a konečně prvního máje. Devětadvacátého jsme chodili odpoledne svěžím deštíkem a rozmoklými polmi a večer se sešli na lavičce na Hrubém kopci a honili se pro polibky tmícím se lesem. Tam, s hlavou v Mánině klíně, vyslechl jsem ono památné „nerouhej se“, když jsem se zmínil o své obavě, že i toto štěstí se změní a skončí. Mluvilas dobře, má pozdější veršovaná vzpomínko? Dobře jsi mluvila, ale tato chvíle mluvila ještě lépe. Prvního května jsme šli ke Žlábku, sami, a plni vzpomínek na časy ještě dávnější než tyto dávné. Políbili jsme se ve vysoké trávě Klence pod modřínovými korunami a vraceli se polo mlhavými a polo slunečnými úvozy, neboť bylo toho dne podmračno. Celé odpoledne mělo v našich srdcích ozvuk ranních socialistických bouří na jilemnickém náměstí. — Vraceli jsme se, přeskočili bažinu u rybníka a kráčeli volným krokem milenců vzhůru k Lorencovu kopci. — — Ubohá lásko! Právě nyní jsi měla skončit. Což je možno pamatovat si podrobnosti těch několika dnů, jež nám zbyly? Byl čas se rozloučit. Den se blížil a přiblížil. Ještě poslední odpoledne na Loukovské pouti. Nyní se už blížilo léto. Nyní se již rozvily kopretiny. Trhali jsme je v rozechvění. Večer přišel a skončil. Poslední tiché sliby. Poslední polibky. Kytička konvalinek se octla v mé ruce a voněla nekonečným smutkem. Druhý den jsem se rozvzlykal, když jsem opouštěl městečko s ruksakem na zádech a v ubohých vojenských hadříkách. Konečně mne opustila odvaha. — — —

Snad příliš rychle jsem skončil líčení našich posledních dnů a snad příliš široce jsem se rozhovořil o minulých. Láska klíčila a klíčila, až vzkvetla — a rozkvetlá mohla již jen dále kvést. Vše bylo řečeno. Zbyl jen smutek. I tím vše řečeno. Odjel sem. Vzpomínám: Zakouřené, páchnoucí vojenské kupé, rudé a zářivé jiskry křižující noc ke Kadani, ke Kadani, ach, jak známé! Nyní tedy zas vše končilo. Počíná doba dopisů. Doba, kdy láska sešla z očí, vadla a ustydala. Ubohá, ubohá lásko! Nastala doba psaní, čekání na psaní, radosti z dopisu nečteného a zklamání z přečteného. Nastala doba, kdy dopisy chodily liknavě. Ach, moje lásko — — ! Ani o tom nechci psát. Můj osud? Marschkompanie, Most — dělnické rebelie, cesta do Itálie, Cormaro a vzpomínky, vzpomínky, vzpomínky. Cesta do Itálie, slavná cesta s uschlými konvalinkami na prsou, s růžovou hedvábnou stužkou na vojenské blůze — s růžovou stužkou Rakouskem, Jugoslávií, Itálií — — — Stužko, tvoji historii jsem si nechal na ukončení vzpomínek tohoto jara — — — Bylo to někdy po prvním květnu, den teplý a slunečný, kdy jsem se nespokojil s líbáním ramínka v „našem“ hájku. Patentků prasklo víc než kdysi, a milá moje čistá, dívčí milá, na ňadérko jsem tě políbil, na bílé ňadérko, na jeho růžový zobáček. Zemdlelas, znešťastněla. — — Jardo, Jardo, ani nemůžu vstát! Nemohlas mi to odpustit. Zamlklá byla i naše dlouhá procházka. A stužka mi zůstala, růžová stužka, která vázala tvou košilku uprostřed prsou. Zůstala a voněla, voněla a zůstala. Celou cestu do Itálie ještě chtěl jsem poznat dech vůně těch ňader z ní, těch ňader z ní, na břehu Jadranu, v opavském špitále a za rok na Slovensku, všude byla se mnou. Kořist toho jara. Výsledek mých radostí. Vzpomínky z doby, kdy byla láska. Tehda! — — — Nuže, skončilo, já skončil. Chci říci: Napsal jsem málo, polovic jsem zapomněl. Chtěl jsem více, chtěl jsem všechno. Bylo učiněno jen několik kreseb. Je to ono? Kdo ví. A nyní Itálie. Chtěl jsem se vrátit jen kvůli ní. Nakonec téměř již vůbec nepsala. Bavila se a zapomněla. Buchárek atd. Byl jsem hořem lítostný. Obrázek z výletu, jejž mi poslala, vzbouřil znovu můj žal. Vše se pokazilo. Dalo se to tušit: Co bylo, už se nikdy nevrátí. A věru, nevrátilo se.

Má stužko růžová, jak chvíš se v letu,

když přitisknu tě na svou horkou skráň — —

Ne, takové se již nikdy nevrátilo. Proč? Když jsme se loučili, měli jsme nejčistší důvěru, že již nic naší lásce neublíží. Ale přišly cizí věci a ublížily. Když jsme se zas sešli, milovali jsme se opět. Milovali jsme se ještě žhavěji, ale věděli jsme, že není již citu, v nějž bychom mohli důvěřovat bezmezně. Museli jsme cosi překlenout, co nebylo naše. Naše láska zesmutněla. Neměla již svou jarní víru. Šla dolů — Ta něha, s níž jsme se rozloučili, se musela budit z hrobu. A ještě cos uvnitř teskně říkalo: ne, to není ono. Růžová stuha v samotě voněla a mluvila víc než večery, jež nám nadcházely. — — —

Vrátil jsem se do josefovského špitálu na žádost z Opavy dne 27. srpna. Stavil jsem se na jeden den doma. S Máňou jsem se sešel na divadelní zkoušce Kollára. — Byli jsme dlouho tiší dojetím. Jaro se nad námi klenulo. Vraceli jsme se měsíční nocí. Máňa šla spát k babičce. Dlouho jsme chodili ulicí. Nebylo co říkat, neboť všechno bylo napsáno za tyto dlouhé dny odloučení. Ale tichounce jsme navazovali staré sny na nové. — — Potom jsem strávil měsíc v josefovské nemocnici, než se uprázdnilo místo v jilemnické sokolovně. Každou sobotu až do tohoto času jsem jezdíval, vlastně prchal z Josefova a scházel se s Máňou na kollárovské scéně. Bylo to dobré, ale ovšem nikdy ne již tak dobré jako poprvé. Jak přimět věci, aby, opakujíce se, neztrácely na kráse? Za měsíc mně nastaly opět dobré doby v domácím jilemnickém špitále. Tentokrát volnost byla úplná. Spát jsem mohl doma a obědval jsem u Trojanů s „šaržemi“. Z kamarádů tam byl Franta Erban a brzy se pak domů vrátil také Áda Vaněk. Opět se začalo s divadlem. Ale na všem ležely čtyři roky války. Leckdo byl nemocný a nemoc nerozveseluje. Kdo nemocný nebyl, trpěl s nemocnými marným a stálým opakováním zoufalých tužeb a navracením do válečného pekla. Áda přijel s pocuchanými nervy. Erban se domníval, že má plicní chorobu. Na domově ležela hrůza těžkých sháněk po potravinách. Bratr byl v poli. Co bylo, mělo se opět vrátit? Sny o tom, že budeme svoji, se neměly vyplnit? Doba ležela před námi a s ní beznaděj. Byl podzim. Listí leželo po lesích. Strniska byla pustá. Chodili jsme a ztrácívali jsme se v mlze. — — — Zato naše vášeň byla žhavější. Hořela plamenem. Od polibku kdysi, od onoho polibku tam u našeho lesa s růžovou stužkou v paměti nebylo již cesty zpět. Ale ani cesta vpřed. Mučili jsme se. Bývalo to u babičky v síni, na lavičce. Za dobrých dnů začínaly večery šílených polibků. Rty byly rozkousané a těla hořela. Tušili jsme hřích v těchto políbeních. A chtěli jsme mít hřích. Rozžhavovali jsme svá srdce a pak jsme se loučili dlouho a těžce. Noc, kterou jsem chodil domů, neochlazovala mé skráně. Za dnů jsme chodívali chladným sluncem. Podzim byl tehdy tak krásný. Procházeli jsme se hřbitovem. Byl to hřbitov minulých let, jímž jsme chodili ve svých srdcích. Věci měly pro nás význam, kudykoliv jsme šli. A tak podzim šelestil v našich duších a zráním hořely nám hlavy. Byli jsme zlato, krev a jinovatka. — — —

Co vonělo nám, dávno pokosili.

Poeti ptáci táhli v jižní dál.

Na poušti osiřelí sami dva jsme zbyli.

Poprvé soumrak vichrem zaplakal.

Tak utekl měsíc. Nastal dvacátý osmý říjen. — — —

Všechny události onoho dne se odrážely v naší lásce. Odlesk buřičství, cit pospolitosti, naděje na lepší změny a nadšení. Byli jsme člověk vedle člověka na společném díle převratu. Tím jsme se stali bratrem a sestrou, potvrzená národnost tohoto dne nazvala nás úže. Kdybychom byli Čechem a Němcem, snad bychom se byli toho dne rozešli. Radost nás zevnitř osvítila a nové politické naděje přislibovaly, že doba se změní tak od základu, tak zcela, že sňatek mladých nebude absurdností. Věřili jsme nejasně, že nová doba přizná i lásce právo na sebeurčení. Domnělé nebezpečí, domnělá sláva činu dodávala nám rozkoš spiklenců. A nadšení je láskou a láska je nadšením. Mnoho jsme se milovali. Neboť vše minulé, co nebylo silné, bylo zapomenuto. Po celém tom dni slávy a radosti jsem jedl chleba, jejž mi ukrojila a namazala Máňa doma, neboť byl čas jít na večerní oslavnou přednášku. Bylo to, jako by má žena, která o mne pečuje, připravila mi mou večeři. Ten chléb tolik chutnal. Jak jsme patřili k sobě. Hle, odraz všeobecné pospolitosti. Odpoledne jsme, zapřažení do umrlčího vozu, vezli utopit v bahnu Jilemky strhané rakouské orly. Oba, jako dvě jednotky, nabízeli jsme se nové společnosti, jež se tvořila. A přitom jsme si mimochodem tiskli ruce. Mimochodem, neboť dnes, ač láska byla láskou muže a ženy, byla druhou věcí vedle povinnosti. Ale ta ji jen vedla výš. Staly se též sestrami, tyto dvě: láska a povinnost. Mnoho svatého vešlo do našich srdcí. — — —

Po převratu se pomalu počali vracet vojáci z bojišť. Přišel bratr, bylo po válce, radosti a naději nebylo konce. Sehráli jsme divadlo „Zakletý zámeček“. Ale tu již strašila a kosila španělská chřipka, památka po válce. Máňa jí byla také postižena — a potom teprv já. Dokud byla nemocná, stával jsem sám pod jejími okny a trpěl láskou, samotou i strachem. Psal jsem dopisy dvakrát denně a zprostředkoval jsem i její dopisy kamarádce, rovněž nemocné. Psal jsem báseň a žil jsem jí. Byla o nemoci. Nemoc trvala několik dní. Konečně bylo lépe. První slunný den její rekonvalescence jsem s ní šel procházkou k nádraží. Ale nemoc jako by byla všechno vzala. Máňa byla chladná a moji radost cítila jako dotěrnost. Toho dne dal jsem své básni smutné zakončení. Cítil jsem sám k sobě lítost. Kolikrát pak ještě od té doby? Ale podzim a zima, která přišla brzo, přinesla nám nové blaho. Za mé nemoci jsem byl navštěvován a líbilo se mi takhle stonat. Ale když nemoc minula, počali jsme se cítit opět vojáky, které nový stát potřebuje. Umínili jsme si, že se přihlásíme ke svým plukům a v tomto rozhodnutí jsme strávili svou poslední popřevratovou svobodu. Nyní ještě vojna a pak opravdu svoboda, říkali jsme si. Neboť láska musí spočívat na pevném podkladě. Musíme se něčím stát. — — — Do tohoto období spadají nejžhavější chvíle naší lásky. Začalo to deštivým dnem, kdy jsme neměli kam jít na procházku. Máňa nás pozvala k nim nahoru. Proklouzli jsme tiše po schodech, abychom nebyli slyšeni, Áda, Jarča, já a Máňa. Později jsme tam chodili páry tři, taky bratr se svou dívkou. Tenkrát však jsme byli dva a dva a usídlili jsme se každý pár v jiném pokoji. Já s Máňou jsme zůstali v ložnici. Déšť plíštěl do oken. Náměstíčko plné deštníků a rozmazaných postav splývalo s mlhou oken a světly zvenčí. Zůstali jsme v temnu. Byli jsme sami, cítili jsme blaho i žár temné a bezpečné intimní chvíle v útulné a měkké místnosti. Zrcadlo probleskovalo proti nám. Oh, tohle zrcadlo. Marně chladilo později, ledové a čisté, žhavost Mániny otevřené hrudi, marně snímalo hru mých polibků z jejích rtů a rosilo se dechem a drobnými růžovými skvrnami. Naše tváře byly horké, naše srdce divoce bila. Prodlužovali jsme svou marnou a planou touhu a nenasytný žár. Hřích byl s námi v pokoji, který byl ložnicí, ale věděli jsme, že se ho nedopustíme. Hráli jsme s ním však hru těžkou a smyslnou. Nyní se zdálo, že jsme tak svoji, jak jen možno být. Co nebylo, jako by bylo, neboť vzájemná shoda nás spojuje. Vím: stačilo mi tehdy toto teoretické splynutí. Ba, záleželo mi na něm, na ničem více. Chtěl jsem, aby mi opakovala: jsem tvá, tvá, tvá. Cítil jsem slast tohoto slova. Klamal jsem se iluzí. A v myšlenkách jsme byli milenci, kteří se prohřešili. A odcházejíce do deště, šeptali jsme si horkou minulost prchlé vteřiny se spoluvinou plnou blaha. Nyní, kdykoliv jsme se sešli, vyhledávali jsme samotu šeptů a vzruchu. Naše smysly hrály hru krve a těla. A přece jsme byli tak nevinní. Neboť i tehdy jsme si jen hráli a věděli jsme, že naše hra nebude překročena. Tolik jsem si vážil a tolik jsem si přál mít Máňu právě takovou, jaká byla, a cítil jsem kritičnost situace, kdyby jistá mez byla překročena. Nepřál jsem si tohoto druhého světa. Bál jsem se ho. Zůstali jsme si tím, čím jsme byli předtím. A tak musela tato láska opět chladnout. Ale nyní dosud ne. Ten čas ještě nepřišel. Ale byl už blízko. — — Vzpomínám — — Prohlíželi jsme si u nás knihy. Od doby mé nemoci jsme chodívali též k nám. Upoutala nás obálka Zolovy Plodnosti, kde muž líbá ženu, zvrácenou do jeho náručí. Sehráli jsme scénu tohoto obrazu skryti dveřmi knihovny. Zvolna se nás zmocnila závrať. Iluze se stávala dokonalou. Byli jsme tím, čím byl obraz. Mužem a ženou doma za večera. Tiskli jsme se zoufale. Čas plynul. Tváře žhnuly. Líbali jsme se a splývali všemi záhyby těla. Vše se zastavilo a byli jsme opět nemožně blízcí nikdy nepoznané rozkoši. S lítostí jsme rozvíjeli svá objetí. S lítostí jsme se vraceli k všednosti. S lítostí jsme se rozcházeli i s nadějí, že se opět sejdeme a opět se budeme takhle mučit. — — — Večery u babičky v síni nás odškodňovaly, pokud jsme toho dne byli pouze na procházce. Ve tmě síně jsme si sdělovali své divoké přísliby. Naše objetí, denně stejná, nám připadala denně nová a jiná. Připadalo to, jako by mělo přijít cosi, co bude tak silné a ostré jako „ono“ — A stále jsme to hledali, chvatně a vzrušeně. Proplouvali jsme úskalími a s obtíží halili svou lásku stále se obměňující v iluzorní šaty vkusu a formy. Něha bývala prudce střídána bezohledností. Hráli jsme na celou klaviaturu najednou, jen jediný, nejvyšší tón zůstával nedotčen. Báli jsme se, že se ho dotkneme náhodou — a on sám se divoce rozzvučí. Báli jsme se toho. Doufali jsme v to. Odcházeje, šeptával jsem: „Vím, že to zase zmizí, vím, vím, ale přesto neodvažuji se tě dotknout, protože tě miluji a nic nechci pro sebe, chci jen dávat.“... Ona říkávala: Vím, že je to taková láska, kdyby nebyla, kdyby na mně něco chtěla, abych ze svého dávala, již bych nemilovala. Neboť se znám. A já, věda to všechno, trpěl jsem bezvýchodností, jist příštími smutky, chodíval jsem časnou chumelenicí a trpěl jsem tím, že snad tato dívka, tak žádaná, tak milovaná, nebude moje, ale kohosi jiného. Po tom všem! Po tom všem! Byl jsem výmluvný, dokazoval-li jsem to sobě nebo jiným a utěšoval jsem se domnělým odříkáním a zdobil jsem se touto domnělou ctností, kterou jsem neměl, neboť sám jsem se bál této chvíle a nedovedl jsem více než šílenou žádostí výš a výše k marnosti vyšlehnouti své touhy. Ostatně, všechny mé obavy se měly splnit. Jak jsem se později aspoň touto jistou předvídavostí utěšoval! — — Kdysi jsem říkal na lavičce v síni: Chceš? Chceš? Chci, říkala, snad nevědomky, snad v polomátohách lásky, ale nic nebylo. Sám jsem jí nevědomé vysvětloval a těžkopádně dokazoval, co by přišlo, kdybych se neodříkal. Ale neporozuměla tomu. Beztoho jsem věci bral jen z oné literární stránky. Ne, jistě neporozuměla. — —

Úběl hrudi vášní vzdmutý,

hedváb řas je nadzvednutý,

slza v oku láskou plá.

Někdy v neděli jezdívali jsme druhou třídou vlakem do Martinic a zpět. Mezi oběma vlaky pili jsme víno v čekárně a očekávali příští cestu, žijíce již tam představami. Byly to bláznivé jízdy v kupé, kde nikdo neseděl. Jiskry křižovaly sklo okna. Vlak hučel. Líbali jsme se, chtějíce zcela využít krátkosti času. Vycpaná sedadla námi houpala. Smyslnost chvílemi tížila tím více. V kupé bylo tma. Jak jsme se pak potáceli tiší a rozpačití ledovým zimním vzduchem. — — — Konečně přišla chvíle rozloučení. Loučili jsme se opět my tři staří vojáci. Chodili jsme dlouho ke hřbitovu a po náměstí a ulicích a byli jsme veselí v chumelenici. Když chvíle končila, stávali jsme tiší. Pamatuji, vločky padaly tak husté! Zalepovaly oči i uši. Kladly se na rty jako ledové pečeti budoucnosti, jižjiž vztahující k nám ruce. Nakonec jsme vpadli do síně. Všechno jsme tu prožívali znovu. Ke konci našel jsem i slova něhy a loučení a slibů. Byli jsme dojati. Máňa plakala a dala mi na památku sponku ze svých vlasů. Bylo to okamžité — a bylo to to pravé. I ta sponka mi voněla jako kdysi růžová stužka jara. — — — Odjeli jsme ráno — — — Ale události byly groteskní — a to snad bylo z větší části příštím důvodem náhlých změn. Jeli jsme takřka do boje, na měsíce, na dlouho — a vrátili jsme se za tři dny se studijními dovolenkami v rukou. Vysmáli se našemu nadšení, doporučili studovat a pracovat. A tak jsme byli doma i se svými buchtami jako hloupí Honzové. Máňa byla na nádraží, když jsme přijeli. To ještě byla radost a láska. Ale rozpouštěla se rychle jako vločky u kamen. Do týdne jsme tančili na mikulášské zábavě. A šel jsem odtamtud smutný. Brzy nato jsem slýchal v babiččině síni jen trpká slova. Děvčata se cítila tísněna tou vytrvalou láskou. Čas neměl změn. Jednoho dne jsem Máně nabízel cosi jako přátelství a odříkání všech polibků. Mělo to jistou hodnotu chvíli — a výsledkem byly polibky uznání, ale později tomu Máňa říkala — vrácené slovo. A nyní byly dny a večery bez radosti. Ono žhavé příliš nedávno a příliš daleko. Stýskalo se mi k smrti.

Stromy nosí sněžné ornáty,

střechy jsou zas sněhem zaváty,

zas rolniček smích zní rozpustilých ...

Byl jsem tak zkrušen lítostí, že jsem trpěl trémou. Den ode dne se to zhoršovalo. Teprve vánoce slibovaly, že se něco zlepší. Mysleli jsme na sebe s dárky. Bratr jel pro knižní dar zvlášť do Hradce. Na Štědrý den večer jsme si dárky vyměnili. Jak krásné a sněžně bílé byly tehdy vánoce! Měli jsme nacvičenou vlasteneckou koledu Narodil se. Zpívali jsme ji, my „Podhorani“, ve známých domech po večeři a třímali jsme s bratrem v kapsách tabatěrky s monogramem — dárky od děvčat. Byl jsem opět několik dní skoro šťasten. Ale minulost, tak nedávná, se nevracela. — — Takový byl tohoto roku i Silvestr. Nezbývalo mi než snít o nadějích. Měl jsem podané žádosti do peněžních ústavů a chtěl jsem studovat. Rok devatenáct set devatenáct musí pomoci lásce, jako pomáhá postavení vážným lidem. Snil jsem o zasnoubení. A zatím, ze studánky, z níž jsme měli pít celý život, bylo vody už jen poskrovnu. Příští ubohý rok to dokázal. — — —

Tak skončil tento rok 1918, tak pestrý a tak nový, který ze mne učinil skoro ženicha, který zpevnil mou lásku a zasel semínko té podivné teskné květiny, která smutně kvete a voní v duši nebohých milovníků. Kdybych to dovedl, tak rád bych si ji vybavil, jaká tenkrát byla. Ale ať chci sebevíce, obrázek zastřený roky nevrací se zpátky. Jaké štěstí pro mne jsou tři čtyři jarní fotografie. Tam nacházím zapomenutí. Obrázek mluví živěji než řádky, jež píšu. Jsou tak nebohé tyto řádky, jen někdy jsou něčím víc. Většinou nejsou ani popisem. Ale přece, běh děje se do nich zakresluje. Pomohou mi přece někdy vzpomínat? Jednou, kdy budu vědět ještě míň než vím dnes? Pomohou mi vzpomínat? Jen v toto doufám. Neboť tím, čím jsem je chtěl kdysi mít, živým obrazem, nebudou nikdy. — — Tak tedy skončil rok. Silvestrovská scéna, kterou jsem složil a provozoval, mluvila opět o vlastenectví a práci. Mluvil jsem o sobě a k sobě. Pak se tančilo. Začal tedy rok 1919 tancem. A tancem skončil. Ale o tom až později, mnohem později. To bude zase nová a docela jiná kapitola. — —

A pravil listu strom: Tvůj úděl sletět velí.

A myslí na polibek, zoufalý, na poslední.

Ale list neodpoví. Odpadne, zaševelí.

Můj liste, odpadni. Též zpět se neohlédni...

Tento leden 1919, to byl měsíc trápení a skutečného otročení lásce, tolik již ochladlé, že se dalo mluvit už jen o chvílích zlých a méně zlých. Nejhorší bylo, že se mě to hluboce dotýkalo a ztráceje lásku děvčete, ztrácel jsem poslední zbytky sebedůvěry a hrdosti. Nyní jsem si už zvykl dívat se na svou lásku jako na něco absolutně výjimečného a na Máňu, abych si ji hodně okrášlil, na něco výjimečně upřímného. Tak jsem ji pěkně vychvaloval — co tedy zbývalo, než ztrhat sebe? Ostatně bylo to spravedlivé. Ale ona přec je víc než krutá. Krutá? Měl jsem tedy jít svou cestou. Ano, ale umím to vysvětlit? Nuže, nejen jsem cítil, ale i věřil, že jsme k sobě minulostí připoutáni. Věřil jsem, že má existence je jí nějakou zvláštní ochranou, nějakým andělem strážným. A konečně jsem věřil, že není nad ni na celém světě, přestože jsem tiše soudil její sobectví. Prostě však šlo o to, že jeden z kruhu prchal a druhý napůl z lásky a napůl z ješitnosti a také z vytrvalosti a zvyku ji nechtěl pustit. Nechtěl pustit nemilosrdné zvířátko, byl tedy zle pokousán. — — —

Jednoho dne jsme se krutě pohněvali. Ale již druhého dne jsem se jí doprošoval na náměstí. Ona mi utíkala a krev mi stydla hanbou, ale nemohl jsem být bez ní ani toho večera. Ach, těch chvil, kdy vzpomínka na nedávnou milostnou minulost byla tak bolestná. To zoufalství z nevyplněného! Snad navždy ztraceného! Potřeboval jsem jako denní sůl tyto večery důvěrného společenství. Ale nebylo to již, nebylo a nebude! Pro jediný možný dobrý den v daleké budoucnosti chtěl jsem trpět ještě víc. Ještě víc se ponížit. Měl jsem snad dobré důvody. Ale i Máňa měla vyložené právo, aby jí z toho ze všeho bylo špatně. Ubohá lásko! Konečně jsem jí pohnul. Div jsem nebrečel pokořením. Ale konečně jsme to slepili. A dlouho jsme pak chodili večer zavátými a znovu zavátými svými stopami v Dolení ulici. Nemohl jsem se nikdy nabažit těchto chvil, kdy se opět mluvilo volně, kdy něco těžkého prchlo, kdy se řeč rozplývala v nesmyslných nadějích. Snad už navždy je vše rozřešeno? Snad již konečně šťastně rozhodnuto — již to zlé nepřijde? Jak jsem přesto velmi dobře věděl, že přijde! Bylo to všechno hlupáctví, vždyť to také přišlo. Zanedlouho jsme se opět rozešli. Nyní se mne však zmocnila hrdost — nepřijdu. Po čase, ze strachu, abychom si rozuměli, a s nadějí, že tak postavím můstek ke shodě, napsal jsem jí psaní, ostatně velmi pokorné, jehož smyslem plně obaleným lyrikou a plačtivostí bylo, že přijdu ihned, jak mi dá avízo dobré vůle ke shodě. Jinými slovy řečeno, že přiletím, jak zapískne. Bylo to velmi bídné psaní. A ona také nezapískala. Pejskovi tedy nezbylo, než aby se dál trápil svým marným ultimátem a svou lživou pevností. Trpěl jsem ohromně. Minulé věci, ty dobré, mne navštěvovaly za bdění i v snech a působily mi děsná muka. Být snad trochu odvážnější, snad bych se byl tehdá zabil. Být lepší, byl bych se byl několikrát z hanby zabil za ten nebohý rok 1919. Ne z neštěstí nad děvčetem, ale nad sebou. Neměl jsem už svou vůli. Neměl jsem jinou touhu než ji. Tak si mě podmanil sen. Neboť sen to byl, jejž jsem miloval. Svůj sen o ní. — — Den, kdy jsem se jí nedočkal, působil mi takové zoufalství, že jsem byl až nepříčetný. Chodíval jsem po náměstí, zdánlivě s kamarády, ale neposlouchal jsem je, neodpovídal na jejich otázky, ale sledoval minuty, jak prchaly, a sledoval okénko v přízemí jejího domu, zda se neozáří. Očekával jsem ji, očekával jsem její slovo. Nepřišla, nepřišlo. Byl jsem smuten, nebylo možno to skrýt. Matka si toho povšimla. Stranila mi, ovšem tajně, v té věci, ač jsme nikdy o tom nemluvili, a ovšemže mne litovala a předmět mých žalů asi silně nenáviděla. Bohudík i já cítil nenávist v srdci. Jsou to kombinace citů, tahle láska. Nenáviděl jsem a nedovedl se odříci. Miloval jsem ji, ale proto, že jsem tak miloval sebe. Litoval jsem minulého, protože já ztrácel. Bylo to tak? Jistě. Což nebyl sled mých důvodů dosti nízký? Hle: „a já jí k vánocům psal a maloval věc tak piplavou, věc plnou lásky!“ A vzpomenuv na sebe, jak jsem psal písmenko k písmenku, báseň k básni, viděl jsem se maminčinýma očima, bylo to příjemné. A tak jsem se cenil a litoval. — — —

V této žalostné době dostal jsem dekret, abych nastoupil místo v Čsl. komisi pro vývoz a dovoz v Praze! Cíl dosažen — ten první. A já tu radost nemohl sdílet s ní, se svou milovanou, se svou budoucí ženou. Dal jsem jí to vědět, ale nenápadně. Bylo jí to řečeno v lehkých narážkách. Že trpím atd. Nic. Byl jsem zkormoucen. Mé sobectví, má sebeláska říkala: Oh, ta hyena! Ale v srdci jsem byl zkrušený. Tato chvíle, jež mohla být tak dobrá, byla tak zlá. Zdálo se mi, že bych byl potřeboval tolik povzbuzení. Nedostalo se mi ho. Šel jsem do boje o ni! A ona se mi smála! Ona. Nuže, nešla hora k Mohamedovi — — šel jsem tedy k ní. Setkání smluvil bratr. Mluvil s Máňou. Řekla: Ale vždyť já bych přece ráda — — Byl jsem celý šťastný. Chodili jsme spolu celý večer dosti důvěrně, ale ještě jsme si byli cizí. Nalhával jsem si, že to bylo krásné. Ale bylo to vynucené, bylo to narychlo slepené. Slíbili jsme si, že si budem psát. A nato jsem odjel. Tedy do života! Do povolání Můj „idealismus“ v tomto směru byl dosud nedotčen. Bylo 14tého února 1919.

Jsem smutný rybář. Sám.

Hledím vstříc mrtvým dnům.

Zář slunce duši mi

nezladí k úsměvům — —

les sladce šumící klid mému srdci nedá ...

Zpočátku mi ještě občas psala, ale čím dále čas prchal, její psaní chladla a usínala, mé zoufalství rostlo. Byl jsem od patnáctého března úředníkem Živnobanky. Měl jsem skrovně služné a jako velký naivka jsem chtěl již vystačit zcela sám. A k tomu tato smutná láska! Již mne dávno nepodporovala. Teď mne táhla hezky dolů. Marně jsem psal téměř každý den. Prosil jsem marně, vykládal a filozofoval marně ve svých psaních, marně vzpomínal na zašlé. Vzpomínkou rozohňoval jsem jen sebe a konečně jen sobě po lyrickém líčení působil jsem hoře tím větší. Stal jsem se nenávistným všem kolem. Stal jsem se sobcem svého žalu. Všichni, kdož se na mne podívali chápajícíma očima, působili mi utrpení. Sentimentální tón houslí, narážka na smutnou lásku, uváděla mne v prchlý vztek. Ale těch dnů toužení po lístku! Té naděje den ke dni! Nyní jistě bude doma psaní. Anebo, stane-li se to a to, čeká na mne doma psaní. Dnes bylo vše dobré, i psaní na mne bude doma čekat. Čím víc jsem se blížil k domovu, tím víc mi srdce tlouklo strachem, že opět doma nic nenajdu. Nakonec slaboučká, udýchaná naděje — snad přece! Nebylo tam nic. Bylo to děsné tím, že jsem strádal bez iluze, bylo to děsné tím, že věčné zklamání a věčná naděje se stále opakovaly. Bylo to každodenní zabíjení naděje. Pak se to podobalo nemoci. Co ještě víc o tom říkat? Bylo to stále totéž. A čím víc se mi Máňa vzdalovala, tím víc jsem po ní toužil. Snad je to přirozené v lásce. Ale byl jsem tak nadmíru tvrdohlavý. Tvrdohlavý v citu. Tvrdohlavý v podivné věrnosti. Věřil jsem, že člověk musí vždy a vždy dávat. Můj smutek byl mou smutnou hrdostí. Tak prchly zimní a první jarní měsíce. K prvnímu máji jsem psal pro Máňu svého „Smutného rybáře“. A k zásilce jsem připojil bílé růže. Dostalo se mi trochu díků a rozpačité psaní, že to přec není tak zlé, že ona je taková a já že jsem nadějí jejích nejlepších chvil. Za tyto naděje a za tyto nejlepší chvíle jsem trpěl dál, odříkal jsem se dál, miloval dál, neboť je přece přirozené, že vše zas bude za čas takové jako předtím. Začal jsem snít komické sny o hrdinné smrti na bojišti. Nějaké takové donkichotské, kde hrdina nastaví v boji prsa kulím, aby to vypadalo zcela přirozeně. Hodilo se to. Maďaři vtrhli na Slovensko. Vůbec jsem nechápal třídní podstatu konfliktu. Postaral jsem se, abych byl povolán na vojnu. Netajil jsem se se svými úmysly přátelům. O mém smutku vědělo celé mé okolí. Cítil jsem lítost se sebou — v sobě i okolo sebe. Psal jsem smutné básně. Byla to doba velmi smutných básní a chvil strávených v chudobě a studených místnostech. Psával jsem psaní s promrzlýma rukama, dokud sluníčko nevyhrálo byt. Nakonec bydlel jsem v bytě u hýřivé a prostopášné kvartýrské. Zachovával jsem ovšem asketickou věrnost a mé chování bylo nejvýš bizarní. — Těch dnů před tímto válečným tažením! Bylo jich několik pamětihodných. Jednou za večera, když pampelišky svítily do černavé tmy bílými lampióny, když jsem se procházel s Tryznou na „Černém kopečku“ až tam k bažině, kde ležela mlha, až tam k lesu sevřenému v závojích, dokazoval jsem nutnost své smrti v boji a dovedl jsem to dobře dokázat. Dokázat, jak bez ní nemohu být a jak je vše ztraceno. O svatodušních svátcích byl to výlet na hory, výlet veselý, kde Máňa se mne stranila a kde jsem byl smutný a sám. Vzpomínám, jak jsme vařili „oběd“ nad Pančavou v kleči, my hoši a děvčata, a Máňa stála opodál na skále. Byla sama. Vyhlížela tak sama! Tak pěkná! Pocítil jsem malounkou naději, že snad na mne čeká. Sel jsem za ní. Mlčela. Odešla. — — Nebylo nic než divoká krása hor, veselé hlasy a smích v kleči a můj smutek samotinký pod sluncem. Pod sluncem, jež se smálo a hřálo veliké kameny. Zpod skal, zpod vodopádu přinesl jsem jí kvítek nazvaný „Hab mich lieb“. Ale ne, neměla mě ráda. — —

Byl tam ale někdo, kdo mne měl rád. Moje srdce to tušilo a pod truchlivou korou smutku se zimničně chvělo. Byly to tytéž oči, jež zaplakaly na Denisově nádraží později, když už jsem odjížděl na vojnu, pln divných a nervózních nadějí. Čímsi mi zůstal pláč těch očí. Měly plakat později ještě více. — — Poslední den před odjezdem se náhle vše ještě jednou vrátilo. Proč? Nemaje už co ztratit, šel jsem přímou cestou dolů a nalezl jsem opět svou bezstarostnost. Šli jsme s Máňou Dlabolovskem vzhůru, jako by nikdy nic zlého nebylo. Smáli jsme se letíce lesem dolů. V lukách natrhal jsem kytici lučního kvítí. Vraceli jsme se domů šťastni starým zapomenutým již štěstím. Pak po večeři jsme se jednou loučili. Kytice konvalinek zavoněla mi v dlani. Nuže, neočekávané se stalo. Zázrak mi rozradoval srdce. Okřál jsem. Šel jsem nanejisto, do bojů snad, ale nyní, nyní už zase jsem se chtěl vrátit. Navrch zůstal jsem však skeptikem. Říkal jsem si, že to vůbec nic neznamená. To že byl jen jeden den. A v tom právě, právě v tom jsem měl pravdu. Jenomže mé vnitřní cítění bylo zelené. Oh, přec jen to všechno bylo mládí. Mládí, které se otřepe jako štěně po ráně a opět doufá. — — Druhý den jsem odjížděl. Kytici konvalinek, ovázanou růžovou stužkou, měl jsem na svých prsou. Z Boleslavi odjížděla právě „marška“. Byli už po přísaze, ale já chtěl ještě do ní, byli v ní kamarádi. A dostal jsem se do ní. Když se vrátili k poslední menáži domů, nalezli mne už v plné výzbroji. Bylo to haló, byli jsme nyní tři mušketýři u jednoho „cuku“. Pak nás hudba vedla na nádraží. Ještě z Boleslavi jsem posílal lístek své Máni. Pak jsme jeli. Usnul jsem sedě nad nárazníky dobytčího vagónu, hlava se mi zmítala sem a tam a v ní divné, podivné, sladké a nadějné sny. — — —

Tam v těch mlhách umřu, má milá.

Zradila jsi mne, zradila...

Za čtyři měsíce jsme se vrátili z té vojny, všichni živi a zdrávi. Ba, přibylo nás ještě, přivedli jsme s sebou bludného psa. Nakonec byl to skoro dar Máně. Jmenoval se Vincek a dali jsme ho Krausovům. Vojna nás ozdravila, potěšila. Smutné bylo polozapomenuto. Psali jsme si poněkud, ovšem Máňa málokdy, já denně. Ale více přece nebylo od ní možno žádat. Bylo všechno na té vojně, smíchu i romantiky a stopy malé slávy. Nu dobrá, bylo to zdravé. Morava, Pezinok, Předmostí. Noci na bratislavském hradě. Alarmy, hraniční čára, komáři, ohně, písně, Záhlenice. Lesy, koupání, mandolína. To byly už nyní vzpomínky. Konec této blažené vojny mi přinesl trochu obav, ale dost dobře jsem je strávil. Šlo tu o herce, s kterým se Máňa doma bavila a jen tak mimochodem, abych o tom věděl, mně o tom psala. To proto mi to oznamovala, že to byl takový „idealista“, takový hodný, nu takový jako já. Nu dobrá, dobrá, napsal jsem, že se mi to nelíbí. Leccos jsem psal. A pak jsme se trochu zlobili. Když jsem přijel, to jsme si už dlouho nepsali. Ale jel jsem — bodře, vesele! Díky tobě, vojno! Kdybys byla tak vždy a zvlášť později zakročila. Můj pobyt doma byl stanoven na 14 dní. To jsme si tak na vojně zařídili, a tak ještě jednou, už naposled, jsem dosáhl bezstarostné vojenské dovolené. Za čtrnáct dní nato jsem byl už zas úředníkem. —

Když jsme se z té vojny vrátili, byla půlnoc. Dozvěděl jsem se, že ani zítra Máňu neuvidím, protože je družičkou na svatbě bratrance Viktora. A hle: Druhý den ráno byli tu již oba Vaňkové a zvali mne na svatbu. A tak jsem tedy na tu svatbu šel, voják a host, který nic nepřinesl. Dovezli mne tam kočárem. Máňa mi vyšla naproti na zápraží chalupy. Vše bylo velmi hezké. Večer jsme jeli zase kočárem do Jilemnice do divadla, kde měla Máňa úlohu. V noci po divadle jsme se vraceli. Hvězdy svítily, noc byla chladná. Kočár hrčel a kolíbal se zvolna vzhůru příkrou Víchovskou cestou. Nyní jsme si už docela dobře rozuměli. Vše bylo tiché, rozšafné, ale dobré. V chalupě byla svatba na mrtvém bodě. Přinesli jsme s sebou nový vzduch a započaly hry mládeže. Pilo se, zpívalo, kouřilo, hrálo. Ráno za prvního jitřního sluníčka jsme se vraceli. Byl nás nabitý kočár. Doma jsem nahrazoval ušlý spánek a sny, které se mi zdály, byly krásné. Tak jsme načali svých čtrnáct dní. Byly dobré, byli jsme víc než předtím ženich s nevěstou. Oněch žhavých nočních chvil nebylo, ale byly klidné podzimní procházky, vlídná slova, plány. Podzim byl tehdy teplý a dlouhý. Chodívali jsme denně a nemrzelo nás to. Počali jsme tomu dobře zvykat. Připadalo mi, že už nám nic nehrozí. Že je vše odbyto. Ale chyba lávky! Právě nyní hrozila — Praha. Máňu poslali na toto podzimní období do Prahy k tetě — a aby to mělo nějaký účel, dala se zapsat do kuchařské školy. Jak jsem se na to těšil! Měl jsem samé růžové představy! Jaké bylo pak zklamání. — Byla to Praha, jež mi ji tehdy vzala. — — —

Ještě před odjezdem vyšli jsme si, my hoši, na dva dny na hory. Děvčatům jsme slíbili hořec. Natrhali jsme ho cestou na Kotel, ale mráz a foukačka nahoře udělala nám z něho suché a žluté seno. Když jsme chtěli dostát slovu, museli jsme ukrást hořec soše Panny Marie v Peci. Při vzpomínce na tento výlet mi stále ještě svítí Jupiter, veliký jako drahokam, blizoučko nad Sněžkou, bílou, oblitou měsíčnou září, jak jsem je viděl z okna našeho pokoje v Obří boudě. Však ta krása nás jen oklamala a dovedla nedostatečně oblečené na vrchol Sněžky v sedmi stupních mrazu a sněhové vánici, jež se přivalila z Pruska a z Obřího dolu a v níž slunce bojovalo krvavý, pestrý a marný boj uprostřed hýřících živlů. — — —

Konečně odjíždím do Prahy. V ruce nesu balík také pro Máňu. Přijede pozítří za mnou a budeme bydlet blízko sebe. Budeme se denně vídat. Budeme uprostřed množství sami dva. Ukážu jí, co sám miluji. Vyznám jí, co jsem jí dosud nevypověděl. Zasvětím ji do svého života. Bude sedávat u mne za dlouhých zimních večerů. Naše sny půjdou ruku v ruce. Nalezneme zase své žhavé polibky a naše staré sliby budou potvrzeny. — — Jednoho odpoledne po několika dnech se setkávám s Máňou u tety Hofmanové. Je vidět, že není příliš šťastná tím shledáním. Její život tam je jiný. Pak nejsem dost reprezentativní. Nyní se na mne začíná dívat jinýma očima. Jsem nemotorný, všední a jaksi starý. Její svět je veselý, jistý, elegantní. Já jsem nejistý, cizí a ošumělý. Její bratranci mne neschvalují. Ona se nemůže odhodlat stát se se mnou směšnou. Ona je svobodná, veselá a nezávislá sestřenice. Hurá! Tak vše ostatní padlo. Konec se počíná.

A tam spí mí mrtví snové...

Hrozny plodů přitrpklých

klenou se nad jejich nové

tiché krypty mramorové...

Někdy v měsíci listopadu seděl jsem za večera u otevřeného okna bytu konzervatoristky Věročky — a zatímco zdola z Prahy hledělo město statisíci světly oken a zatímco z temně modrého nebe se rozpačitě rozsvěcely první slaboučké hvězdy, vzpomínal jsem bolestně a trpce při zvucích jilemnických písniček, které vycházely z kláves klavíru pod Věroččinýma rukama. Občas zablesklo nad Prahou světlo elektrického výboje tramvají, občas zahřmotila tramvaj vzdáleným hřmotem. Na pankrácké planině stály stromy holé, pole byla pustá, a vítr, ustavičně vanoucí, doplňoval scénu. Melodie snová, cosi leželo v pokoji, milého a bezútěšného zároveň. Byly to jiskřičky lásek. Lásky nesměle rozkvétající a lásky teskně hasnoucí. Můj smutek se vtěloval v píseň, jež ulétala oknem. Věročka i já jsme byli smutni jedinou věcí. Byla to věc má. — — —

Nyní už Máňa nezapírala, že mne nevidí ráda. Několikrát jsem pochopil, že se mi snažila vyhnout, když jsme se nečekaně potkali. Vymlouvala se, abychom se nemohli sejít. Chvíle schůzek zkracovala. Byla mrzutá a nudila se, zatímco já se nemožně snažil pozvednout to, co neodvratně padalo. Jak bych si byl přál, aby už Máňa odjela! A přitom jsem se děsil rozchodu. Aspoň jednou se mělo stát něco dobrého! Ale nestalo se. Mikulášská, kterou jsme si udělali, byla pro všechny veselá mimo mne, ač celé týdny před ní jsem přemýšlel, jak se zavděčit Máně. Když jsme byli v divadle, na které jsem se musel až nemožně uskrovňovat, vzdalovala se mi duchem ještě víc a ulétala daleko do cizích zemí a já věšel hlavu ještě více a trápil se dvojnásob. Již jsme se nesetkávali na této zemi. Počala mne trápit smutná a bezútěšná žárlivost. Na co? Věděl jsem, že jsem jí rubem života. Věděl jsem, že někde je líc toho života, kde je Máňa pozorná, veselá, vděčná. Konečné rozejití viselo ve vzduchu. Hrozil jsem se chvíle, která bude muset přijít. Naše řeči chodily již blízko propasti a pomalu si zvykaly. Byla to smutná doba. Nyní mělo skončit vše — vše. Vše minulé, dobré i zlé, kolotalo ve vzpomínkách, jako veliká důvodná snaha, vyšedší nazmar, jako stará šťastná radost, navždy zanikající, jako blažené zaslíbení slunečných dnů, navždy umlkající s podzimem. Strašné bylo to opouštět. Strašné bylo vidět to takhle míjet. Minulá léta časné mladosti, dávný smích, dávné polibky, léta, kdy jsem si ji vybojoval, kdy jsem si ji udělal. Ten šťastný den, kdy konečně se láska otevřela jako růže cizí a vzácná, léta opatrovaná. — — —

Jednoho dne jsem si vzkázal pro Máňu pln nějakého děsného a nenávistného rozhodnutí. Bylo dopoledne. Byt byl ledový. Přišla rozpačitá, nejistá. Něco se mělo stát. Propast byla náhle u mých nohou. Nyní jsem měl říci: vím, že vše končí, netrapme se. Ale místo toho, chodě dlouho a chmurně po místnosti, má ústa tvořila slova, která se jinovatkou srážela ve studeném vzduchu, bláhová slova, která nás opět odváděla od nutnosti a sváděla zpět v bezvýchodná pouta marného doufání. Byla těžce nemocná a již nechtěla, ne, nechtěla umřít, ta naše láska. Mluvil jsem, mluvil, ne to, co jsem chtěl, ale co jsem musel. Nebylo to nic a co ona odpovídala, bylo také takové. Konečně jsme se rozcházeli se smutným a provinilým úsměvem. Opět jsme spáchali jedno dílo těžce vynucené lži. Odešla. Má nespokojenost byla horší slz. Byla to mystická klec, v níž jsem marně pobíhal. A láska byla nechutí a nenávistí, špatně skrývanou. To jen minulé chvíle přicházely z dávna a posměšně pokoušely: Pamatuješ? Pamatuji, a hlava se sklonila v prsty, jež ji zlobně svíraly. Pamatuji. A okolo očí přešlo nějaké slunce, nějaké jaro, nějaká měkká chvíle, nějaké vítězství, nějaký polibek. A nyní tohle? Už se mi ani Máňa nelíbila. Ta, která chodila po Praze v starém, nevkusném, opelichaném kabátě, s umaštěnou šňůrkou ve vlasech pod kloboukem tak groteskním. — — Ale byla to přece táž osoba. Jak to bylo smutné. Někdy jsem se přistihl, že na ni hledím očima cizíma, plnýma zloby a opovržení. A častěji a častěji chodil jsem k Věře, usedal v koutku, a tich a podivně smutně šťasten, naslouchal jsem její hře na klavír, při které melancholicky pozorovala moje zasnění. Když jsme se podívali na sebe, naše oči se dorozumívaly a mluvily k sobě řečí, již ústa násilně zamlčovala. Jednou jsem prosadil podivný vrtoch svést obě děvčata dohromady. Přivedl jsem Máňu v menší společnosti naslouchat jilemnickým písničkám u Věry. Její oči zvlhly mlčením, jímž se ohrazovaly před nepřítelem. A její hra byla bez duše, bez života, jako píseň puklého zvonu. Máňa byla cizí a nepříjemná. Dojem všech byl trapný. Co jsem chtěl? Dát jí vposlouchat se v melodii, jež nešla již jejím srdcem? Dát jí k ústům omlazující nápoj lásky, vzatý druhému, probodenému srdci? Nebo dát jí pocítit lítost nad tím, že místnost, kde jsem doma, kam jsem zván a kde jsem rád viděn, je mimo její dosah, mé pravé, jedině pravé lásky? Snad nic z toho, snad všechno. Ale naděje, jež byly ve mně, byly marné. Jiskřička nevzplála. Byla tedy uhaslá. — — —

Než Máňa odjela, měl jsem již plnou skládku jejích vyjádření, která nebylo lze ani jinak vykládat, než jak byla řečena a myšlena. Všechna její poslední slova měla smysl, jemuž jsem nechtěl rozumět. Nyní už i já byl ubohý nemocný, který byl směšný svou vytrvalostí. Stávalo se to podlostí, vím to. A přátelé... Přátelé mě víc a víc litovali, tiskli mi potají ruku, odpouštěli mi mé krutosti, stával jsem se mezi nimi plačícím děckem. Byl čas vše ukončit. Konečně odjela. Jak chladně jsme se rozloučili. Jak vlak se vzdaloval, bylo vidět, že nic mi už neodváží. Měl jsem naději? Měl, měl. Že domov vše změní, že se to zase zlepší? Že Praha bude zapomenuta. Ale nebyla. Přestali jsme si psát. Ostatně bylo necelých 14 dní do vánoc — — —

Sneste se, vánoce, sem do mé jizby

se sladkým polibkem uprchlých jar...

A vánoce nadešly. Vše bylo, smích, rolničky ve sněhu, troubení dlouhé noci, hvězdy na sněhu jiskřícím se pod hvězdami, rampouchy lupají, laviny ze střech se řítící, kouzlo malých nízkých střech, sněhem těžkých — — jen radost a láska nesídlily již v mém srdci. Sešli jsme se hůře, než jsme se rozešli. Z napětí, jež bylo mezi námi, nezbyl už ani chlad. Byli jsme si cizí. Obvyklé štědrovečerní dárky to nenapravily. A koleda, kterou jsme zpívali za dveřmi našich známých, tak pěkná a melancholická, pro ni napsaná, promluvila k srdci již vychladlému. U Krausů jsme odzpívali. Museli jsme dál, vypít sklenku na zdar vánoc. Bylo mi trapně. Na piáně jsem viděl svůj dárek. Kodetova Pierota. Náhle jsem byl vyzván Mániným otcem, abych usedl a zůstal. Nakrátko jsem zaváhal. Bylo to neočekávané. Hoši už odešli, sunuli se ze schodů. Já stál u dveří, směšný a rozpačitý, s číší nedopitou. Nyní jsem byl naposled souzen a odsouzen. S hrůzou jsem ze sebe vyšel a sebe viděl. Hnus se mne zmocnil, chtělo se mi usnout a být vzbuzen až po létech, po létech, až se vše zapomene. Byla to dlouhá a trapná vteřina. Konečně jsem cosi zakoktal a odešel. Klopýtal jsem, studem zruměnělý, za ostatními. Sníh se sypal a brzy jsme zpívali u jiných dveří. Jak rád bych se byl opil. Byl jsem nešťasten jak nikdy předtím. Už ani jeden můj pohyb nebyl přirozený, ani jedno gesto upřímné, byla-li ve společnosti Máňa. Vše se mi před ní kazilo a zesměšňovalo. Vzpomenu-li dnes na vše, ještě se hanbím. Byl jsem stále mimo sebe a kritizoval se. Byly to její oči, jež mnou na mne hleděly. Nebyly milosrdné. Byly spravedlivé? Asi ano, ale ona mne takovým učinila. Chtěl-li jsem mluvit něžně, byl jsem podlízavý. Chtěl-li jsem se zasmát, chechtal jsem se nuceně. Chtěl-li jsem žertovat, byl jsem protivný a jízlivý. Chtěl-li jsem promluvit o lásce, byl jsem nesnesitelný, brečlavý a směšný. Takový jsem se cítil a nejvíce v následující Boží hod. Šli jsme se sáňkami k Bubeníkovům. Má námaha o Mánin zájem byla marná, zoufalá a groteskní. U Hrabačova nás „Mydlík“ fotografoval. Tak zvěčnil tento slavný den; Fotografie mluví lépe. Nebudu naši výpravu víc popisovat. Cestou jsem byl umlčován, cestou jsem byl ponížen. Jen proto můj vtip v hospodě později byl tak trapný, dlouhý a hloupý. Šlo o to, že jsme s panem Valšem nepouštěli dívky z jejich míst, kde seděly. Hrozně to všechny otrávilo. Rozzlobily se na nás. Stal jsem se jízlivým a protivným. Pak jsme jeli domů. Špatně se to jelo. My uražení marně navazovali hovor. Jeli jsme tedy sami a mrzeli pak až domů jeden druhého. V duchu jsme se oba styděli a oba si navzájem vyčítali. Byl to podařený výlet. Hněv se ve mně nahromadil. Proti sobě, Máně a všem. Na rozcestí u Jilemnice ona jela Horní ulicí, já Dolení. Ani jsme si nedali sbohem. Po chvíli mně již bratr pro moje chování domlouval. Byl jsem zlý a vzteklý. Ještě jsem ho urazil. Ale náhle: Pepo, prosím tě, chci s ní mluvit. Náhle se mi zdálo, že něco tu mohlo být a já to zabil. Chytla mne děsná lítost. Letěl jsem k nim a zazvonil. Otevřela mi Mánina máti. Musím s Máňou mluvit. — — Bylo slyšet, jak se v kuchyni zdráhá. Konečně přišla. Prosil jsem — prosil jsem! Dívala se s opovržením. Musel jsem s vámi mluvit, musel jsem s tebou mluvit, ano, chtěl bych — — — bylo to trapné a ošklivé. Té noci jsem spal bídně. Modlil jsem se v duši k zítřku. Zítřku, pomoz! Bylo Štěpána. Odpoledne Máňa vzkázala, že nepůjde ven. Číhal jsem tedy na ni na náměstí. Chodil jsem sněhem dlouho sám a sám. Padal sníh, zalepoval oči, vál do uší. A na vestě se mi kýval medailónek s její hlavičkou. Jak truchlivé. Hlodala mne myšlenka jít k nim. Promluvit s ní u nich. Dlouho jsem si dodával odvahy. Konečně jsem šel. Oklepávám rozpačitě sníh. Nyní již cinknul zvonek, couvnout bylo těžké. Vcházím, ťukám. Dále... Přišel jsem na návštěvu. Jen tak. Co dělá Máňa? Taková návštěva, co? Smí-li Máňa ven? Usedám na kraj židle. Máňa smí, ale nechce. Prosím tě, pojď ven! Ne, nepůjdu. Rodiče cítí trapnost chvíle, zamlouvají to. Ani na chvíli nepůjdeš ven, Máňo? Jsem studem bledý. Sníh na mých botách roztává, tvoří špinavé kaluže. Máňa utekla. Tedy zas jdu... Pobuďte... Mánina matka mne rozpačitě doprovází do síně. Mlčím. Dveře zazvonily. — — A opět měřím náměstí dlouhými, dlouhými kroky, boty se mi boří do sněhové spousty. — Jak dlouhý je čas. — — Čas stojí — — — Máňa vychází z domu. Tedy přece — — Ale míří kolem domu, jako by mne neviděla. Kam jdeš? Tedy jsi přišla? Doběhl jsem k ní, přestože přidala do kroku. Mlčí. Máňo, pojďme ke Mřičné do aleje. Musím ti mnoho říci. Pojď, prosím tě, se mnou do aleje. Jen tam a zpět. Cestou ti vše klidně povím, prosím, musíme si přece pohovořit, neníliž pravda? Ne, nemusíme si pohovořit. Tedy tě ještě jednou velice prosím, pojď se mnou do aleje. Velmi se mi chce. Sníh padá a je kyprý. Ne, Máňa nepůjde. Jde jen k sestřenici Kubánkové. Sleduji ji nerovnoměrným krokem. Ale dům je vzdálen jen několik kroků. Mlčím, ale něco těžkého a děsného ve mně uzrává. Nutím se do toho, abych myslel jen na tuto jedinou věc, abych necouvl. Došli jsme, Máňa se na vteřinu zastavuje u domovních dveří. Ale právě v tuto vteřinu to musí být, Máňo, nebudem se již navzájem trápit — — Nerozumí dobře a otevírá. Počkej! Chci říci, že dnes je to tedy naposledy. Již spolu nebudeme chodit. Rozejdeme se. Já to chci. Stojí zaražená. Ano, hlas jí zjihl. Oči se jí zarosily. Prchá — — — A nyní je biblická tma po celém světě. Ona tma, kdy skončí dějiny. Již se nic nehýbá. Sníh padá, lepí se, chmurná obloha nad městem se skládá z miliónů vloček.

Když moje srdce pochovávali,

přátelé přišli, ruce podávali...

Nebylo to možné takhle skončit, museli jsme si ještě něco říci. Nyní jsme se již přestali nenávidět, neboť boj byl skončen. A tak jsme seděli večer téhož smutného dne u Kosů, pod rozsvíceným vánočním stromečkem. Tak to bylo také sjednáno. Mé srdce bylo vzrušené jak o slavnosti. Byl to svátek mrtvé lásky. Svíčky hořely, praskaly, blikaly, mrkaly jako vyděšené oči. Stříbro se sem tam třpytilo, naivní obrázek na zdi se usmíval a mrkal souhlasně se světly. Byli jsme tiší, dívali jsme se a světlo, živý neklid tichého večera, se odráželo v našich velkých očích. Byli jsme k sobě dobří a vlídní jako pozůstalí. Stromečku vánoční — stromečku vánoční! Svíčičky se roztěkaly, vosk kapal po větvích, zkroucené knoty klesaly, tonuly v rozpuštěném vosku, plamínek modral, úžil se, prskal a hasl. Stromeček se stmíval. S poslední svíčkou jsme povstali k odchodu. Máňa se chystala s povzdechem. Ještě jednou dnes, ještě jednou jsem byl jejím rytířem. — — —

Skoro celou cestu jsme šli tiší, vedli jsme se a říkali mlčíce... je nutno to pamatovat. Všechno nutno pamatovat. Mrznoucí vzduch, vrzání kroků ve sněhu, svit hvězd. Neboť dnes končí snahy mé mladosti, výsledky mých tužeb, vzpomínky, sny. Musí se nově počít. Celý život se musí počínat znova. Neboť vše je zlomeno, zhasnuto, jako dnešní štědrovečerní stromeček. — — —

Rozhovořili jsme se až na chodníku před domem. Bylo to jen krátké. Máňo, přeji ti štěstí na cestě, ať je jakákoliv. Přeji ti radost, kterou jsi nenašla se mnou. Budu na tebe vzpomínat jako na tu nejlepší na světě. Neboť jsem tě nepřestal mít rád. Myslím, že můžeme zůstat přáteli, a když se rozcházíme, řešíme nejlíp situaci, která se nedá žít, situaci zemřelé lásky. Kdo ví, kdo ví, jestli se ještě někdy naše cesty nesejdou. Sešly se již tolikrát, i když se tolikrát rozešly. Tak či tak, snažme se žít svým způsobem, děkujme si vzájemně za vše dobré a nevzpomínejme ve zlém. Sbohem! A nato jsme se políbili. A stiskli si ruce, dlouze, dlouze. A ještě jednou, naposled jsme se políbili. — — —

Zimní noc se klenula nad mým srdcem, které bylo uprostřed prostoru a bylo prázdné. Ticho se v něm sunulo, sníh se v něm sypal, návěje se kupily. Jen rolničky, zimní rolničky, melodie a poezie sněhu, jen ty doznívaly, tratíce se v dáli. Na těchto saních, za zvuků těchto rolniček, odjížděla má láska, má Nasťa, má Rusálka, můj sen, odjížděla v dáli modrých návějí pod nové hvězdy. — — — Šel jsem, loudal jsem se nocí, nebylo budoucnosti, minulost prchla a přítomnost byla nudná. Cítil jsem vůni spáleného jehličí, roztékajícího se vosku, blikotání světel. To zhasínal onen vánoční stromeček, to v žalostné agónii dohasínaly vánoce mého života, vánoce, v nichž zmrzly mé marné koledy v ledový, křišťálový palác mrtvého snu. Ano, stavba byla hotova, už jsem ji viděl před svýma očima, skvělou a ledovou, jak se měla nyní třpytit už navždy. Byl to dům mého smutku. — — —

A tak jsem šel domů, vybrán, zlomen, ulice byla pustá. Velký vůz civěl před domem a pláč bez slzí, bolestný pláč srdce dlouho do noci zmítal mým nitrem na loži, kde jsem snil s očima utkvělýma do tmy. Můj dům se skvěl přede mnou, nyní už se nedalo na něm nic přestavovat.

Teď račte se už, prosím, utišit,

neboť já přišel jsem se panstvu představit,

já, šašek mezi šašky všemi — — —

Z vánoc jsem jel do Prahy až po Třech králích. Nic mne netěšilo, práce neměla svůj účel, vše prchlo. Dělal jsem maroda a nejel jsem. Výsledky tohoto rozhodnutí mi byly zcela lhostejné. V takto získaných dnech jsem žil ve sněhu a mrazivém vzduchu. Zima byla letos tak krásná. Jedna láska mne zradila. Ta druhá, láska k domovu a přírodě, ta zradit neuměla. Oddal jsem se jí. Bylo mi to vynahrazeno. Dny byly dlouhé, protože byly plné. Celý den na lyžích! Hoře nemělo času hlodat, když vítr hvízdal kolem uší v letu ze sněžného kopce, když vločky hladily čelo a smyk lyží zněl příjemným a zdravým rytmem po cestě ozářené měsícem. Večer byly zkoušky na kabaret. Jednoho dne, když jsme se vraceli se společností, jeli jsme náměstím dolů. Zpozdili jsme se s Věročkou. Hudba z Gabrielovy hospody šla nám vstříc. Stoupli jsme až k samému zamrzlému oknu, opocenému zevnitř, odkud zněly hlasy a cinkot sklenic. A tu právě zkoušející zahráli mou píseň „Píseň o májovém požehnání“. A melodie splývaly s melodií. Píseň přecházela v píseň. Okno tlumilo zvuky a činilo je intimními. V této chvíli celá minulost defilovala přede mnou. Něžné vzpomínky se proplétaly. Můj smutek přiletěl z míst, kde se skrýval před zimou, pohybem a smíchem. Ale přiletěl s křídly báječné krásy, s něhou a zpěvem, jaký jsem neznal nikdy předtím. Zkrásněl a dosáhl hodnoty. Můj život byl povídkou i obrazem. Cítil jsem všechno a vdechoval všechno a byl za všechno vděčný. A melodie zpívala zobcem tohoto bizarního pěvce, že radost i žalost, smích i štěstí, všecko že je život. A pocit že je v pohybu, rozkoš v změně, požitek ve vzpomínce. A píseň zvnitřku zněla za písní. Mrtví mluvili svou starou, dávnou radostí a svým šťastným, zažitým smutkem studentských lásek, vždycky zrazených. A můj tón mezi oněmi písněmi spadal v jednotnou notu všech. To znělo mládí a tak se mi mládí znovu vracelo, zatímco okno rozmrzalo pod společným dechem nás dvou. — — —

Na Silvestra, když sál se naplnil a gong zazněl poprvé melodickou ranou, vyletěl jsem já, směšný šašek, před oponu. Prolog počal. Ze tmy pod sebou tušil jsem žhnout dvě oči od kteréhosi stolu. Tam byla Máňa. To jsme se poprvé spatřili onoho dne. — — „Ty marně kvetly též, on marně miloval“ — — — Šašek zmizel za potlesku. Kvůli závěrečné scéně zůstal šaškem až do konce představení. Ale když pak dozněla půlnoc na improvizovaných hodinách a doslov skončil, ubohý šašek byl pravým šaškem svého proslovu. — — — „A doma potom sám, tam někde v podkroví, oh, šašek umlká, a víc vám nepoví“ — — — A seděl za scénou se svou našminkovanou lící, v prvních tónech hudby, zvoucích k tanci, v rámusu odstraňovaných sedadel a v prachu strhovaného jeviště. A byl sám. — — —

Konečně odlíčen letěl jsem sálem. Mihnutím uzřel jsem Máňu v kole. Musel jsem se skrýt. Vyběhl jsem po schodech galérie, usedl do kroužku, kde hovor a smích splýval v nerozeznatelnou směs, a poručil si víno. V tom kroužku seděla také Věročka. Dole v sále proudili tanečníci v reji, teplo uhřátých těl stoupalo vzhůru, pestré šatečky děvčat se míhaly jako květiny. Všechno bylo groteskním kaleidoskopem z ptačí perspektivy. My tam nahoře byli družina těch, kteří nechtěli tančit. Hoši a dívky. A nyní se pozvedly číše za starý rok a na zdar roku novému. A tak jsme si přiťukli s Věročkou, netušíce čemu. — — —

Z galérie jsem se už nevzdálil. Snažil jsem se objevit dole Máňu, ale ona již patrně odešla. Cítil jsem se dvakrát osiřelým, když jsem to poznal. Pil jsem mnoho. Hledal jsem duši, s níž bych usedl k hřejivému ohni. Nebylo těžké ji nalézt. Byla u mne a byla tam kvůli mně. Divné omámení se mě zmocňovalo. Nyní bylo už i jiným zřejmé, čí růže se to tu rozvíjely. V číších bylo víno temné jako krev. Nikdo se nepodivil. Ne, nikdo se nepodivil. Ani já jsem se nepodivil. — — —

Paňáco, slyšíš? Rolničky v sněhu!

Život ti přišel něco dát — — —

Všechny další dny byly proháněním v sněhu, pohybem, rozkoší. Bylo to za jednoho večera na sáňkách, kdy se stalo, co se muselo stát, že jsme se s Věročkou políbili. Od té doby jsme chodili spolu. Družili jsme se spolu při jízdách, vracívali se spolu, vzdálení ostatním. Měsíc obléval sníh jako horu ze skla, když jsme si vyprávěli o své nové lásce. Nyní počala žít nová pravda. Že celá minulá láska byla klam. Klam. Že to nebyla láska. Že to nebyla láska! Rty, jež jsem líbal, byly svěží zimou. Ruce, jež jsem tiskl, hladily mne v něze dlouho skrývané. To byl počátek roku 1920. Po Třech králích jsem odejel do Prahy. Téměř denně jsem pak navštěvoval Věru v jejím bytě. Vyprávěli jsme si, všechno bylo zcela nové a látka ohromná, neboť jsme se teprv setkali. Večer hrával klavír do temna kolem a zdola se dívala Praha tisícerýma očima. A když nadešlo jaro a pankrácká pláň se zazelenala, počali jsme chodit do vlhkých polí a cest.

Lží byla všechna, kde se kdy vzala,

moje slova.

Ublížil jsem vám, holčičko malá,

tatínkova.

Je zřejmé, že tato láska měla svůj původ více v lítosti a sebelitování, než v zanícení. Má duše, utýraná rozmarným děvčetem, se chtěla pomazlit a chtěla odpočívat. Mnoho udělali kamarádi, mnoho zavinila má vlastní lyrická sentimentalita. A nyní byl poměr obrácený. Byl jsem klidný, mé srdce bylo jisté. Měl jsem rád, ale ta láska mne neznepokojovala. Nebyla to ani láska soběstačná. Miloval jsem a zamiloval si ještě mnohé věci. Nebyl jsem přílepkem ženských sukní. Neupoutal jsem se. Začal jsem horlivě číst. A čas od času se v mém srdci zvedal nezvaný host, cynismus. Nevěděl jsem, kdy přišel, až když už tu byl. Spřátelili jsme se. Vracel jsem se stále v myšlenkách k minulosti tak nedávné, soudil jsem se a odsoudil se. Pomalu se zas Máňa v mých myšlenkách očistila. Porozuměl jsem, co je to mládí, pochopil jsem svou špatně hranou úlohu a počal jsem litovat. Ale ne už lyricky a eroticky, ale s lítostí hocha, který promarnil dobrou životní příležitost. Viděl jsem, jaké to s ní mohlo být a jaké to nebylo. Stíhal jsem se posměchem a přetvářel se. Mé křesťanství v lásce ustoupilo víře v právo mladosti a filozofii o přírodním štěstí. Počal jsem si vážit tohoto mládí mé Máni, jež dovedlo být tak nebezpečným sokem. Ale boj byl prohrán a to, co bylo nyní, nebylo bojem, ale tichou idylou. Začal jsem zpívat v této selance. A začal jsem pozorovat, co jsem dřív neviděl. Kdysi týrán, naučil jsem se týrat. Naučil jsem se dívat s pozorovatelským úsměvem na dívčí slzy a líbilo se mi to. Díval jsem se chladně a jednal jsem po svém. Byl jsem ve výhodě, neboť jsem byl milován, aniž bych byl zamilován. Má sebeláska, můj sklon k slovu, k diktátorství, ke krutosti, našly uplatnění. Uplatňoval jsem se tedy. A pod mými myšlenkami tekl pramínek, který jsem nedovedl pojmenovat a jemuž jsem pranic nerozuměl. Byla to nově stvořená Máňa. Neboť jsem si ji opět sestrojil, ale z ctností nových, tím tedy vábnějších. Žila tam ve mně životem, o jehož dosahu jsem sám nevěděl. Ale netoužil jsem jen po ní. Byla mi snem a k tomu snem mrtvým. Právě taková mi stačila. Ale ten podvědomý pramínek snů měl děsnou sílu. Mstil se za nevinné, nevěda zač, trýznil, nevěda proč. Byl podivným otcem mých posupných a ironických nálad. Stával jsem se sarkastickým a nemilosrdným. Pak vyšlo najevo, že se bude Máňa vdávat. Pramínek v podzemí dostal svůj vodopádek, odkud šumělo peřejemi a pěnou. Mé štěstí dostalo ránu, jednu z takových ran, o které se v boji ani neví, a krev přece ubíhá. Byl jsem raněn, aniž bych to přiznal, ba aniž bych to věděl. Ale pohádka, kterou jsem si přeříkával, když stromy měly své pupeny a slunce je ohřívalo, byla: Míval jsem děvče, láska umřela, nyní se provdá. Mé pocity byly tragicky romantické, ale žil jsem víc nad životem, neboť jsem ho nejen žil, ale zároveň přetvářel v umělecký produkt. Viděl jsem ho mimo sebe. Byl celý tím, co se stalo i co se dělo. A mimochodem, při tom všem, co bylo, tiše trpěla a byla trýzněna Věročka, ovečka obětovaná. — — —

Ohně dávno zhaslé jsou.

Nevzplanou víc. Nevzplanou...

Než prchly čtyři měsíce, byl jsem zcela jiným člověkem. Již bych se byl nedovedl trýznit pro lásku, jež odešla, už bych nedovedl věřit v odříkání a iluze tak bolestné a v poměru k děvčeti nebyl jsem již tím, kdo na sebe ani nepomyslí. Když jsem četl Dykova Haknšmída, pocítil jsem sympatie k žalu, jenž nebolí, ale rozbije, k smutku, jenž nepláče, ale mlčí. Chtěl jsem být také takový. Houfně jsem pouštěl z mysli staré víry a hledal nové. Cítil jsem se mladý a zdravý, můj byt na Letné ze mne učinil jiného člověka. Už jsem se necítil při každém kroku utištěným chudáčkem. Když jsem byl doma, byl jsem svým pánem. Bývali jsme veselí, my hoši tenkrát, uměli jsme se smát. A jaký skrytý jsem byl mezi nimi ironik. Nyní mi přestávali rozumět ti, kdož myslili, že mne dřív vedli. Jak to lahodilo! Tím víc jsem se do sebe skrýval. Učil jsem svou tvář neproniknutelnosti. Učil jsem své gesto klidu. Pryč s humbukem! Pryč se vším humbukem. A nakonec jsem neměl žádnou víru. Nemaje nakonec už ničeho, byl jsem velmi silný. Cítil jsem, jak jsem je předběhl, ty své staré druhy. Již zbyli jen někteří, před nimiž jsem byl sám sebou. A s těmi jsem měl krásný a veselý svět. Ostatní bylo pod našima nohama. — —

Za měsíc se bude Máňa vdávat. — — Nehnul jsem brvou. Když jsem vše zvěděl bez vyptávání, mluvil jsem o jiném — — Máňa odložila svou svatbu! Mlčel jsem — — Včera se zasnoubili před rodiči. — — Malá čučundra dovedla vždy vše zajímavé bez mučení říci. Byl jsem pozorný, ale opanoval jsem se. A zatím Věročka snila své větrné zámky. Jilemnice nás už svázala poutem klepů. Nebral jsem ohledy. Rodina mne povážlivě vítala. Nedbal jsem. Umínil jsem si vzdorovat vší ostudě. Cítil jsem se mimo všecky lidi. Jedné dubnové neděle v Jilemnici jsem je potkal, Máňu a toho jejího kapitána. Chvíli poté jsme šli s Věročkou zavěšeni po ulici. Jak byla ráda! Jak byla vděčná! Ale to byl jen rozmar. Ať si myslí kdo chce co chce. Toho dne měla Věra svůj šťastný den na Chmelnici. Chudáček — jediný! Ani ve snu, ne, ani ve snu jsem si ji nemínil vzít! Nikdy jsem jí nedal příležitost si to myslit. A přec na to myslela. Ba, ba. Vždyť jsem měl tenkrát už existenci, a na to já ještě nezvykl. Ubohá Věra! — — —

Oteplovalo se. Již bylo možné chodit bez kabátu. Sedávali jsme s Věrou na Vyšehradském hřbitově. Někdy se smála, někdy tesknila. Častěji potom tesknila. Pražské ulice počaly bíle svítit svými zdmi a kameny. Jel jsem do Jilemnice na prvního máje. Dopoledne jsem viděl na náměstí Máňu v kroji. Poprvé po několika měsících jsem ji zdravil tváří v tvář. Podivné kouzlo se mne zmocnilo: ještě jedinkrát s ní mluvit. Ještě jedinkrát, než budeme navždy odsouzeni být si cizími její blížící se svatbou. Den byl tak krásný a večer byl tak vlídný. Chodil jsem po náměstí. Večerní korzo defilovalo kolem. Nyní tak moci jít s ní, s Máňou a mluvit spolu jako blízcí lidé! Dobrá, bylo mi to splněno. — — —

Čarovná aleji, pupeny tvoje

k svým příštím májům zas slibují květ —

Záminkou byla opsaná báseň Jílkova, kterou Máňa náhodou objevila. Dokument schovala a Mařka Kosová mi ho ráda od ní přinese! Čekal jsem tedy na něj, na ten dokument. Chodil jsem po chodníku. Rynk zněl hlasy a smíchem. Tu se právě otevřely dveře druhého Krausova domu. Máňa se služkou nesou — psí boudu. Zdravím. Náš pohled utkvěl na sobě, poprvé od onoho dávného dne. Od této chvíle bušilo mi srdce vzrušením, že něco nadejde. Za chvíli vyšla Máňa s Mařkou Kosovou. Nesly ten „dokument“. A tak jsme se viděli s Máňou a hovořili spolu po více než čtyřměsíčním odloučení. Ale což to. Máňa už nebyla moje. Byla cizí nevěsta. Čtyři měsíce žila životem, v němž jsem byl jen stínem toho, co odešlo. Po čtyři měsíce jsme si stavěli své dny na nových základech. Přišli jsme každý z jiné země. Bylo to jako setkání po létech. Připadalo mi spíš, že mluvím s provdanou než zasnoubenou. Něco hříšného lákalo z tohoto setkání. Podivuhodně brzy jsem nabyl klidu, ale ne řeči. Mluvili jsme málo a o všem, jen ne o sobě. Tykali jsme si a ani slovem jsme nezavadili o ženicha, o hněvy, o lásku, o žal. Šli jsme k mříčenské aleji. Byla to Máňa, jež nás vedla k lesu. Ostatně měli jsme svědka — Mařku Kosovou! Připadalo mi, jako bych šel cizí zahradou. A šel jsem s ní. Šla tam, kam byla zvyklá chodit. V lese byla lavička, o níž „my“ tenkrát nevěděli. Vytušil jsem, že tam sedává s kapitánem. Usedl jsem na zem u jejích nohou. Nebe víc a víc tmavělo mraky, které se hnaly. Už když jsme vyšli z náměstí, hřmělo a chvílemi se blýskalo. Nyní se bouře blížila víc a víc. Zkrátila náš večer. Běželi jsme domů za prvních kapek, řídkých a těžkých. Důkladně zmoklí schovávali jsme se pod rozložitými třešněmi v aleji. Skryli jsme se vždy, jen abychom nabrali dech. Ale bouře byla přechodná, první jarní bouře. Když jsme došli na náměstí, svítily už hvězdy. Smál jsem se v duchu, jak je ten bůh morální. Jak na nás vyzrál. Viděl hřích a trestal rychle. Ale den byl tak krásný. Byl jsem se vším spokojen. Tedy jsem mluvil s Máňou! A pocit šťastného vítězství mne opájel. Druh vedle druha. Bez hněvu, bez nářku! Snad naposledy. Buďsi, ale to, čím zemřela naše láska, bylo vymazáno. Byli jsme zase čistí jeden před druhým, vlídní a ohleduplní, a naše vzpomínky se klenuly nad námi jako nebe po oné jarní bouři: Bez chmur, jež prchly, hvězd, jež blikotaly, plné nadějí, byť beznadějných. — — —

Do Prahy jsem přijel blažený. Ohavný vánoční rozchod, kde vše zhynulo na vlastní hnilobu, byl vymazán. Nyní umírá naše staré blaho v jaru a květech. Nechťsi, i tak se smí umírat. Nyní při vzpomínce budem sebe želet. Tehdy se nechtělo druh na druha ani vzpomenout. Silné jsou dojmy poslední, a ty byly krásné. Ukázal jsem jí a ona viděla, že se to, co bylo zakrslé, narovnalo. Ukázala se mně a já viděl, že co bylo žádoucí, stalo se ještě žádoucnějším. Setkal se hoch a děvče. Ustaraní a znudění milenci z roku 1919 se ztratili v mlze. Oddechli jsme si oba, když se tito dva vytratili. Tento oddech nás zasnoubil v rukou osudu, kde na vahách událostí semínko nové lásky právě padlo do země z ruky rozsévačovy. Bylo zaseto a zvlaženo, první bouře zahrála nad ním slavnostní doprovod. Nebylo to zrno, padlé na skálu. — — —

Na mém čele bylo napsáno toto setkání. Kamarádi vrtěli hlavami. Byl jsem ještě nepochopitelnější než dříve a zpíval jsem si své tralala života, které mi oni nechtěli přisoudit. Ano, hoši, ano, mluvil jsem s Máňou. — — —

Přiblížil se konec školního roku. Bratr, s kterým jsem dosavad bydlel, dostal místo u čsl. konzulátu v Drážďanech. Osaměl jsem, Věročka odjela na prázdniny po smutné a trapné události v zoufalství a v slzách. Blížily se dny všesokolského sletu. Sedával jsem v svém bytě dlouho do noci a psal básně. Chodíval jsem na dlouhé osamělé procházky letenským parkem. Cítil jsem se dobře. V bytě jsem zažíval krásná odpoledne a dlouhé večery čtením. Snil jsem, přemýšlel jsem, dlouhý život byl přede mnou a bylo ho možno uchopit pevnou rukou pro jakékoliv štěstí. Můj byt se stal střediskem našeho bývalého studentského kroužku. Denně tu ožívaly debaty, často večírky, kdy se pilo víno nebo pivo a hustý kouř cigaret plynul otevřenými okny. Byl-li jsem sám, dívával jsem se dlouho otevřeným oknem. Z Letné zazníval hluk kroků, hlasů a zvolna utichal. Pouliční život hýřil světly krámů a hospod, chodců a opilců. Vše se měnilo v noc denně stejně: Chodců ubývalo, rolety padaly s hřmotem, ulice temněla. Hvězd přibývalo, měsíc se rozsvítil, skvěla se mléčná dráha. Dívával jsem se do tmy. Stal jsem se každodenním pozorovatelem. Na lože jsem se ukládal pln divné radosti, okouzlen každodenností, přeplněn životem. Do otevřeného okna přivál vítr hluk, noční chlad, sny a polibky hvězd. — —

Sletové dny nadešly. Praha zněla zpěvy a pestřila se stejnokroji. Jednoho dne přijela župa podkrkonošská. Počal jsem potkávat známé. Praha slavila svátek, vše bylo sváteční. Také Máňa přijela se sokoly. Několik týdnů před svatbou.

A nyní — nyní zřetelně biješ na mé dveře,

nuže pojď, dveře se otvírají —

svou lásku si vyšeptáme, své naděje si zvěstujeme — — —

Těsně před prvním sletovým dnem večer přišel pro mne Áda Vaněk a navrhl mi, abychom se šli podívat na jilemnické sokolky, ubytované nedaleko ve škole „V Sadech“. Když jsme tam přišli, bylo tam ještě pusto, neboť všechny byly na předsletovém cvičení. Kdo tam ale byl, to byl Mánin ženich, kapitán ing. Urban. Také čekal. Pohovořili si s Ádou a byli jsme si představeni. A nyní šly houfně nebo jednotlivě, s pokřikem nebo i v důvěrném šepotu, bílé košilky, modré sukně, červené kyseláky. Vítali jsme se známí se známými. Zněl hovor a smích. Máňa přišla z posledních. Přivítala se se všemi. Patřila ale ženichovi. Ano, ano, seběhne hned a pak půjdou. Uletěla — — A opět čekáme. Dlouho. Ženich se oddělil. Čeká kdesi opodál se svou netrpělivostí. Tu přiběhla. V ruce má větévky červených květů. Kdosi o ně požádal. Dostal. Všichni dostali. Mlčím. Přichází ke mně a do knoflíkové dírky mého kabátu mi sama zatkla červený květ. — — Červený květ — — — Červený květ. Ale ženich se již objevuje. Sbohem! — —

Toho večera byl ohňostroj na Vltavě. Šli jsme tam s houfem děvčat. Ku konci spustil drobný deštík. Běželi jsme Karlovým mostem, pokud se dalo. Uvízli jsme v pivovaře u Tomáše. Později jsme doprovázeli Letnou svoje sokolky. Bylo již zas plno hvězd. — —

Druhého dne hodně brzy ráno — nemohl jsem dospat —, stál jsem sám před školou „V Sadech“. Děvčata byla právě po snídani. Koho jsem vyhlížel, Máňu? Ne, děvčata z včerejšího večera. Ale seběhla dolů Máňa s Mařkou Kosovou. Utecme! Musel jsem jim tedy utéci, těm, na které jsem čekal. Šli jsme na ranní procházku do Stromovky. Navštívili jsme Bitvu u Lipan. Navštívili jsme Moderní galerii. Pak jsme chodili dlouho pěšinami, slunce svítilo, mírné, ranní. Zašli jsme pak zpět do školy, do jejich světnice. Byl tam skvělý nepořádek. Hle, ženy na výletě! Trochu se najedly a pak jsem je pozval k sobě. Šli jsme. Byt, čistý a vlídný, byl zalit sluncem. Okna otevřená, záclony vlály. Mařka usedla k mému psacímu stolu a dala se do psaní bratrovi. Usedl jsem na kufr, na svůj starý studentský kufr. Máňa seděla proti mně. Nyní tedy seděla proti mně, den byl klidný, bolesti přebolely, hořkosti byly zapomenuty. Nyní tedy seděla proti mně, jak jsem si přával, aby kdysi seděla v mém vinohradském bytě na podzim, nyní seděla, ale bylo již pozdě. Ale což! Život je dlouhý, cesty jasné, a co nelze vrátit, nebudem budit ze sna. A nyní jsem cítil, že vše je dobré. Nyní jsem cítil, jak láska zlatí lidské myšlenky, jak láska zdolá po svobodě toužící srdce, jak zkruší mysli, dřív si rozumějící. A jak krásná je shoda lidí, když od sebe nic nežádají, kteří se sešli náhodou, rozejdou se náhodou a při nové náhodě rádi se opět spolu sejdou, vzpomínají na sebe rádi a bez hořkosti. — —

Tak jsme seděli proti sobě a musel jsem jí to říci. Ano, Máňo, jak je to nyní dobré, jak je to dobré! Není nic mezi námi, jsme k sobě dobří, jsme klidní, je to takové, jaké to má být. A vzal jsem ji za ruce, za její malé, náhle se třesoucí ruce, ale v těch rukou se náhle ocitla celá hlavička, otřásající se v zoufalém pláči. Neplač, šeptám, neplač, a hladím ji, udiven, překvapen. — — Odběhla, omývá si v síni své zarudlé oči. Vrací se. V otevřené knihovně, kryti jejími křídly, líbáme se náhle. Líbám její cukající se žhavé rty, celou hlavičku, tulící se k mým prsoum, smáčené vlásky, horké ruce. Což snad naposled? Naposled? Ale neříkáme to. — — —

Večer se objevilo před školou „V Sadech“, že Máňa nemá boty, potřebné k slavnostnímu sokolskému průvodu, boty bez kramfleků. Ale Božka Bedrníková bydlí u sestřenice a ta je Máně půjčí. Ale kdo jí je donese? No já. Kam? Nu, večer po jedenácté hodině, až se vrátí s kapitánem z divadla, půjde Máňa pro vodu k pumpě před školou. Tam v tom houští ji mám očekávat s těma botama. Oh, budu tam. Dobré, blahoslavené boty! — —

Na Smíchov, ze Smíchova elektrikou přes Prahu na Letnou, v otevřeném vlečném voze, jaká to byla cesta s těma botama. Jel jsem na randevů. — — — Bylo už víc než jedenáct, když jsme se pevně uchopili, nic nesjednali, ale sjednoceni, mlčíce úzkostlivým štěstím, šli jsme úzce stuleni nahoru do letenských sadů. Nemluvili jsme mnoho, ale žíznivě jsme se líbali. Seděli jsme na všech lavičkách, přechodili všechny cesty. Měsíc byl, hvězdy byly, přecházeli jsme z měsíčního jasu do stínu a ze stínu v měsíční jas. Stromy, keře a kmeny nás kryly, písek cest nás nesl, vždy úzce spolu dva a dva, spojeni polibkem rudým jako květ. Oh, zítra, zítra ovšem zase na shledanou. Byly dvě hodiny, když jsme se loučili.

Šílená, neznámá, zvučí nám hvězdama

polnice v tmách — — —

Nevolej, srdce mé, myslet my nechceme

v šílených hrách.

Po všechny sletové dny jsem žil víc u školy „V sadech“ než doma. Konečně bylo to nápadné. Velmi rychle bylo to i známé. Pro milé sokolky byla to senzace. Pro oči těch, které se rády dívaly z okna, byla to hra a veselá podívaná. Pak přišel ženich se svým majetnickým právem. Pak jsem zas nastoupil já, skryt nocí a křovím. Klepy a pomluvy se rozhovořily a trnuly nedočkavostí, aby se užuž mohly rozejít mezi krajany a nic netušící ostatní krajany doma v Jilemnici. Byl jsem i varován, jsem prý směšný. Usmál jsem se, jen my dva jsme věděli, čím jsme si a co žijeme. — — —

Z kusých hovorů jsem věděl již vše. Máňa se na svou svatbu netěší, Máňa nechce. Ale je již pozdě, nezbývá než zpečetit, co se chystalo. Mlčeli jsme tedy o tom a žili, jako by toho nebylo. Beztak šlo už jen o dva dny a o dva večery. Jednoho z těch zbylých dopolední jsem čekal na Máňu v síni školy. Seběhla, bosa a svěží, před všemi, kdo byli blízko, na krk se mi zavěsila a na ústa políbila. Byla to opět láska. — — — A večer jsme bloudili jen spolu pod setmělou, zelenou klenbou letenského parku, bloudili jsme, snili bludné sny, objímali měsíční paprsky, oči nám zářily odleskem hvězd, bloudili jsme a nenalézali. Líbal jsem její nenasycená ústa, podrobovala se drtivým objetím s rozkoší mučednice. Seděli jsme v travnatém dolíku nad hřištěm S. K. Letné a stuleni v pevné klubko uprostřed země, zaliti svitem měsíce, pokoušeli jsme se o nevystižitelné. Ale zůstávali jsme jinochem a děvčetem a já drtil mezi zuby, odolávaje mučivé touze: Nepokradeš, nepokradu, nepokrademe. Dávali jsme si z cizího? Ale ne nenahraditelné. Onoho nám nebylo třeba. Bloudili jsme raději pod zelenými paprsky luny, vzdálenými, studenými a neplodnými. Neboť jsme se jen loučili. Jací jsme byli. Stíny — — — Neboť jsme nepřišli krást. A naše kvítí patřilo k jiným světům. Patřilo květům minulosti, dávno sázeným, dávno rozvitým, dávno trhaným. Chodili jsme po své zemi. Až div se nerozednívalo. — — —

Až posledního třetího večera jsme zmlkli nadobro, ale líbali jsme se tím žíznivěji. Pak jsme se rozloučili. Buď šťastná, Máňo! A myslil jsem na onu blížící se dobu. Vzpomínej! Šeptala a myslela na ni stejně. Konečně, křičeli jsme do tmy, on nebude nikdy mít to, co máme my, to nám nevzal, to on nikdy nebude mít. A mysleli jsme na svoji minulost a na naši lásku. Zavěsili jsme se do náručí a dlouho, dlouho se drželi. Ne, Máňo, to nevadí. A mysleli jsme, jeden i druhý, že to manželství nevadí. Neboť my budeme i přes ně, budeme svou vírou, svou láskou, utkanou z měsíce a hvězd, svým slibem, jenž nebyl vysloven. — — — A pak jsme se rozešli. — — —

Klopýtal jsem dvorem vzhůru k letenskému bytu. Měsíc svým svitem jako by utvářel pustiny a rozvaliny z travnatých polí a písčitých a kamenitých cest. Vše bylo pusté. Stoupal jsem dlouho a těžce. Ale tam, uvnitř. — — — Nesl jsem si svou příští samotu nedotčenou a osvětlenou světlem jakéhosi nového náboženství. Sám pro sebe, jen sám pro sebe, postavím si oltář. Nikdo se o něm nikdy nedoví. Bude ve mně. Nezměním se. Ale budu mít své modloslužby. S měsícem, větrem, zimou, létem. Až do smrti. Navždy. — — —

Však tvář se nesvraští a nezmění se maska.

Duch snese vše, i prchlé slovo: Láska.

Co mělo jméno, bezejmenné je.

A bez barvy je tichá naděje. — — —

Asi za čtrnáct dní jsem jel domů. Byla asi polovina července. Podhoran hrál divadlo, Shakespearovo Zkrocení zlé ženy. Přijel jsem se podívat. Přišel jsem až po prvním jednání. A rovnou do zákulisí. Za chvíli jsem stál vedle Máni v úloze Bianky, houpající se na divadelním oři. Byli jsme trochu rozpačití, my dva hříšníci. Avšak také se něco dělo! Byli jsme pozorováni tolika páry očí. Byli jsme ještě rozpačitější. Byli jsme již sami scénou a kolem bylo obecenstvo. Byli jsme pak dlouho uprostřed obecenstva. Proč?

Pohledy, nařeknutí, úsměvy, vše mne přesvědčovalo, že se něco děje. Kdesi v skrytu kulis jsme se letmo políbili. Vůně líčidla mi usedla na pleť. Mé rty se upamatovaly na nedávnou trýzeň. A pak byli jsme přece spiklenci, či ne? My dva, uprostřed všech. Bylo jisté, že naše tajemství je známo. A počal jsem rozeznávat oči, jež nás sbližovaly, a oči, jež nás rozváděly. A mé srdce, tak stranící, v koutku rozdělovalo ceny vděčnosti mezi přátele a nepřátele. Byl večer před bojem. Jen letem jsem navštívil v hledišti Věru. Seděla tichá a zamlklá, nu ovšem, půjdeme společně domů. Ale běda! Když jsem pak seděl po divadle na kamenných schůdkách u domu s Věrou a společností, která se nechtěla a nechtěla rozcházet, pod tím teplým hvězdným nebem červencovým, moje oči bloudily za rohem ve světle ulice a sledovaly míhající se zahalené postavy, zdali jde již ona. Zdali je to už ona, která kráčí kolem mé zamlklosti. — — —

Dveře zapadly, přátelé se rozcházejí, ulice je pustá. Nyní běžím za Ádou, zeptat se, co se děje. Áda ví víc než poví. Nu ovšem, vše se tedy ví. U Krausů byl velký rámus, Máňa se nechce vdávat. Řekla, že prý chce mne. — To že řekla? Ano, řekla prý, že si vezme „svého Jardu“! Nyní se musí cosi stát. Musí! Běžel jsem ještě večer k Mařce Kosové. Signál ji vzbudil. Musíš mi mnoho říci. Co je s Máňou, co se děje? Co činit? Vše bylo tak, jak jsem již věděl. Máňa si postavila hlavu, nevezme si ho. Prosím tě, zítra musím s ní mluvit! Tak okolo jedenácté? Ano, okolo jedenácté u svatého Karla. Zařídíš to? Zařídím. — Mé srdce hlasitě tlouklo. — — —

Časně ráno druhého dne jsem navštívil kolegyni Gábinu v jejím letním bytě u paní Čížkové. Gábi, co mám dělat, copak se mohu ženit? Gábi, dobrá, stará Gábi, viděla lásku a její okoralá duše se roznaříkala. Ano, lásku! Inu, vezměte se! Kdybych mohla, hned bych vám dala ty „třídy“ (v bance), které k ničemu nemám. — — Běžel jsem do dvorany. Jarka Zelinků tam připravoval večerní představení. Nyní se vše dověděl Jarka Zelinka. Ach, dobrý přítel nadevše! Žeň se! (Řekl „vole“?) Když tě chce, copak se lze ptát? Ano, ano, ale musíš mi pomoci! Nejprve jsme proklouzli kolem Věroččina domu. (Měl jsem tam v půl jedenácté přijít.) Ale cestou nás vzal pod rukama Déza, který tam šel také. Že prý Věročka čeká. Věročka čeká. Půjdeme tedy. Stavěli jsme se tam s Jarkou. Ani se tam nikdo nedostal k slovu, byli jsme samý smích, my dva. A samý vtip. Nyní ale zas musíme jít. (Blížila se jedenáctá.) A odpoledne? Půjdou se koupat do Sytové. Kde se sejdeme? Oh, však se sejdeme. Ale nyní sbohem! A zanechali jsme za sebou chvíli rozpačitého mlčení. A nyní na kopec k svátému Karlu! — —

Než záře dne pohasne nad údolem,

své cíle najde v křižovatkách cest

Golem — — —

Procházím se sám. Dole městečko, kolem jetel, žita, pláň, v dáli lesy, hory. Slunce svítí. Nebe je modré. Hodiny opakovačky z náměstí už odbily jedenáctou, volně a rozvážně. Ale již jdou, Máňa a Mařka Kosová. Objevily se na dřevěném mostě. Nyní se ale bílý klobouček odtrhl a běží, plove, běží mi vstříc. Jdeme si vstříc. Padáme si do náruče. Líbáme se. Jsme svoji. Mařka Kosová dochází. V jejích očích jsou zadržované slzy. — — Nyní jdeme sami, plni dojmů, plni lásky, do polí, kde skřivan zpívá, meze voní kvítím. Usedáme pod keř planých růží. Vše je dobré. Máme si toho tolik říci, ale což o tom hovoříme? Jen tak sem tam slovo. Však to není nutné. A oči? Ty se již sobě zaslíbily. — —

Ale ten dopolední čas je tak krátký! Vstáváme a vracíme se okolo stodol. A odpoledne? Vím, že na mne čeká Věra, ale ptám se, ptám se Máni: Mohla bys, Máňo, přijít? Mohla. Potkáváme Jarku Zelinku dole v ulici. Vše s ním vyjednávám v chvatu. Ať řekne Věře cokoli, ať si něco vymyslí, ale že zkrátka nepřijdu. — — —

Odpoledne jdeme k lesu mokřinou, úvozem za svatým Karlem dolů k brannskému lesu. Máňa má červený krepový klobouček, temně fialové hedvábné šaty. Les nás skryl. Šumí, voní tišinou, padá na nás příšeří. Vzal jsem svou lásku vysoko do svých paží a nesl ji vstříc lesní louce ozářené sluncem. Světlo nás oslepilo. — — — Události se přiostřily. Máňa žije doma ve válce a hněvu. Doma pláče a venku věří a touží. Konečně má jet se sestrami a ženichem na návštěvu babičky a příbuzných v Netolicích. Ženich jim tam bude představen. Pojedou tedy přes Prahu. Slíbili jsme si, že přijde ke mně tento den. — — A na Letné, ve svém bytě, píšu já Věročce psaní o kohoutkovi a slepičce. Psaní, jež říká: Zapomeň. Já už zapomněl. Byl to můj malý asyl. A nový román se spřádá a život běží dál.

Byla jedna hora kdys,

hora křišťálová — — —

Nedělní odpoledne. Čekám na Máňu. Může se stát, že nepřijde. Nebudu tedy čekat. Budu jen sedět a klidně vzpomínat. Nepřijde-li, nebudu se mučit. Venku svítí slunce, jsou asi tři hodiny odpoledne. — — Nyní kdosi ťuká. Vstávám s těžkým bušením srdce, sladká slabost mi tíží údy. Odmykám. Máňa. Vedu ji k sobě, ústa na ústech. — — Přinesla s sebou teplo dne a svoje teplo ženy, svoje vzrušení, své blyštící se oči, vlahé dojetím. Vedl jsem si ji a každým krokem jedna podrobná myšlenka mi dosvědčovala, že přišla. Nikdy na to nezapomenu. Přišla. Bylo mezi námi tak jasno, že nebylo třeba se domlouvat. Mohli jsme mlčet, a bylo, jako bychom rozprávěli. Pak jsme dostali společnou myšlenku. Dát se vyfotografovat. S naším návratem přišlo i trochu pološera a vášeň, předtím doutnající, zahořela plamenem. Byli jsme bezpeční, celý život byl před námi, zasnoubení pohledy svých očí, a přece ještě tentokrát jsme nepřekročili blízké. Před mýma očima a před mými polibky tála její dívčí nahost a odrážela se v zrcadle. Oh, že se tam nemohla zvěčnit: Den mohl být nekonečný, nebyli bychom se znavili. Den mohl být bez večera, nebyl bych se nasytil. S žalem, s žalem až tělesně bolestným pomáhal jsem jí oblékat její šaty z tmavého hedvábí. Ano, ještě tentokrát odcházíš ode mne jako děvče, ještě tentokrát říkal jsem ti ženo, jen abych oblažil své čekáním zmučené srdce. Ale má mysl nepuká zoufalstvím, neboť skálopevně věřím, nyní už jen čekáme, ale jednou budeme svoji. — — — My budeme svoji, Máňo, a ústa líbají slovo jména, jež vyslovují. — — —

Jeli jsme tramvají ruku v ruce, před očima minulé chvíle. Byli jsme milenci v očích svých i v očích všech. Když vystupovala, na ústa mne políbila a vyšla jako obláček, jako stín, jako úsměv, jako sen, a já se usmíval, jako když sen mne opouští. Na shledanou! — — —

Bloudil jsem, než jsem přišel domů, v kterési ulici překvapil mne vítr, plný prachu a deště, který nespadl. Oh, jak mne zdržel. Jako dítě jsem toužil být už doma. Máňa, říkala má duše, a slovo se znovu vtělovalo a šlo se mnou, šeptajíc mi, hladíc mne lehoučkýma ručkama a posílajíc mi vzdušné polibky. Konečně jsem došel. V mé posteli byla vlásenka, na mém stole květiny. Jako hýřil a pijan začal jsem vdechovat vůni vlasů, kterou jsem cítil, a vůni jejího těla, jímž byl provanutý vzduch kolem. Moje Máňa přišla! A sen, který se mi vkrádal pod víčka, byl plný blaha a rozkoše, neboť tu byla a byli jsme spolu a nemuseli, ale zůstali jsme takoví, jako jsme byli dříve. Jiný život neměl již smyslu, jiné těšení nemělo už důvodu. Ale to, že zase přijde a jednou zůstane, to stačilo být veškerým snem a veškerým životem. — — Máňa přišla! Všecko, co leželo v mém srdci jako marný sen, vše, proč jsem marně žil a marně dýchal, marně bojoval a marně se zklamal, stalo se skutkem, ať by byl život dále jakýkoliv, ten sladký triumf lásky nemohl už vymizet. Neboť jsme se milovali a ona přišla, aby se mi dala, a já vylíbal svou touhu na jejích rtech a nadepsal ji na bělosti jejích ramen a zpečetil jí poupata jejích ňader. A pak jsem položil slib jejího těla mezi zvadlé kvítí minulosti a čekal jsem u jejího oltáře, jako čeká ten, jenž věří na svého boha. — — —

Po dobu její návštěvy v Netolicích psali jsme si, i ona dosti pilně. A naše víra časem poklesávala a časem nabírala odvahy. Co se zatím dělo? Máňa v Netolicích konečně Urbanovi všechno řekla. Byl smutný a zmatený. Rodina ji přemlouvala a chtěla ji uchlácholit moudrostí starých. Konečně Urban odtamtud odjel, napsal Mániným rodičům a vymínil si dobu pro Máňu na rozmyšlenou. Termín zklamaného ženicha byl dosti pozdní — tuším asi patnáctý listopad. Ale věci tím ukončeny nebyly. Mánini rodiče, když se dověděli podrobnosti o odmítnutí v Netolicích, psali dopisy plné hněvu. A v těchto dnech dostal jsem i já zásilku z Jilemnice. Byla to bedna všech psaní a dárků, jež jsem Máně kdy dal, a žádost, abych také já odeslal dárky Mániny. Cítil jsem se uražen a odepsal, že věci, jež mi dala, jsou moje a i její věci jsou u mne uloženy, považuji je za její a vrátím jí je, až čas nadejde. Vyjádřil jsem se jaksi o vyrabování jejích zámků za její nepřítomnosti a napsal jsem své dobré důvody naší nové lásky. Ovšem, že se vše zhoršilo a dostal jsem ještě jedno psaní, tak neslušné, že jsem na ně ani nemohl odpovědět. Mé šance byly tedy rozbity, naše láska vydána bouři. Také Mánina psaní z té doby nebyla veselá. A byla tím méně veselá, čím více se blížila doba, kdy se měla vrátit domů. A ta doba nadešla. — — —

Jednoho dopoledne přišla ke mně do banky neznámá, cizí paní s lístkem od Máni, že jede do Prahy. Psaní bylo napsáno na nádraží, cizí dáma jela rychlíkem, dojela tedy dřív než Máňa a lístek včas odevzdala. V půl třetí jsem byl na nádraží. Čekali tam sice bratranci Hofmanovi, ale Máňa jim prchla. Obě malá děvčata poslala s nimi po Praze a Máňa šla opět na Letnou ke mně. — — —

Byla to chvíle smutná a naše láska se dívala vstříc nejisté budoucnosti. Ale byli jsme si věrnější a upřímnější než dříve a silnější tím více, čím venek více dorážel na naše sny. A na naše tvrdé hlavy. Milovali jsme se opět tento den a opojeni se rozloučili. Až o dovolené, slibovali jsme si. Ale přitom tiše potřásali hlavami a nevěděli, jak bude. — — Doprovodil jsem Máňu na nádraží a stál jsem na peróně, když se vlak již vzdaloval. Nyní odjíždí k domovu. Čas tedy ubíhá logicky vpřed. Co přinese? Máme pevnou vůli a pevnou lásku. Máme pevné právo svého mládí a své minulosti. Nemůžeme být přemoženi. — — —

Jen výš! Co není, jest. Co jest, to není.

Obzor splývá. Vesmír míří v tvůj střed ...

V měsíčný lán se line hudba snění ...

Jde blíž... Paprsek světla... Mizí svět...

První den mé dovolené byl živým a šťastně provedeným plánem, jak spatřit Máňu. Jen poprvé ji spatřit: Oh, spolu nás nesměl nikdo vidět. V Jilemnici byla „národní slavnost“. Co jsem se naskrýval za plotem sokolské zahrady. Co jsem se napokukoval otvory v křoví a nechtěl jsem být viděn. Ano, nechtěl jsem být vůbec viděn v Jilemnici. Tušil jsem, že jak by se byli u Krausů dozvěděli, že jsem na dovolené, vzali by Máňu z oběhu a nedošlo by k našemu setkání. Konečně přišla, Mařka Kosová mi ji přivedla. Lovili dva, ona a Jarka Zelinků. A nyní jsme šli spolu úvozem k nemocnici, šťastní, že nikoho nepotkáváme. Dostali jsme se až k lomu na vršku a tam, chráněni před lidmi a větrem, jenž burácel, kuli jsme plány, kterak se vídat denně. Bylo stanoveno, že denně budu sedat na skrytém místě za sokolovnou, a to vždy celou hodinu od pěti do šesti. Pak bylo také cosi stanoveno o kameni v uličce za Lukášovými a o psaníčkách tam vložených. Ale to mělo už jen pouhý koloritní smysl k vší té romantice a nebylo nikdy použito. Nuže, líbali jsme se nakonec, když naše plány byly ukuty, a rozcházeli jsme se s povzdechem. — Jisté je, že zprvu nešlo vše tak snadno. Prvý všední den po této neděli jsem čekal marně ve své skrýši a dozvěděl jsem se konečně, že Máňa vůbec nesmí sama ven. To bylo ovšem tuze zlé, ale i tu mohou pomoci přátelé a přítelkyně. Tentokrát pomohli snoubenci Bernard a Marta a zvolili si Máňu jen kvůli tomu za druhou družičku na svou svatbu, jen proto, aby měli právo občas vzít ji s sebou za tím či oním účelem a tak ji přivést tajně ke mně, milenci tak krutě pronásledovanému. Bylo to čtrnáct dní vzrušení a tajného vzdoru a revolty. Na pozdrav mi rodina neodpovídala, Máňa měla svá každodenní trápení a z kroužku příbuzenstva sem tam propukávaly zprávy, že mně Máňu nikdy nedají, že si na ni marně myslím a tak dále. Až teprve třetího dne večer přivedli mně Máňu ztrápenou zajetím ti dva dobromyslní snoubenci na kopeček za sokolovnu. Byl jsem se ten den koupat v Sytové. Jak jsem uháněl od vlaku, který se zpozdil! Už tam byli. Šli jsme si vstříc, ale již předem zdrceni krátkostí času a dvěma dny marného toužení. Bernardovi se diskrétně obrátili a dívali se na nezajímavou cestu, takže bylo možno aspoň několik polibků slíbat z nesmějících se rtíků. Ale chvíle byla tak ukrutně krátká, že ač jsem to předpokládal, přece jen jsem tím byl zkrušen a mé „už“ bylo téměř zalito slzami. Utěšili mne zítřkem. Za odměnu jejich přátelství políbili jsme se před nimi svou hubičkou na rozloučení. — — —

V následujících dnech jsme měli již více štěstí, ač byly dny, kdy jsem proležel v trávě až dvě hodiny v marné naději, s knížkou, již jsem nečetl. Pamatuji dobře na ty chvíle, kdy jsem bystřil sluch pro každý šelest a kdy se mi srdce rozbušilo pro každou ozvěnu kroků. Naproti v Mládkově cihelně bylo slyšet řinčení řetězů, bušení kladivem a křik dělníků. Přede mnou se rýsovaly meze k pískovnici a hleděl na mne pomník starého hřbitova. A mým světem byla tráva tak známá a proležená, na níž slunce stlalo čas v podobě stínů a chvějících se penízků pod stromy, překlánějícími se z parku. Někdy přišla Máňa brzy, někdy jsem čekal dlouho a někdy marně. Chodívali jsme do úvozů, do lesů, čím dál tím méně opatrní před lidmi. Konečně byla i Máňa méně a méně hlídána a oněch nešťastných dnů bylo míň a míň. Nejčastěji jsme chodili do krajů, ležících na cestě, do úvozu za starým hřbitovem, na cesty k Hrubému kopci, k hájence. Trhávali jsme jahody, pletli kytice slziček a kopretin. Sedávali jsme na výsluní a sáli horký dech země a skrývali se ve stínu lesů v Dlabolovsku a někdy na Hrubém kopci. Ale ať jsme chodili kudykoliv, všude šla s námi naše láska, tolik ohrožená, a kamínek ke kamínku jsme stavěli vzdušné zámky své budoucnosti. Sedali jsme vážní ruku v ruce na náhrobním kameni na starém hřbitově a městečko se prostíralo pod námi a hory nad námi. Leželi jsme v pasece Dlabolovska klidní a jistí v houštině a moje polibky se sytily jejíma štíhlýma dívčíma nožkama. Lehávali jsme za keři planých růží, dívali jsme se do nebe a uzavírali jsme v sebe propast blankytu, naslouchajíce monotónnímu zvučení neviditelných mušek. Kteréhosi dne se na Benecku odbývalo sokolské cvičení, Máňa dostala svolení jít s tetou z trafiky. Jak jsme pospíchali s Jarkou Zelinkovým za nimi! Malý Zelinka nahoře obstaral zprávy. A za chvíli už jsme bloudili s Máňou lesy a borůvčím a v moři horské paseky nás překvapil hvizd a křik svolávajících kamarádů, kteří přišli s poplachem, že cvičení skončilo a teta rozzlobená šla domů sama. Nyní bylo nutno vše zachránit a já se musel s Máňou narychlo rozloučit a hleděl jsem pln večerního smutku, jak se Máňa vzdaluje s Jarkou Z. a já žárlil na jeho právo a štěstí jít s ní dále než já, mluvit s ní, smát se s ní, když já už byl daleko a osamělý. Kdysi opět překvapil nás liják v polích za Vrbičkami. Jen taktak jsme unikli větrné a lijákové smršti v chaloupce pazderny. Ale i jistá jilemnická drbna se skryla před deštěm za dveřmi pazderny. Schovali jsme se i před ní. Dal jsem tehdy korunu klukovi, který se nabídl, že zavře dveře na chodbu, kudy by nás mohly vidět její rysí oči. Ti hodní lidé, když nás viděli tak plaché, nabídli nám posezení ve světnici. Bylo tam útulno a šero od deště, bijícího v okna. Venku na lukách se valily potoky vody. U stolu rozprávěli, kamna hřála a chudé okrasy světnice se nám zdály tak krásné. Tiskli jsme si horoucně ruce a cítili se jako muž a žena. Lidé byli dobří k nám a my se snažili být dobří k lidem. Konečně si tam Máňa vypůjčila staré boty a deštník a za plotem dívčí školy v moři bahna a svěžím vzduchu poklekši, jsme se líbali na rozchodnou. Bernardova svatba mi vzala Máňu na celý den, ale aspoň jsem ji uviděl večer, kdy jsme na náměstí zatahovali kočáry, modrou a krásnou v jejím úboru družičky. Můj dobrý tatínek, jak jsme se tehdy cítili přáteli, večer po téhle svatbě, když maminka poodešla (oh, ta to nesměla slyšet...), řekl mi ze své postele: Tahle slečna „Krauseová“ byla přece tak tuze hezká. Řekl to kvůli mně a já byl dojat a nevěda, jak jinak se mu odvděčit za dobré slovo, políbil jsem mu s díky ruku. Nyní jsme byli dojati oba a hlas se nám rozechvěl v napověděném spiklenectví sympatie.

Večer jsme byli pozváni nahoru k svatebčanům, vypili jsme tam sklenku vína a já mohl Máňu ještě chvíli vidět. — — Dlouho do noci jsem pak chodil pod ozářenými okny. — —

Ten den odpoledne, kdy svatba se již blížila, viděli jsme se s Věročkou. Podal jsem jí ruku a ona mi váhavě nastavila svou. — — Druhý den byly svatební dozvuky. Byli jsme na ně pozváni, ale přece jen jsme s Máňou litovali dne tak stráveného. Snili jsme spíše o krásných samotách cest, o vlídném stínu lesa, o polibcích dlouhých a něžných, veselých a rychlých. — —

Dovolená se chýlila ke konci. Počaly sliby o dopisování, sliby příštích setkání, někdy také romantické sny o útěku, v které jsme však nevěřili. Poslední den jsme se sešli na „Drahách“ za panskou stodolou. Byl to studený den, vítr už zle pofukoval, skrčili jsme se za žentour a poslední slova nám plynula ze rtů poznamenána bolestí loučení, kdy člověk touží říci tolik a řekne tak málo. — — —

Tak skončila tato doba čtrnácti dnů, kdy naše láska byla nejohroženější a nejvíc obětavá. V ní trpěla, věřila, ochabovala a znovu se vzchopila Mánina odolnost. Konečně vyšla ze všeho vítězně. Byly ale také dny, kdy litovala svého pokaženého domova a plakávala pro něj a dívala se nedůvěřivě na mne, nevědoma už jasně, zda vina je naše či jejich. Když jsem prohlašoval své „revoluční“ úsudky, věřila mi jen zpola. Věřila jen zpola, ale přece šla za mnou. Věnovali jsme této době každý své úsilí. Jednou se Máňa zalekla, když vyšla ven historie písničky o zlé maceše. Byl jsem však tehdy jen tuze málo vinen a náš hněv padl později společně na donašeče. — — Lahodilo nám také, že jsme středem pozornosti a naše láska že je útěchou mladých. Cítili jsme se hrdiny a tak jsme se dostávali stále výš, než byla skutečnost. Tak jsme získali své nesmrtelné vzpomínky. Bojovali jsme o sebe. Byla to krásná doba. Konečně minula, ale mé časté příjezdy pokračovaly v duchu této dovolené. Skrývali jsme se, scházeli se a procházeli v domnění, že se scházíme tajně dávno po tom, kdy Mánini rodiče dali vlastně věcem už jen jejich volný průběh. — —

Jsme nyní sami, již jen ty jsi mi zbyla,

ale vše, co bylo, v tobě rozkvétá.

Má věčná paměti, podepsaná tu i tady

všude kol a kol na své duši

milostnými nápisy mého prchlého jinošství...

Pomalu prchalo léto, slunce pohasínalo a jednou šla mi Máňa vstříc v jeho bledém svitu a její nožky se poprvé rosily v stříbrem jíní, které zbělelo louku. Když jsme se vracívali z dlouhých celoodpoledních procházek, přiostřoval se vzduch a první mrazíky počaly dráždit chřípí vůní čistého podzimu. Cesty, vroubené jeřáby, zpestřely spadlým listím, naše nohy šelestily, jdouce alejí, ale jasný obzor žhnul rudými korálky jeřabin. Cesta tvrdla, kroky duněly o zemi a naše volná chůze milenců se zrychlovala chladem, jenž ji poháněl. Naše polibky stydly opět chladem a podivný požitek svěžesti pronikal z pocelu celé tělo čerstvostí. Ruce si sdělovaly své teplo a naše nekonečné rozpravy se srážely v páru a mrzly v jíní nedaleko našich úst. Později přišly dlouhé, nekonečné deště a my skrytí pod plachtou deštníku jsme se tulili k sobě, svorně šlapali rozblácené cesty a usedávali na krátících se procházkách po hospůdkách, lákajících cestou a ohřívali jsme se horkými nápoji u pestře prostřených stolů. Bylo-li příliš ošklivo, scházeli jsme se u Kosů v hospodě, která temněla nedostatečnými okny, hráli jsme dlouhé karetní hry a vyprávěli si příběhy tolikrát již vyprávěné. A venku vítr ohýbal stromy, svíval poslední listy a hnal je daleko, daleko do mokrých lad a shromažďoval je v hnijící vodě příkopu. Zima se blížila a zima přišla, mráz se stal mrazem a my obnovili své dlouhé procházky a vyhlíželi jsme pytlová mračna, jež měla přinést sníh. A vracejíce se domů přinášeli jsme s sebou své rozmluvy lásky, zmrzlé v bílý poprašek na chmýří našich límců. Konečně jednoho dne naše kroky nebylo už slyšet v poduškách, jež se tu objevily a oblékly celou krajinu do běli a modři. Dlouhé a modré stíny měsíce loudily vzpomínky a slibovaly vánoce, rolničky zněly míjejíce nás a tratíce se v tichu závějí. Jásali jsme se všemi nad bílým příkrovem, zahřívali jsme se hroudováním a snili jsme, že rok skončí a že v tomto roce jsme se znovu setkali a že naše vánoce budou opět našimi vánocemi a příští rok že je budeme slavit jinak — jako muž a žena... Zatím v Mánině rodině mlčeli a čekali. Stejně s Urbanem bylo vše dávno ztraceno. V termínu, který si stanovil, přijel a odjel s konečným odmítnutím. A že věc byla vážná, odplakal to společně s Máňou na nádraží. Ostatně, snad věci pomohl též malý host z nebe, Mánina sestřička, která se narodila právě patnáctého listopadu a svedla na sebe celý zájem rodiny. — — —

Mládí klid nenosí, v kostelích neprosí,

mládí je tulácky chudé!

Pod stromy bez svíček u prázdných jesliček

spřádat své pohádky bude — — —

Letos jsem nebyl u Krausů zpívat s hochy štědrovečerní koledu, ač „strýček“ Áda mi oficiálně sdělil, že bych byl přijat dobře, kdybych přišel. Koleda ale, která se zpívala, byla ode mne a krom tohoto pozdravu jsem poslal i malý dárek. A pak jsme se s Máňou smluvili, že půjdem na půlnoční. A když se večer hoši hrnuli odtamtud ze dveří, objevila se na prahu Máňa v novém růžovém župánku, který dostala pod stromeček. Nečekal jsem a přiběhl k ní. Dotvrdili jsme své plány o „půlnoční“ a poděkovali si za vzájemné dárky. — —

K jedenácté hodině, která zvolna a vážně zazněla z věže svým dvojím hlasem, sešli jsme se na náměstí. Máňa zachumlána v kožešině a já skrčen do svého pláště. Sněžilo. Oteplovalo se a hrozilo deštěm. Štědrovečerní dlouhá noc se bělala kolem. Máňa měla v rukou rozkvetlou třešňovou větvičku barborku. Dali jsme se k mříčenské aleji. Sníh tížil střechy. Zvědavá ulička vypadala nižší a schoulenější v nakupeném spadaném sněhu a z okapů visely staré rampouchy. Okénka už ztemněla, jen tu a tam se skrz bílou napjatou záclonku kmitala světélka stromků. Alej ležela před námi se svými větvemi zatíženými sněhem a se svou bílou nekonečnou dálkou cesty, tratící se v bezměrnu. — Svou rozkvetlou větvičku jsme si schovali na hrobě Pepíka Kitlera, abychom měli volné ruce a aby i on měl podíl z rozkvetlého štěstí, on, milenec mrtvý a smutný. Udělali jsme důlek do sněhu, kryjícího jeho hrobku, a svou větvičku jsme mu dali pod ochranu. A pak jsme šli dlouhou cestou a pytlová oblaka se zavřela za námi a začalo drobounce mžít. — —

Na Silvestra byl taneční večer u Šimáčků s nějakým programem. Máňa nemohla přijít, rozhodli jsme se tedy my, nejlepší kamarádi, že oslavíme svého Silvestra lépe, útulněji a o samotě. Objednali jsme si pokoj číslo pět, nanesli jsme si tam zásoby vína a likérů, vzali s sebou mandolínu a od chvíle, kdy hudba dole v sále spustila promenádu, dali jsme se do soukromého mládeneckého veselí při zavřených dveřích. Zpívali jsme, loučili se s minulostí, vzpomínali všech minulých Silvestrů a snili o budoucích. Na programu příštího roku 1921 byla má svatba a opuštění mládeneckého kroužku. Když odbíjela půlnoc, zvedli jsme číše na tuto budoucnost, která se měla naplnit a která dík minulosti byla tak vlídná a připravila ji. Zdola zaznívaly zvuky kvapíku, přicházely tlumeně a byly dobrým doprovodem. — — —

Na tvoji krásu, svobodné mládí!

Na tvoji odvahu, sílo!

Život je jeden, ne, kamarádi?

Poroučím, aby se pilo!

Byli jsme notně opojeni, když oslava skončila, ale ne opilí. Tlumená hudba ze sálu hrála mi v žilách a radostné melodie setkávaly z barevných vzpomínek obraz Máni, obraz snu milovaného a dosaženého. Sne — říkaly moje vztažené ruce. Máňo — říkaly moje úsměvy. Všechny obrazy minulosti přicházely a přestrojovaly se z obleku v oblek, přeměňovaly se z rysů v rys, z dítěte v děvče a budoucí čas mi sliboval rozkoší v žilách nadějný růst další — z děvčete v ženu. Tušil jsem ji, jdoucí po mém boku, milenku vášnivou, horkou a uspokojenou. Jí cinkaly číše na pozdrav, jí vlévaly se mé sny v oheň radosti. Minulá a vždycky tatáž, vždycky nitka mého života! Vzpomínko přicházející a odcházející. Vždycky tatáž, samo štěstí, přicházející a prchající. Opustilas mne, abys mne vychovala. Navštívilas mne, abys mne opět získala. Osud byl vždycky logický, znovu nás svazuje. Hle, bůh, jenž mi schází, toť on, jenž nás důsledně svazuje a rozvazuje nás jen tehdy, když poznal, že něco špatně rostlo. Poznáváme tě, lásko, která máš s námi své úmysly. Pijme! Byla to radost, jež nás navštívila. Je dobře starat se, co nás navštíví zítra? A někde daleko, za zasněženými obzory, vychází slunce nového roku. — — —

Zima nás vodila dále na procházkách o nedělích, kdy jsem přijížděl. Bylo po Třech králích, prchly lednové neděle, přišel únor. Jaro se ohlašovalo časně. Nyní jsme s přáteli kuli plány, aby kontakt s rodiči byl navázán. Dělám ohromné a báječné rozpočty, mohu-li se ženit při své gáži. Shledal jsem, že všechny podmínky jsou snesitelné, rozhodná zůstává jen otázka svolení a dohody s rodiči. Jednoho dne, neporadiv se s nikým, ani s Máňou, napsal jsem zdvořilý dopis Máninu otci, zda bych ho směl navštívit. Dostal jsem odpověď, že nemá nic proti tomu. Hurá. Kostky jsou vrženy. S celým svým štábem, neboť všichni kamarádi chtěli být při tom, jel jsem v sobotu 19. února do Jilemnice. Cestou lítaly vtipy o zítřejší scéně. Máňa byla na nádraží. Nyní se tedy blíží rozhodná chvíle. Byli jsme trochu vážní a trochu nervózně veselí událostmi — — —

A doma potom v závětří

stavěli zámky z povětří

a dumali a snili — — —

V neděli už od půl desáté jsem seděl v Jeriovsku v hospodě a se mnou Máňa. Byl tam i Jarka Zelinků, Balů, inu celý štáb. Dělaly se ovšem ještě vtipy, ale nešly už tak od srdce, byly škrcené. Chodil jsem po prknech poplivané podlahy a občas jsem se podíval něžně na Máňu. Byla zamlklá. Hodinky jsem vytahoval přes tu chvíli a snažil se o apatický klid, abych zmohl tlučení srdce a trému. Mluvil-li jsem co, mluvil jsem druhou maličkou částí mozku, ale většina mých myšlenek bez ustání byla soustředěna na „to“.

Konečně bylo nutno jít. Bylo čtvrt na dvanáct. Ovšem že jsme se nyní políbili polibkem vroucím a vážným. A nyní se smečka vyhrnula do ulice a vyprovodila mne až k soše svatého Josefa s pokřikem a smíchem. Máňu měli ve svém středu. Brzy se ovšem každý v městě dověděl, proč ten povyk. Hoši to křičeli přes celou ulici. A zatím já se blížil k náměstí uprostřed zlatého polosvitu časně jarního slunce. — —

Jakžtakž jsem přemohl hrůzu vstupu, jakžtakž ovládl pozdrav. Dole v pokojíčku mne uvítal pan Krause. Zdá se, že všechna má pyšná řeč se zhroutila v několik málo prostých slov. Sotva se řeklo, co se mělo říci. Ale i tak jsme si předem rozuměli, čím víc ubíhaly minuty, tím víc květnatých frází se mi podařilo udat. Nejvíc jsem si později cenil vzletného obratu o pantatínkově bohatství: Ale ovšem, jste přece bohat, neboť máte Máňu! Domnívám se nyní, že první polovice věty vzbudila zděšení a druhá nedůvěru. Ale, jak říkám, dobře jsme si rozuměli a nyní oné nepřátelské minulosti jako by ani nebylo. Byla tam už i příští paní tchyně s malou Maninou sestřičkou a ujala se niti hovoru za ostýchavého tatínka. Nyní jsem měl ovšem delší zotavení a měl jsem příležitost jen přizvukovat. Seděl jsem si pěkně na židli a chvíle prchala. Teď jsme se již všichni ohlíželi po dveřích a čekali Máňu. Bylo na čase, aby vstoupila jako víla do třetího jednání. A Máňa nešla! Protahovali jsme zas hovor téměř už příbuzenský, a čekali dále. Ovšem, nyní vším minulým byla vinna jen Máňa, svou nestálostí. Nyní ale bohudík snad se už ustálila. (Smál jsem se do hrsti — ustálila. My se nebudem ustalovat!) A všechno už je tedy zažehnáno. A toť se ví, nikdy nikdo proti mně nebyl, ne, ne. Mluvili jsme si pěkně do rukou, bylo zřejmé, že vše byla jen hloupost, vše ta Máňa, není třeba na to ani vzpomínat. Ovšem, Máňu, tu ať si pěkně zkrátka — — a tak jsme se trojhlasně smáli.

Měl jsem se také k maličké, působí to prý na maminky. Ostýchavě toužil jsem ji pochovat. Ale díky bohu řvala mi tuze na rukou. Nějaký vtip proletěl, to vše přijde časem, do všeho se člověk vpraví. Měl jsem tedy důvod trochu ostýchavě se usmívat. Oh, hodiny už bily čtvrt na jednu! Ale hle, nyní kdosi mluví v kuchyni. Ano, je to Máňa. Hej, Máňo! A ostýchavě stávali jsme se ženichem a nevěstou a zapíjeli své štěstí sklenkou mělnického. Musel jsem vypít ještě jednu, neboť se chodí po dvou. A odpoledne se tedy uvidíme. Byl to pěkný triumf, říci to pěkně před rodiči. Kampak půjdete? Nu, tak trochu na procházku. A odcházeje, jsem vyprovázen úsměvy. A ještě na prahu: A choďte hezky za ní k nám, jako domů, ať se poznáte... Díváme se na sebe s Máňou potutelně — — — Oh, jak my se známe. A ruce si tiskneme vší silou, radostí a tíhou chvíle. — — —

Odpoledne jdeme s celou smečkou do Arnoštova. Do půl cesty a ještě dále se točí hovor okolo „toho“. Vzpomínám na každé slovo, které se řeklo, a jdu pyšně jako vojevůdce po vyhrané bitvě. Jinak mé napjaté nervy se uspokojují a uklidňují do šťastné nálady. Stávám se zaraženým a šeptám Máně: Trochu mne bolí hlava. A oba si rozumíme. — —

Cestou Máňa rozkládá klukům své názory na svobodu jednání v manželském svazku a trochu mi tím nasazuje červa, který dojídá poslední zbytky nálady. Ale je s sebou smečka — a ta se už o zábavu postará. Sedíme v Arnoštově, pijeme víno a smích se odráží o stěny. Je šero a nepěkně. Vracíme se pozdě večer. Sbohem, Máňo! A vyprošuji si uctivé poručení pánům rodičům atd. atd. — — —

Příští neděli mi Máňa hlásí nesměle a nerada, že mám přijít k večeři. A tak sedím dlouhý večer vedle Máni a oči všech okolo stolu se cvičí ve zvyku dívat se na nás jako na párek. Nemáme z této společné večeře nic víc než slávu a novost, ale přesto jsme povzneseni, neboť jsme středem a důvodem této rodinné společnosti. Teprv když odcházím, vyprovází mne Máňa ke dveřím a temná dlouhá síň nám vynahrazuje všechny ztracené polibky. — — —

Téměř každý týden co týden jezdím nyní domů. Chodíme na procházky nebo sedíme nahoře v pokoji, nerušeni a šťastní. Umíme si nyní vybírat mezi procházkou a intimní chvílí. Znám nyní nový druh polibků, polibků bezpečných, ba, jsme i trochu rádi, jsme-li překvapeni, a těšíme se z onoho dopouštějícího a porozumivého úsměvu, který nám vlídně kyne. Jsme snoubenci. Nyní již nikdy, když odjíždím, neopomenu se poroučet dole u Krausů. Ještě trochu posedím, trochu pohovořím a Máňa mne vyprovází síní. Jaká je teplá v té ledové síni. A rychlé polibky jak hřejí! Jak lnou! A vycházím ven do zimy a zvonek za mnou klinká: sbohem — na shledanou — — —

Prchá duben. Velikonce nastávají, slunečné, ale větrné. Vyšlehal jsem Máňu. Ovšem, velmi jemně. A nyní jdem spolu na procházku někam za město, abychom ušli útokům hordy kluků. Mrazivý vzduch nás šlehá. Jdeme do martinického lesa. A kytička fialek místo velikonočního vajíčka voní a vítr roznáší vůni po schnoucích polích. — —

Tesklivá muška bzučí, v okno bije,

zpívá stará matčina melodie,

že se vše poddá — — —

Po velikonocích jela se mnou Máňa do Prahy. Na nádraží nás vyprovázeli moji i její rodiče. Tentokrát byla, jak se říká, ruka v rukávě. A dejte si na ni pozor, volá za mnou její maminka. Myslel jsem, že to jsou pošetilá slova. Kdepak, naše nová láska, ubohá nová láska, měla zase přežít své zlé dny. Ne, Praha nám nikdy nesvědčila. Tam vanul pro Máňu vždy nějaký nový, cizí vzduch, a ta jemná atmosféra vzpomínek na domácí skrýše polibků a vzájemná a věrná něha, vše se rozprchlo. Bylo to kruté poznání, ale dosti dobře jsem je nesl. — — —

Věc nedala na sebe dlouho čekat, poznával jsem z neklamných znamení, jak Máňa pozdě chodí na schůzky, jak je roztržitá, jak je bez oné pozorné a přemýšlivé něhy, kterou dává jen láska, opět jsem tedy seznal, že tato vzájemnost, zdánlivě krví a slzami zalévaná a jako kmen silná, není než stéblem trávy. Řekl jsem, že to bylo pro mne bolestné poznání. Ne, bylo to zklamání jednou provždy a naposled. Ano, od té chvíle, nikdy už potom jsem neměl víru. Je to pravda? Je! Ale neklesl jsem na duchu, nenaříkal jsem, nezoufal si. Ba, co více, nedával jsem Máně znát, že to pozoruji. Nuže, lhal jsem tedy. Byl jsem sice lepším politikem, ale horším milencem. V porovnání k onomu láskou nemocnému z roku 1919 byl jsem jen láskou znepokojený, dívkou zklamaný. Ale zůstal jsem žít. Neboť tehdy jsem umřel na tuto nemoc. Co dělala Máňa? Měla své soukromé hry a spolky, o nichž nic neříkala, měla své těžiště mezi svými příbuznými, kteří byli pro ni vždy na místě božím — a co hlavního, považovala mne nyní již za člena onoho zjevného spiknutí proti vší mladosti, jehož jméno je rodina. Bylo mi bojovat. Dobří Mánini bratranečkové si nejspíš umínili pomstít kapitánovu popravu a nastrojili mi několik zjevných sítí. Máňa navštívila s nimi kapitána — jeho věrná láska ji překvapila — našla růže pod svou fotografií. To bylo silné pro její romantické sny. Sešla se v Praze s člověkem bohémem, elegánem, chodila do kaváren, koketovala, hrála určitou úlohu. Při tom všem jsem já nebyl. Chodila s bratrancem na schůzky, v nichž bylo lze se líbat a svému svědomí povídat pohádky o příbuzenství. To jsem nevěděl, ale tušil. Jak by ne. Což mladé děvče dovede vzít přízeň jednomu, aby ji nedalo druhému? Činil jsem se, seč jsem byl, aby má úloha zůstala netknutá. Poražen je jen ten, kdo se poraženým hlásí. Já byl ženich, dbal jsem svých práv a zticha jsem pozoroval, uměle se drže nad svým pádem. Nad svým pádem, kde bych dovedl žebrat, připomínat, vyčítat. Nuže, chodili jsme do divadel, rozmlouvali, procházeli se, ale byli jsme jen dobří známí. Naše láska již zase nebyla s námi. Seděli jsme na Letné, slunce ozařovalo Prahu, mé touhy se před ní ochlazovaly. Byla jako chladné slunce, jež nehřálo onoho dne. Zašli jsme ke mně. Až jsem se zajíkal smutkem, že ta, která vešla, dávno nebyla tou, jež vešla kdysi. Seděli jsme na Petříně, v sporé trávě vojenského cvičiště, dul do nás vítr. Mluvil jsem, nebylo to k ničemu. Kdybych byl mluvil božská slova, nebylo by to k ničemu, neboť jsme byli v Praze. Zticha jsem ji proklínal, tu Prahu. A kolikrát tehdy zažíznily mé touhy po onom životním rozpětí dne, kdy jsme chodili noční Letnou o sletových dnech. Kolikrát s trpkostí jsem vzpomněl onoho dávného štěstí, těžko dobytého, a provždy zas ztraceného, nestálého štěstí lásky, již jsem nevzal v jejích nejlepších chvílích. Což je dnes ještě možné pamatovat podrobnosti oněch zklamání a výčitky oněch nocí, kdy mé myšlenky nezbytně porovnávaly minulost s přítomností? Má lásko, nebylo to tehdy, kdy jsi dostala onu ránu, na niž se umírá v mládí? Nebylo to tehdy, kdy ta, jež si tebou mohla vystlat budoucnost svých roků, neopatrně ti pochroumala tvou malou ptačí hruď? Jednoho dne potom stala ses chorobnou a neduživou, kdo ví, kdo ví. Umírajíce staří, myslíme na nemoci mládí, a vzpomínáme, v které z nich má svůj původ naše nemoc poslední a smrtelná. Tiše a zcela již pustí hledáme ve vzpomínce den, kde čísi bílá ruka otevřela okno a něco, co dlelo s námi, prchlo a víc se nevrátilo. Lásko, ubohá lásko, kterás nedovedla žít déle než několik dní, umírající s jistotou, umírající všedně a bolestně chudě, nebylas to ty, kterás mne provždy přesvědčila o marnosti všech tužeb, všech věr, všech snah? Lásko, ubohá malá lásko, nebylo lépe dýchat na tebe dvojími ústy, hřáti tě dvojí krví, dvojíma rukama, než pustit tě tak náhle a bez vší příčiny na smutnou a samotářskou cestu vzpomínkami? Co ses naučila na této cestě? Konečně ses přece naučila, že co je, nemá trvání, co slibuje, lže, co objímá, zrazuje? A tak když ses posléze vrátila, vrátila ses opět jiná. Jiná, se zárodky své příští budoucnosti. Může ti to někdo vyčítat, lásko? — —

Před Mániným odjezdem jsme podnikli se smečkou výlet do Krče. Byl bezvýznamný, jako v ty ostatní dny předtím. Pak Máňa odjela. Zbohatl jsem o jednu zkušenost. Že láska a žena nejsou nikdy navždy dosaženy. Ta zkušenost se podobala skepsi jako vejce vejci. — — —

Dnes — dvě duše jsou znaveny,

a cizí, v cizích luhách stanou

s dvojí svou myslí ztroskotanou...

Bylo opět tedy vše takové, že když jsme se rozcházeli s trochou veselí, nemohli jsme předpokládat, jací se zítra sejdeme. Byly tu opět procházky, kdy jsme šli dlouho neposlouchajíce druh druha, s utkvělým úsměvem se dívajíce do dálek. Máňa za svými novými sny a já za sny starými. Ale jedno mezi námi nebylo — a to nebezpečí, že půjdeme za těmito sny. Ukuli jsme si kolem sebe kruh rodiny a neměli jsme ani dost málo chuti ani odvahy, opět ho překročit. Všechny naše minulé výboje a boje měly pro nás dobrý zvuk, jako věci práva mládí a výběru. Nyní jsme již nedůvěřovali svým sklonům a tak celý průběh nemoci byl vnitřní, neměl naději na větší pole hněvů a rozchodů, pracoval vnitřně, skrytě a zatrpkle. Kdysi jsme se rozešli a plakali jsme pro sebe. Kdybychom se byli nyní rozešli, byli bychom si dali lehké sbohem. Neboť tehdy jsme rozvázali, co nebylo svázáno, a nyní jsme se nepokoušeli rozbít, co bylo skuto. Nedovedli jsme věci dát veřejnosti, pro kterou jsme byli kdysi hrdiny a jež nás schvalovala. Nedovedli jsme román, jejž jsme napsali, zakončit groteskním a ostudným závěrem. Styděli jsme se dát svým přemoženým právo vítězného slova: Kdysi jsme my měli pravdu. A vůbec jsme se nechtěli rozejít. Napjali jsme svoje provazy a zkoušeli jejich pevnost. Byly pevné. A druh druha jsme zádumčivě obviňovali z věcí minulých, přítomných i budoucích. Dívali jsme se na sebe očima provinilých. A nejvíce jsme se styděli před svou láskou. Někdy jsme na to naráželi v řeči. Máňa říkala „tenkrát“, jako by řekla v Malstromu. Máňa mne učila nechuti k tomu, že se ke mně vrátila. Dobré vzpomínky v mém srdci jako dobří andělé říkaly však: nevěř, nevěř, není to tak. Ale přesto, kalila se už i minulost těmito slovy, kalila, kalila a i já se stával střízlivým, krutým, nedobrým. Ale lítost byla stále silnější. Má malá naděje ještě chtěla. A dosahovala jen chatrných mincí. — — —

Doma se ovšem vše poněkud změnilo proti Praze. Nalezli jsme opět svá místa: i když jsme neměli víru, měli jsme aspoň vzpomínky a dobrotivá domovina je znala jako dobrá bába bezedno pohádek. A pak bylo jaro, lepší jaro než pražské, sporé, větrné, deštivé, omezované nejvýš na světlé ulice a zpívající parky. Zde bylo jaro trávy, květů, lesa, úvozů, jaro osamělých stromů a jaro silnic, putujících stromořadími. Ještě jsme nalézali drobty mezi těmito starými druhy, ale přijímali jsme je s tváří zastíněnou zármutkem. V Máně Praha zůstávala jako uzamčený obraz a ve mně vězelo očekávání, že zlé neskončilo, že trvá, že doutná a že propukne. — — —

Jezdil jsem domů tak každých čtrnáct dnů. Svatodušní svátky se blížily. Velice jsem se těšil, a mnoho si od nich sliboval. Nebylo to tedy pro mne pěkným překvapením, když večer mého příjezdu na svátky mi Máňa hlásila, že přijedou Zděnda s Hojkou (kamarádem) a že půjdem na hory. Neřekla, že bychom mohli jít s nimi, ale řekla to tak, že ona a oni půjdou, což znamenalo, že mohu jít s nimi, budu-li chtít, čili když je to nutné. Nu dobrá, měl jsem hroznou radost, velmi jsem se smál a nemohl jsem dlouho z radosti a smíchu vyjít. K malému Mánině opomenutí jsem se ovšem nehlásil nahlas, ale sám pak domů jsem šel se sklopenou hlavou a s předtuchami velmi oprávněnými. Ráno jsme skutečně vyrazili. Jeli jsme do Roketnice, šli ke Dvořačkám, vzhůru k Labi, ke Sněžným jámám, na Šišák, v Petrovce jsme chtěli spát, nedostali jsme však nocleh a tak nakonec bylo nutné sejít až do Špindlu. Den byl krásný. Pátým členem společnosti byla slečna Olinka. Pro ni to byl den lovu, neboť byla poslána s dvěma mládenci. Pro mne to byl jediný zdroj dobré zábavy, tato blbost v sukních. Šli jsme tedy dosti vesele, ač ovšem měl jsem tolik rozumu, že jsem dělal prostého hosta společnosti. Vzdal jsem se z dobrých důvodů svých nároků na ženicha. Nebylo radno začínat bojem, dokonce bojem beznadějným. Předstíral jsem celou cestu hloupého, jenž nic netuší. A to mne jedině chránilo před fiaskem. Ale viděl a slyšel jsem všechno. Viděl jsem, jak šla Máňa s Hojkou vzhůru k Dvoračkám a jak on vzdychal a kroutil očima, jak k ní byl vlídný, pokorný otrok, ani zvuk polibků by mne byl nepřekvapil. Hezky a vesele jsem se smál vtipům, jež nebyly k smíchu, a když jsem pozoroval dorozumívající se pohledy mládenců, říkajících si o mně: je to vůl, smál jsem se ještě víc. S Máňou jsem šel občas jen mimochodem a staral jsem se o ni také jen mimochodem a aby to neobtěžovalo. Nevyhledávala zřejmě mou společnost. Častovala mne rozmrzelostí a mlčením, byla-li má společnost právě delší, než bylo milé, anebo vetřel-li jsem se do rozhovoru, jejž vedla. Co se starostlivosti týče, byla zahrnuta takovou péčí, že na moji nebylo už místa ani času. Ale jak říkám, den byl krásný, sluníčko pražilo a opékalo nás. K Špindlu jsme šli nocí, nádhernou cestou lesem dolů, ale světélka v údolí nám byla přec vysvobozením a oddechem. V první boudě jsme zastavili, navečeřeli se a šli jsme spát. Bylo ostatně velmi veselo ten večer. A já mlčky a neznatelně hlídal jako dobrý pes. — — —

Ráno nás vzbudilo slunce. Byl jsem z prvních, kdo se vzbudili. Díval jsem se z okna. Druhé časné ptáče byla Máňa. Viděl jsem ji náhle, jak kráčí k lesu. Má naděje si opět se mnou zahrála. Ta naděje mi řekla: jde a čeká na tě. Letěl jsem tedy za ní. Seděla na kraji lesa, ale na mne nečekala. Byla jen vlídná. Jak rád bych se byl s ní políbil v onu chvíli uprostřed přírody tak svěží, před dnem tak jasným, ve vůni lesa tak pronikavé. Ta Máňa, jež seděla zádumčivě v mechu, ta se se mnou nelíbala. Rozsudek celého dne zjevil se mi opět, ne už růžový, ne už nadějný — a odklusal jsem do svého pokoje a znovu jsem se zapřáhl do jha úsměvů a hlouposti, jež nic nevidí a nic nechce. Máňa šla přede mnou jako uražené božstvo. Proč byla na té vycházce? Z jakého rozmaru? Nevím. Ale jistě jsem věděl, že na mne na kraji lesa nečekala. — — —

Namluvili jsme děvčatům, že jdem kus Bílým Labem a vylezli jsme až k Luční boudě, k Obří boudě a mládenci šli sami až na Sněžku. Čekali jsme na ně dole. Do Špindlu jsme pak šli přes Kozí hřbety, strmou cestou, slunce v tvářích a spálili jsme se až hrůza. Domů jsme šli dále pěšky přes Krausovky, kde měli Němci tancovačku a kde nám hrozil výprask pro pošklebky našich děvčat. Ve Štěpanicích jsme se stavili na Benátkách a rozveselivše se lihovinami šli jsme až domů se zpěvem a smíchem. Byl jsem dokonce míň opilý, než jsem dělal, ale bylo mi smutno a mé zoufalství se smálo a zpívalo víc, než bylo třeba. — — —

Ráno jsme dlouho spali. Pak jsme vykonali návštěvu u Olinky, směšnou a hloupou návštěvu v buržoazním domě a před odjezdem obou „kamarádů“ jsme jeli na projížďku kočárem do Křižlic a zpět. Pak jsme je odvezli kočárem do Martinic k vlaku. — — —

Byl jsem hrozně znaven celými těmi svátky, a když jsme se ještě trochu projeli s Máňou oborou k Hutendorfu, mlčel jsem a nejraději bych se byl svalil do klubka pod sedadla a usnul právě jako ten pes hlídač, příliš znavený službou, když konečně skončila. Když jsme jeli kolem viaduktu dráhy, jel právě vlak a Máňa mávala kapesníkem divoce s orosenýma očima. Právě tak asi by byla před rokem mávala mně, kdyby byla jela v kočáře s kapitánem a já jí navždy odjížděl z očí, navždy, před její svatbou. A tohle mne nejvíc zkrušilo. Neuvažoval jsem už, zda mám mluvit a opět se smát jakoby nic, a mlčel jsem celou cestu. — — —

Přijeli jsme do Jilemnice příliš brzy a shodli jsme se tedy, že se ještě trochu projdeme po mříčenské aleji. Sluníčko dozařovalo toho dne a vše bylo zlaté. Kráčeli jsme vzhůru ke hřbitovu. Ale byl jsem plný slov, plný nespokojenosti, plný výčitek a všechna ta slova ve mně mlčela a bolela mne, až jsem byl zmožen zoufalstvím. Ani jediné to slovo nevyšlo mi z úst a duše mi zahořkla. I Máňa mlčela. Došli jsme až do Dlabolovska mlčky. Usedli jsme u cestičky v smrčí — mlčky. Ani nevím, kdy a jak jsme se rozhovořili. Konečně to vyrazilo — nespokojené a trpké. Nyní Máňa řekla, ano, to je náhoda, že my dva se máme vzít... Ano, řekla, řekla dokonce, že nevidí rozdíl v tom ženit se s tím či oním. Svěsil jsem hlavu a neměl jsem již svá horoucí slova jistoty, že právě my to jsme, že právě my to musíme být, kteří jsme se tolik milovali. Ale když jsem se rozhovořil, mluvil jsem, že všechno chápu. Že je jisté, že vše uvadá, uvadá — — — Mluvil jsem znovu a má slova, jak mne opouštěla, ulehčovala mi. — — —

Konečně jsem mluvil pravdu, konečně jsem se již více nenamáhal, než seč jsem byl. Říkal jsem, vím, že už je pryč láska, ano, je pryč láska, je pryč — — — A díval jsem se po hvězdách, které začaly probleskovat na obloze. Ano, Máňo, chápu to, je snad třeba se rozejít, ještě jednou nutno uhnout osudu, ještě jednou proti všem, po svém. Po svém to musíme provést, my, kteří si konečně rozumíme. Jsem ochoten — Ale Máňa mlčela. Říkala jen „mluv“ a hladila mi vlasy. Nyní jsme byli skutečně smutní a opuštění, byli jsme smutní a tiší, neboť právě jsme se vyznali z nelásky, byli jsme spoluviníci, kteří spáchali zločin. Byli jsme ti, kdož sedí sami a chudí pod hvězdami, a musíme se tedy k sobě vinout, neníliž pravda? A musíme se tedy milovat smutnou, zádumčivou láskou. A kráčejíce domů, byli jsme opět spolu, spolu ve svém porozumění osudu, jenž se pravděpodobně již dávno rozhodl. A Máňa mi nabídla rty a líbali jsme se jako dvě opuštěné děti uprostřed vesmíru, děti, jež nahlédly do třináctého pokoje a stulily se hrůzou před chladem nelásky, před děsem odcizení, před hrůzou opuštění, před smutkem poslední a konečné beznaděje. Couvli jsme právě v té chvíli, kdy jsme se domnívali, že jsme se přehoupli přes poslední přehradu dolů do propasti, dolů do propasti, kde láska již není, není, ocitli jsme se na novém poli nových úsměvů, nového milování, ano, nového milování. — — —

Za krev, již jsi dala,

slzy, v nichž ses smála,

pojď, má milá, půjdem spolu celým životem ...

Nastaly žhavé dny léta. Příští neděli jsem nejel domů. Strávil jsem ji na plovárně. Bezvýslednost žhavé trýzně mne spalovala. Začal jsem myslet na Máňu jako na ženu. Léto bylo ve mně a mé noci byly bezesné. Jel jsem domů v sobotu 28. května. — — — Našli jsme se s Máňou žhaví a milující se. Trápili jsme se v objetích plných vášně. Drtili jsme se v polibcích, o nichž jsme tak dlouho nevěděli. Seděli jsme u Krausů dlouho do večera. Šero nás přepadlo nahoře v pokojíčku. Chci tě, šeptal jsem jí na pohovce dívčího pokoje. Vezmi, říkaly oči. Ale nebylo to možné. Hráli jsme si tedy na to, co nemohlo být, polibky s objetím. Ztráceli jsme nakonec hlavu uprostřed víru smyslné a dychtivé trýzně. Kdykoli jsme se na sebe podívali, viděli jsme si v očích své rozhodnutí. Nastala neděle. Dopoledne je vždy krátké, učinili jsme si z něho předmluvu příštího odpoledne. Líbali jsme se na vřesu Dlabolovska a moje polibky hlásaly včerejší výzvu: chci tě — a její polibky pokorně uznávaly: vezmi. A chtění zůstalo chtěním a slib slibem. Šli jsme domů s pílí za klinkotu poledních zvonů. Nedávné minulosti před čtrnácti dny jako by ani nebylo. Odpoledne bylo nesnesitelně horké, jeli jsme kočárem po silnici k Hrabačovu. Vezli jsme s sebou sestřičku Milču. Naše ruce se potkávaly a připomínaly se žhavými doteky: Chci tě, říkaly jedny. Jen vezmi, hladily druhé. Byli jsme dorozuměni. Když jsme se vraceli, zastavili jsme koně na hrabačovském mostě. Chceme se ještě projít, vysvětlovali jsme Milce. A šli jsme, jakoby vrávorajíce, šli jsme lipovou alejí k Chmelnici. Byly asi čtyři odpoledne. Věděli jsme, kam jdeme. Chmelnicí jsme se dali přímo vzhůru. Hovořili jsme cosi, ale bylo to lživé. Vedl jsem ji za ruku, jako vedeme někoho do svého bytu. Zde to je, říkaly moje oči. A slova a smích opět o čemsi lhaly. Jehličí lesa nám vonělo vstříc. Ptačí zpěvy nám jásaly vstříc. Slunce hřálo z výše. — — —

Minuli jsme paseku jahod, přešli jsme mírnou cestičkou trávy a bříz a drali se vzhůru a vzhůru houštinou. Našli jsme místečko v smrčí, místečko malé jako pokoj. Slunce a nebesa se nám dívala do tváří. Odložme, Máňo, jsme doma. Strom byl věšákem a šatníkem a mech byl pohovkou plnou vůně a měkkosti. Rozechvěn líbal jsem ramínka, ústa se vpila v úbělovou a sluncem zlacenou kůži. Košilka se smekla. Bojím se, šeptala Máňa. Neboj se, koktal jsem. Chci tě, připomínal jsem beze slov. Musí to být, kývala přivírající víčka Mánina. Byli jsme spojeni. Kdosi šel. Máňa se polekala. Děti zazpívaly na pasece s jahodami. Slunce se nížilo. Máňo! Křičela má znepokojená touha. Ano, vydechla ona. Ale nechci, abys mne viděl, nechci. Neuvidím tě, šeptal jsem. A doteky mých rozechvělých rukou ji hladily jako polibky. Nyní! Chvíle, jíž má být vše splněno, vše smutné skončeno. Nyní! Chvíle, kdy se má osvědčit, vše srovnat, kdy končí všechno pokořování. Nyní! Vytoužené, vyprošené, vyčekané, vynulované nic! Dostavilo se. Dost, dost, volala Máňa. Bolí, šeptaly pokřivené rty. A schoulila se mi do objetí stydlivá, rozrušená, nesvá, ztracená, odevzdaná, má — — — Máňo, šeptal jsem, chci tě! Měl jsi mě, odpovídaly oči a jásaly odevzdaností něhy. A líbali jsme se opět a naše polibky byly vděčné a nerozlučné. Začalo se ochlazovat. Odejdi, prosila Máňa. Odešel jsem. Odešel jsem na kraj paseky, nebe bylo modré, daleké, kopec pnul se výš a výše, zelený a šťastný. Rozhlížel jsem se po pasekách. Bylo mi, jako bych vyšel z místnosti na širý vzduch. Cítil jsem se silný a mocný. Má dívka byla nyní moje. Nikdo mi nemohl vzít, co jsem obdržel, nikdo nemohl zrušit chvíli, která byla. Má láska všech let vyústila v tomto podvečeru, rozlévajícím se pasekou, v tomto modrém nebi, v této lesní krajině, v tom všem, co bylo kulisou oné nezapomenutelné chvíle. Čas byl tak náhlý, tak krátký, tak velkolepý k pochopení, tak těsný k procítění. Hlava se mi točila láskou, pýchou i nadějí. Vše se sbíhalo v tomto okamžiku, všechny cesty svedené i rozvedené, všechny sny ztracené i znovu získané. Byl jsem zpit mnohostí a zmaten všemi těmi vzpomínkami, náhle se měnícími v příčiny, vlekoucí se k výsledku. Jen nakrátko, na chvíli zdání mi kmitlo hlavou velké poznání vteřiny, že jen pohled zpátky je pohled jasný. Omyly na kratičko zřejmé a výsledky jisté. Ale jen na kratičko. Proud času a existence objal mne v Mánině zavolání. Běžel jsem k ní. Její paže se mi ovinuly kolem krku. Jsem tvá, šeptala. Usmíval jsem se pochybovačně. Jsem tvá, ujišťovala. Smál jsem se nyní dále. Ale ona věděla, čím mne přesvědčit. Podívej se, ty! A ukazovala malou rudou skvrnu. A nyní se vše proměnilo v něhu, mocnou a odevzdanou. Nyní jsme se semkli věrně a tichounce, a vnímali jsme večer, jak sedal do údolí. Jak jsem tvá — šeptala Máňa. A jak jsem tvá — líbala. Nuže, jsme strašně svoji. A běželi jsme strání. — — Krev jsem prolil, jásalo mé vzrušení. Krev jsem dala, jásala její láska. A líbali jsme se chladnými polibky zešeřívání. Náš krok byl tancem, naše řeči byly úsměvy. Šli jsme starou lipovou alejí u bělidla. Obnovovala se zelení bůhví po kolikáté, žila bůhví po kolikáté své léto. Šli jsme vlídným večerem, milenci, kteří už tolikrát šlapali její spadlé listí.

Po večeři jsme šli ještě spolu. Šli jsme se líbat do Dlabolovska. Nyní jsme se nemohli sebe nasytit. Schovej je, schovej je na památku. A myslili jsme na ono prádlo tak zkrvavené. A semkli jsme se opět a opět v nové něze. Byli jsme v tišině, stromy byly černé. A vzadu svítily louky tisícerými květy. Bylo to nevýslovné. Večer mohl být věčný, byli bychom šťastní. Jen aby to neskončilo. Jen aby to neskončilo. A tiskli jsme se úže ve strachu před hodinou, která nás rozloučí. Les voněl a šuměl, nebe se třpytilo hvězdami — — —

Konečně sám, bloudil jsem sám. Sám jsem šel nocí. A říkal jsem si: vše je nutné znovu si představit, abych nikdy nezapomněl nic z oněch chvil, aby se z toho nikdy nic neztratilo. Bylo to, ano, bylo to. Ležela, oči měla přivřené. Oči ručkou zacloněné. Ručka byla nahá. Ňadra byla nahá. Měla růžová poupata. Líbal jsem je. Bála se. Styděla se. Vykřikla. Prosila. Byla má. Má. Pak jsem odešel. Osaměla. Volala mě. Vrátil jsem se. Na krk se mi pověsila, sladce zaplakala. Za tu krev a slzy. Za tu krev a za ty slzy. Jaká byla věrná. Jaká byla milující. Nezapomenu! Je má! Je krásná! Je mladá! Je pro mě! Byla pro mě, jako nikdy nebyla pro nikoho! A nikdy pro nikoho nebude. Neboť jsem otevřel její dveře a do jejích dveří vešel květen. A usadil se v jejím srdci. A řekl: Jsi ženou — — — A noc byla dlouhá — jako vánoční.

Za hoře lásky vzal jsem smyslů štěstí — —

Nyní jsem přijel již příští týden. Máňa mi byla naproti. Potkali jsme se v Dolení ulici a pospíchali jsme na starý hřbitov. Ústa se našla a ruce se tiskly. Usedli jsme na starém náhrobním kameni. Městečko bylo dole s několika malými světly. Slunce zapadalo rudě. Z luk zněly hlasy. Věž kostela se rýsovala černými konturami na obloze. Byli jsme žízniví vší krásy. Polibky daly vzpomenout touze. Líbal jsem ji a opět jsem ji chtěl mít. Slabě odporovala. Pak se rozplakala: Vím, že mne nyní budeš mít rád jen pro tohle, jen pro tohle — a ne už pro mne. Bylo to marné, opak se nedal dokázat. Polibky se vrátily k něze. Staly se lehkými jako motýli. Její srdce se utišilo. Milovali jsme se jako kdysi, láskou dětskou, a nalézali nové rozkoše jen v dotecích rtů. — — —

Druhého dne, v neděli, honil jsem Máňu mezi stromy Dlabolovska. Měla mi být odměnou i cenou. Ale ona mi prchala a dostižena — vzdalovala se opět. Často, přitisknuti ke kmeni stromu, mučili jsme se rvavými objetími. Zacházeli jsme hloub do houštin. V lese se brzy smráká. Počalo se šeřit. Nějaký blízký pramínek šuměl. Kdesi z louky vzdáleně vrzal trakař a bylo slyšet zvuky sečení trávy. Sklesli jsme v úpatí stromů a tam jsem si Máňu vzal. Neodpírala mi, ale zůstala smutná. Sám jsem necítil radost a čehosi jsem litoval. Bylo by asi lépe nedostihovat se. Udělal jsem chybu, že jsem snědl svůj krajíc. Snažil jsem se zakrýt svou vinu a tvářil jsem se bezstarostně, jako bych, když jsme se vraceli, na to nevzpomínal. Ale má dostižená laň se nerozveselovala. Šli jsme vysokou travou při kraji lesa. Vyústili jsme v březový lesní úsek. Kráčeli jsme půl něžní, půl němí. Už i louky, jež nám připadaly světlé, při východu z lesa se počaly tmět. —

Příští neděli jsme opět zašli na Chmelnici. Ale ať jsme chodili tudy či onudy, Máňa byla nedotknutelná a panenská. Trochu jsem cítil vzdor. Ale že byla dobrá a nakloněná něze, dal jsem se uchlácholit. Vál ostrý vítr, stromy se ohýbaly. Hluboko dole bylo údolí a městečko. Byl červen a chýlil se ke konci. Noci byly jasné a měsíčné. Naše láska, poznamenaná novostí života milenců, vracela se zpět do objetí čistoty. Máňa tam pílila. Chtě nechtě musel jsem za ní. Nezbývalo než se líbat. Nastala doba mnohých a krásných polibků, jichž jsme neměli nikdy dost, doba líbání, již jsme neměli ani předtím ani potom. — — —

Ještě následující sobotu po příjezdu jsem Máňu mučil svou žádostí v Dlabolovsku. Rozplakala se smutně a bezútěšně. Bylo mi jí líto a počal jsem sebou pohrdat. Uprostřed smutku, který nás oba bolel, jsme se políbili. A polibek následoval polibek. Byl krásný večer, světlušky létaly v křoví. Něžní a lítostní jsme se vraceli domů. Bylo mi, jako bych poskvrnil tuto něhu. Nebudu, nebudu, Máňo. Blouznil jsem. Hladila mě vděčně. A zde vzaly zrození všechny ony příští polibky — — —

Léto bylo krásné toho roku, krásné a žhavé. Všechny cesty byly naše, mohli jsme se líbat všude. Byla to krásná doba — — — Jednoho dne se sešli naši rodiče a shodli se na tom, že naše svatba se bude odbývat někdy v srpnu. Rozhodli se, že je čas jít na faru. Šli jsme tedy. Šel s námi svědek, strýc Krause z abaldy, to jest trafiky, a mého svědka, bratra, zastoupil strýc Kubánek. Na faře to bylo dlouhé, částečně i směšné. Protokol byl sepsán a reversy i prohlášení podepsány. Vrátili jsme se domů na náměstí jako ženich a nevěsta a pili jsme víno v malém pokojíku u krámu — — —

V této době vypukla naše stávka, stávka peněžních úředníků. Byla to příležitost být často a dlouho doma. Neměl jsem sice tento rok dovolenou, ale stávka mi ji vynahradila. Trvala pět týdnů a skončila bohužel prohrou, jak známo. Naše láska dostala mimořádně svůj krásný červenec, jejž by byla jinak neměla. Chodil jsem nyní denně ke Krausovům a pokud jsme nebyli s Máňou na procházce, prožíval jsem tam dlouhé večery, dlouhá odpoledne. Někdy jsem se zdržel víc než slušno ještě dole v síni, jinak málo vábné. Byla to doba předsvatební. Dala nám krásu, o níž se nám nesnilo. Doba opravdových líbánek. Neboť jsme se jenom líbali a nikdy už nezhřešili. Ale nemůže se říci, že by to byla doba bez pokušení. Lásko, jak jsi byla krásná! — — —

Přitulí se blíž a hebce,

v stěny duše kreslí měkce

obraz prsty horkými — — —

Jezdil jsem domů nepravidelně. Někdy na jediný den, někdy na více dnů. Chodívali jsme ven ráno, chodívali jsme celá dlouhá odpoledne, chodívali jsme večer. Kteréhosi dne jsme seděli pod Dlabolovskem, dole na úpatí lesů, plni květů jako keře jara. Do dálky se táhla údolí, do dálky se táhly kopce. Snili jsme a vzpomínali. Vzpomínali jsme na vše, co bylo, a snili o tom, co bude. Věděli jsme, že budem žít výlučný život. Vše si povíme, budem otevřenými knihami. Budem si absolutně věrní a jediným naším pojítkem a podkladem i podmínkou bude čisté souručenství. Vždy se postavíme druh za druha. Budem stateční a připraveni vše očekávat z ruky života. Nebudem si vzdorovat, budeme si odpouštět. Budem k sobě shovívaví jako Člověk k člověku. Společnost jednoho i druhého bude nám na světě nejprvnější... Vše ostatní bude dekorace. — — — Vztahy svého mládí zachováme. Přátelství, jež nás obklopuje, nám zůstane. Budeme-li mít něco na mysli, budem na to vždy myslit se vztahem na toho druhého. Budeme poctiví a své omyly uznáme jeden druhému do očí bez studu. Vždy si vše povíme, neboť řeč je dána člověku k dorozumění a ne k zášti a klamu. Budeme se vždy milovat, jako se dnes milujeme, ano, jako se dnes milujeme, a vzpomínka bude nám sladkou připomínkou minula. — — —

Šli jsme k Rasovu mostu. Tam zadem, pasekami a polmi, vešli jsme v tichý les. Blízko v poli oral sedlák a ržál kůň. Skryli jsme se v křoví a vřesu, pozorovali kývání sosen a let mraků. Máňa si zula střevíčky a chodila bosa. Jak byla bosa maličká a jak byla milá. Chodila po ostré trávě lesa bílýma nožkama, opatrně a směšně. Lehké bylo ji dostihnout a nosit od pařezu k pařezu, od stromu ke stromu. Trhali jsme plané růže. Byla to modloslužba lásky a tiskli jsme svůj kult na obrysy zapadajícího slunce, kontury hor a strání, na les černý a noc hvězdnatou. Pás našich snů byl nekonečný. Naše něha neustávala, naše hovory nevysychaly. Hledíce si do očí, zapalovali jsme oheň současně v obou srdcích. Byli jsme sebou jisti jistotou, o níž jsme nikdy předtím nevěděli. Dvacátý devátý květen byl nám dnem společného narození. Chodili jsme tam vzhůru a hledávali ono místo svého štěstí, ale nikdy jsme ho nenalezli. Uvěřili jsme, že ten čarovný kout lesa byl cípem pohádky a byl vzat na nebesa. A smáli jsme se v společné odvážné hře, nekoneční v lásce, jako první lidé v rajské zahradě. — — —

Dny prchaly. Byl srpen a i srpen ubíhal. Na dvacátého byla stanovena naše svatba. Prožívali jsme své štěstí bez mezí dál a dále. Frak byl ušit, dar zakoupen, ohlášky odbyty. Poslední večery s přáteli stráveny. Dovolená na svatbu povolena. Kytice byla objednána. Jel jsem domů. Nevěsta mi byla naproti. Celý pátek jsme přemísťovali nábytek a rovnali a zdobili myrtou stoly. Drůbež byla pobita a koláče napečeny. Večer teta Dušková jásala nad prostřenými stoly při otvírání vinných lahví. Šli jsme s Máňou na poslední procházku svobodných. Byli jsme unaveni. Slibovali jsme si mnoho a líbali se na Lorencově kopci.

Stoly hostí, sláva, věnce,

z lahví zátka letí vzpurně,

v číších víno zašumí — — —

Po večeři sešli jsme se my mladí v krámě u Krausů k vití věnečků. Zastali jsme však hospodyně při přípravě obložených chlebíčků a tak jsme se dali do jídla. Otevřela se láhev vína a hned bylo veselo. Lampa v krámě mrkala a vytvářela směšné stíny. Byli jsme rozsazeni po váze, bednách a pultě. My, ženich a nevěsta, družičky a mládenci a staří. Pak jsme šli nahoru a vili věnečky z myrty. Pili jsme víno a seděli u stolu prostřeného na zítřek. Bylo víc než jedenáct hodin, když jsme doprovázeli nevěstu a družičky k Vaňkovům, kde měly této noci spát. Byt u Krausů byl beztak vzhůru nohama. — — —

Byly to chvíle krásné a poslední. Hvězd bylo tisíce a noc byla teplá. Tam v pokoji, spícím a temném, stály okázale naše svatební dary. V jiné šeré místnosti v novém domě byl složen náš nábytek. Tam ležela, neznámá a spící, naše budoucnost. — — —

Naše kroky zněly na dlažbě ulice, náš smích se rozléhal nocí. Líbali jsme se, ženich s nevěstou, mládenci s družičkami. — — — Dveře zapadly. Nyní jsme zůstali my hoši sami. Chodili jsme ulicemi. Byla to naše chvíle, loučili jsme se. Chodili jsme přes půlnoc a pak mne hoši doprovodili k domovu. To byla smečka naposledy pohromadě. Na shledanou, řekli jsme si. A i my jsme se políbili jako bratři, kteří se rozcházejí. — — —

Časně ráno. Holič a česačka pilně pracují u nás. Rozruch. Hodiny utíkají. Konečně jsem učesán, oholen, ustrojen. Připravuje se bratr, svědek. Připravují se rodiče. Jsme sami. Hodina kvačí. Je čas. Jaroušku! A rodiče se rozplývají v žehnání. Líbám se s bratrem a se všemi. Opouštím domov. Jsem dojat víc, než jsem kdy tušil. Přihrčel kočár, pro svědka. Ihned je veselo, pije se víno. Nyní odjel bratr. Dívám se oknem na milé druhy a veselého strýce. Jak jim sedí na hlavách vypůjčené cylindry. A již jsou opilí. Ta smečka. Ti blázni! Plná ulice lidí, velkých a malých. A jsme sami s rodiči. Teskná chvíle, ale jen krátká. Nyní přijíždí kočár pro mne. Už ho držíme a už ho nepustíme, směje se strýc. A opět zacinkají sklenice. Rozhlížím se. Samí černí páni. Jak je otec důstojný! Jak je maminka mladá se svými dívčími náušnicemi červených vinných hroznů! Vycházíme. Tisknu k hrudi kytici bílých růží. V kapse mám démantový náhrdelníček pro nevěstu. Ulice. Milá Dolení ulice! Sedám do kočáru. Všechny oči jsou na mne upřeny. A vzhůru tryskem! Vystupuji. Kde je nevěsta? Schovali jsme ji. Musíte si ji nalézt, rozplývá se usmívající se tetka. Vtrhl jsem do kuchyně. Báby se chechtají. A do pokojíčka. Hle, tu stojí, celá bílá, nadýchaná v závojích, má milenka včerejška a žena zítřka. Tisknu jí do rukou kytici bílých růží. Líbám jí ruce i ústa a démantek jí zavěšuji kolem krku. Lehl na výkroj hrudi a blýská uštěpačně duhovými barvami mezi hedvábím šatů a hedvábím kůže. Nahoru! A dobrá teta mi nalévá víno „na posilněnou“! Stojíme v kruhu rodiny. Má nevěsta, ruku na ženichově rameni. Stará prababička nám žehná. Bratr mluví. Mluví otec. Kdesi si utírají oči, kdesi pláčou. Stojíme uprostřed, skláníme hlavy, ženich a nevěsta, líbáme stará ústa, líbáme staré ruce. Přijímáme blahopřání. Náměstí plné slunce nás vítá vesele oknem. Hodiny bijí, opakují se. Jak předtím, tak potom. Je čas. Scházíme ze schodů, Máňa se svým otcem, já se svou matkou. Jdeme do kostela. U oltáře přejímám nevěstu. Varhany preludují. Obřad se naplňuje. Prstýnky jsou vyměněny. Varhany znějí veselou notou. Na kůru zpívá Jelča Kubánková „Věrné naše milování“ s mladým učitelem Horáčkem. Jsme muž a žena před všemi, kdo to vidí, před všemi, kdo to nevidí, i před domnělým bohem na nebesích. Šeptáme si, jsme muž a žena, z vlastního chtění a z vlastního rozhodnutí. Jsme muž a žena po svém zákonu, výslednicí vlastních slibů. Květen nás zasnoubil. Před tváří slunce a léta skládáme tiché sliby. Budeme k sobě pozorní. Budeme si věrní. Jsme svoji nerozlučitelně. Zákon, jejž jsme si sami dali, pokládáme za svatý. — — — Posloucháme mši — — končí. V sakristii svědci píší své podpisy. Kněz se svléká a gratuluje. Vycházíme. Přijímá nás zástup známých. A venku nás přijímá slunce. Opět hrčí kočáry. V prvním sedíme my, muž a žena. Na náměstí nás zatahuje „Podhoran“. Vykupujeme se. Před domem nás vítá starý Kaván z dílny. Vcházíme — — —

Máňu přestrojují do lehčích šatů, čekáme hodinu hostiny, odpočíváme. Hosté se scházejí. Telegramy a gratulace plní stůl. Usedáme v záhlaví, jdou jídla a řeč se zvolna rozproudívá. Tu a tam smích. Podává se krocan, jdou pstruzi. Pije se. Přijíždí Zděnda Hofman. Má svou řeč. Ze síně zazní klavír. Písně začínají znít. Je nám nevolno, nám hrdinům dne, v našem rohu. Dokonce musím žádat o žaludeční víno. Piju je v soukromí. — —

Odpoledne prchá, písně znějí. Přípitky začínají při víně. Je večer, počínají hry. Veselí staří začínají být hluční. Je noc. Písně se opakují, klavír neumlká. Utíkáme starým, všichni mladí na schody k půdě, s nějakou tou lahví vína. Ale staří jsou nespokojeni, musíme zpátky. Všelijaké žerty propukají. Mládenec Tryzna s družičkou Julčou skákají po jedné noze ke kašně. Dlouho se nevracejí. Otevřenými okny je slyšet šumot vody v kašně a ubíhání noci. Městečko je tiché. Jen u nás je hlučno. Dní se, rozeznáváme strhané tváře nevyspalých. I náměstí se budí ze sna, kroky vrávorajících opilců opouštějí hospody. Sedíme s Máňou proti oknu. Slunce již již se musí vyhoupnout. Náhle nás ozlatilo. Slunce! A líbáme se. Opilí začínají být nepříjemní. Ale mladí, kdežpak mladí, ti se teprve chystají na to pravé veselí. Dorty a víno se přenáší do malého pokoje. Pak dochází i na pivo. Budí se senátoři. Přichází rozespalý tatínek Krausů. Vítá ho smích a dvoutuplák piva. Co se poztrácelo dvoutupláků v bezedných jícnech. Toho smíchu! Dole na náměstí se odbývá trh. Ale svatba trvá. Přivádějí druhého tatínka. Pije se dále. Lidé se staví pod okny. Bije deset hodin. Máňa je unavená. Odvedl bych ji, ale kam? Máme dobrý nápad. Na půdu do komory. Tam jsou slamníky a peřiny. Pak chvíli sám bloudím bezradně po domě. Co teď? Jít domů? Všude je spánek v otevřených očích. Vypůjčené cylindry mých přátel se kymácejí ulicemi. Bloudím dál. Maminko, povídám dole v kuchyni, Máňa spí „na komoře“. Pak se po špičkách kradu na půdu. Dívám se na spící, na svoji ženu. Slunce jí svítí neústupně do tváře. Zřizuji tedy improvizovanou záclonku. Máňa otevírá oči a vztahuje ke mně ruku. Spánek nás přešel. A nyní v pološeru počínáme onu nekonečnou a nekonečně šťastnou rozprávku novomanželů, tak klidnou, tak sladkou, z níž si nepamatuji ani slovo. — —

Dole se scházejí hosté k obědu. Budu objeven, nebudu-li jednat „politicky“. Dobrá, zůstaň tu schován, pošeptám to mamince. Ale mamince se nemuselo nic šeptat, ta to dobře ví. Za chvíli mi Máňa přináší vodu k mytí a studeného pstruha k jídlu. Nikdy na světě mi nic tak nechutnalo. — — Scházíme tichounce dolů a objevujeme se s nevinnými obličeji. Dole se rozléhá smích senátorů, pokračují v ranním šprýmu. Po obědě vycházíme na první manželskou procházku. Jdeme Dlabolovskem, starou zemí naší lásky. Pak budeme muset jít do svého lesíčka, šeptáme si. Jdeme cestou skloněných bříz a zelenou travnatou pěšinou. Slunce kmitá listovím a hraje na našich lících. Palouk je oblit zlatem. Na našich prstech se blýští prstýnky života. Díváme se do unavených očí. Říkáme „komora“ asi jako „svatá komora“. A přijímáme ji s obapolným souhlasem mezi místa svých vzpomínek. Pak se vracíme a na lukách trháme kytičku polních květů. — — —

Epilog

Tři dny trvala svatba. Druhý den večer byli sezváni jen příbuzní, nejužší kroužek, trochu se jedlo, trochu se pilo, a také trochu tančilo. — — Když všichni odešli, zavedli nás rodiče do pokojíku, do bývalého dívčího pokojíku a dali nám Dobrou noc. Pak dům ztichl a Máňa si rozplétala vlasy na pelesti postele. Nebyla to tedy již komora. Byli jsme nyní „doma“, až do doby, než se najde pro nás byt. Spali jsme tenkrát dlouho a má postel zůstala netknutá. — —

Večer se pak sezvali naposled mládenci a svědkové, mladí i staří — a vše, co zbylo, se dojídalo a dopíjelo. Uprostřed noci jsme s Máňou utekli k nám domů a oblečení usnuli jsme tvrdým a těžkým snem. Probudila nás veliká kočičina za dveřmi. Byl čas se připravit na nádraží. Kamarádi pro mne uloupili velkou láhev vína a vlekli za mnou svatební balík. Družičky a mládenci mne doprovázeli nocí. A nejblíž po mém boku moje žena. — —

Nádražní světla blýskala. Roztopený vlak hučel. Muž s červenou čepicí se objevil na prahu dveří. Nuže, sbohem, má ženo, k prvnímu loučení. Objali jsme se a políbili. Na shledanou za týden! — — —

Vlak se hnul. — Městečko se vzdalovalo. — Pohltil mne les. —

A tím se končí vzpomínka o třiatřiceti listech, jejíž jméno je Máňa. Mohla by se taky dobře jmenovat Mládí nebo Láska. Ale Láska byla také něco jiného, a stín její, neláska, taky musil být vzat v úvahu. A mládí bylo to ostatní, to větší a širší, o němž psát dosud jsem neměl odvahu. Dobrá, jmenuje se tedy má vzpomínka Máňa, a v tom je vše: Mládí i Láska, Smutek i Radost, Minulost i Přítomnost. A také budoucnost. Skončil jsem tě tedy, Máňo. Snad se sejdeme ještě v řádkách, které se budou jmenovat Manželství, ale bude to také Máňa. Skončil jsem tě tedy, Máňo, a skončil jsem tě v pravou chvíli: v chvíli, kdy všechny naděje jsou splněny, všechna budoucnost otevřena. Skončil jsem tě v chvíli, kdy jsi byla opředena snem, jako motýl hedvábnik kuklou. A skončil jsem tě v okamžik, kdy prvá nitka budoucnosti začíná se natáčet na kolo Osudu. Čas stál. Nyní se zase uvádí v pohyb. Uvádí se v pohyb polibkem rozloučení. Na shledanou, Máňo, volám ze stupátka vozu, jenž mne unáší v dáli. Ale marně volám, nikdo se nevrací takovým, jaký byl. Sbohem, Máňo, volám svému snu, a noc černá mne halí, jiskry uhánějícího času krvavějí okolo mne. Les kývá větvemi. Ale Máňa je daleko. Nyní jsem odjel. Nyní se to stalo. Nyní jsme se políbili. Ale čas návratu je odložen. Doba, jež sedla mezi tehdejší ráno a dnešek, je doba snu těžkého a chmurného, jehož jméno je skutečnost. Sbohem, Máňo, volám starému snu, a cítím v srdci obsáhlou kroniku lásky, mládí a událostí, delší a obsáhlejší, než jsem dovedl vtělit v román. A jak se tak dívám, na černé stěně vzdálenosti jasností filmu ubíhají obrazy starých dějin. Prchají s ohromující rychlostí, prchají iluze a kontury, radosti a smutky. Sbohem, Máňo, volám tiché světlé skvrně, jíž zdám se rozeznávat poslední z posledních obrazů. Je to skvrna bílých šatů mé ženy a bílá skvrna kapesníčku, vanoucího mi na rozloučenou. — —

A vzdalující se, vidím tě nocí,

menšící se, prchající,

motýlku bílý,

bílý — — —

Na Štěpána 26. prosince 1925.

Jarka Havlíček

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizované vydání první z roku 1981. Níže uvádíme část vydavatelské poznámky, která se týká zde publikovaného textu:

Prozaická prvotina Jaroslava Havlíčka, nazvaná „Máňa“, nebyla sice autorem určena k vydání, má však pod vnějším vzhledem soukromého retrospektivního záznamu všechny základní rysy uměleckého útvaru povídky. Zvážil jsem otázku vydání velmi pečlivě a adresátka, na kterou se autor obrací a jíž vzpomínkovou prózu věnuje se vším všudy, včetně názvu, soudružka Marie Havlíčková, vdova po spisovateli, se mnou souhlasila, pomohla mi při prvním přepsání originálu dešifrovat některá těžko čitelná místa a pověřila mne, abych přistoupil k úpravě textu, jmen i k eliminacím všude tam, kde je toho zapotřebí. V množství a ve způsobu úprav se tudíž definitivní text odlišuje od běžných edičních zásad. Charakter díla, které zachycuje skutečnost ve vší autenticitě jmen osob, vztahů a prostředí, si takové zásahy nezbytně vyžádal.

(...)

Josef Rumler

Oproti původnímu tištěnému vydání zde vypouštíme „vzpomínkovou prózu“ Marie Havlíčkové Jarda a „esej“ Marie a Jaroslav z pera Josefa Rumlera. A to především z toho důvodu, že text Jaroslava Havlíčka pojímáme i přes Rumlerem zmíněné zásahy jako svébytné autorské gesto, které se obejde bez komentářů.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Prolog

Máňa

Epilog

Ediční poznámka