HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novela Muž sedmi sester, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

MUŽ

SEDMI

SESTER

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Muž sedmi sester

Podle 1. vydání z roku 1999

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

KNIHA PRVNÍ

I

NAROZENÍ

Starý Škvor byl filuta, holkař, hýřil, hráč, jeden z těch veselých hříšníků, kteří se dovedou vždycky dobře bavit sami se sebou, nepotřebujíce, aby je někdo podpíral a povzbuzoval. Měl dost fantazie, aby vždycky našel nějaký smysl v prchajícím dni, a dosti odvahy, aby si z ničeho nikdy nic nedělal. Ze všeho nejraději se smál. Nejenže byl vždy zásoben smíchem jako švadlena špendlíky, jako myslivec broky, ale vyznal se i dokonale ve všech jeho odstínech a dovedl jím hospodařit dle užitku a příležitosti. Měl hřmotný, dobrosrdečný smích pro žerty s mladou chasou, smích hebký, jásavý pro šprýmy se ženami, smích ostrý, krátký, vzteklý, byl-li sám napaden vtipem, a smích mírný, zádumčivý, pobavily-li ho jeho vlastní nápady. Když byl ještě mlád, jmenovali ho smíškem a říkali to se závistí, neboť mu záviděli jeho bodrou povahu, pro niž mu byla dávána přednost v každé společnosti. Byl králem smíchu a smál se, když se jiní mračili v starostech, obavách a nejistotách. Se smíchem překonával, před čím se jiní vzdávali, a získával tam, kde jiní tratili. Říkali o něm, že je šťastný muž, a on to nepopíral, směje se všem do očí.

V těchto zábavách a v této lehkomyslnosti utekly mu dobré dvě třetiny celého života, aniž zatoužil po tom získat si moudrou a přísnou družku, která by povznesla jeho jméno k vážnosti a uštědřila mu potomstvo, jež by zdědilo jeho bizarní přednosti. Nezdálo se mu být, starému podšívkovi, dosti dobrým obchodem zaměnit svou veselou svobodu za všechny ty počestné věci. Cítil se být ještě dost zásoben náboji lásky, aby se nemusil bát mezi všelijaké ty víly lesů, polí a křovin, a liboval si ve své pestré pastvě více než jiný kůň u napěchovaného žlabu, přivázaný však ke kolu.

Jiné časy ale nastaly pro starého veterána, když počal pozorovat, že jeho tvrdošíjnost již poněkud pokulhává za jeho dobrou vůlí, že jeho úmysly ztrácejí na průraznosti a že veselé mladé ženušky se počínají více smát než vzdychat v jeho náručí. Tu poznal, že i pro něho nastává podzim, čas, kdy spasené louky nemají již trávy a kdy je nejlépe najít cestu k nějaké teplé stáji, kde lze za cenu poctivého úsilí získat bezpečné sousto pro dáseň, z níž zuby počínají vypadávat.

Přes výstražný prst osudu, který se proti němu tyčil v obrysech víceméně nepřístojných, nevzdal se starý Škvor ani svého veselí, ani své vybíravosti. Dobrý voják rozhodl se vyhrát i tento poslední svůj zápas a jal se obléhat děvče mladičké, krásné a půvabné.

Štěstí, které se ho vždy drželo jako klíště (snad pro jeho neumlkající smích), neopustilo ho ani nyní: dívka, která se zdráhala vejít v manželství se starcem, jehož vášně podepsaly se do všech vrásek jeho obličeje, byla vzorně poslušná a sklonila se před rozkazem rodičů, kteří ve Škvorovi viděli dobrou partii pro dceru a výhodu pro sebe, neboť ženich, dostatečně zámožný, nepožadoval věno.

Chytrý dědek uvedl mladičkou ženu do nového domu, zařízeného co nejlépe a nejvábněji, snaže se získat okouzlující a neočesané ještě půvaby zevnějškem předmětů, nemohl-li již stavět naodiv zevnějšek vlastní. Nechal dokonce na stráni za domem vybudovat vodní nádrž a získal tak pro svůj byt vlastní malý vodovod a s ním i koupelnu, která se stala později závistí celého městečka. Vyzdobil klícku pro svého ptáčka, jak nejlépe uměl, s vkusem co nejroztomilejším, zapomněl však, že od usměvavé mladosti stěn bude se jeho vlastní oprýskaná omítka odrážet s nevhodnou výstražností. Přes všechnu péči manželovu se nevěsta ani jedenkráte neusmála, prohlížejíc lhostejně pokoj za pokojem, zadumána v sebe, tichá, smutná, jak by naslouchala jen ozvěnám kroků v pustých místnostech. Mamě se starý Škvor namáhal nalézt ve svých vzpomínkách ty nejveselejší příběhy a udat své nejpůsobivější žerty, mladá choť zírala vážně a nechápavě, nepřipouštějíc smích do území svého zoufalství.

Po tři měsíce marně dobýval starý hříšník svou mladou ženu, nedovedl však svým laskáním vytěžit více než řídkou rozkoš sám pro sebe — melancholická bytost vedle něho zůstávala zachmuřená a mlčenlivá. Nedovedl oživit její údy tak pyšné a skvělé a počalo mu být úzko v této osamělosti, kterou nikdy nepoznal, pokavad byl doopravdy sám. Pokoušel se vydráždit její smyslnost, probít se její vděčností, podrobit si ji lichotkami. Nevzpírala se sice nikdy jeho žádostem, které se stávaly ostatně řidšími a řidšími, ale nevyšla mu nikdy vstříc ani na stý díl cesty. Snažil se obveselit ji zábavami — odmítala chodit kamkoli. Konečně přece docílil prosbami a sliby, že se uvolila provázet ho na silvestrovskou pitku. Toto důležité datum budiž zaznamenáno — stalo se to posledního dne roku 1888.

Tak se dostala mladá paní Škvorová poprvé do společnosti několika starých přátel mužových. Není pochybnosti, že ač žvástům, které se křižovaly nad stolem, naslouchala lhostejně po celý večer, přinesla si odtamtud první stupeň povolnosti, která způsobila, že podlehla nástrahám starého lišáka a poprvé dala najevo trochu zájmu o život, který jí byl nabízen. Možná že pravá příčina této výjimečné noci ležela v okolnosti, že neznala dosti dobře sílu nápojů, které jí byly přinášeny. Jisto jest, že již cestou z hospody kráčela poněkud živějším krokem, odlišným od toho, jímž se navykla vláčet po parketách svého pokoje. Starý Škvor nebyl tak nedovtipný, aby nevytušil v tomto poskoku nápověď sobě příznivou, a jeho srdce zaplesalo nadějí.

V bytě užil všech záludností, které ho naučily jeho dávné lásky, snažil se nestavět tuze naodiv své vrásčité líce a rozpoutal všechno umění své přirozené veselosti. A právě tak, jako krůpěj ke krůpěji konečně přece způsobí, že nádoba přeteče, tak jeden z vtipů Škvorových, snad ani ne lechtivější než všechny předchozí vtipy, způsobil, že mladá žena vypukla v srdečný, opravdový smích. Smáli se nyní oba, on dvojnásob blažen, že led prolomil poprvé, ona pak jako by si chtěla vynahradit v této chvíli všechny minulé i všechny příští dny své zádumčivosti. Poněvadž se tuze smáli, bylo jim ustat poněkud v tom, co právě podnikali, avšak maso, které se otřásalo, způsobilo, že cíle malé hry ve dvou bylo bezděčně dosaženo. Podloudník proklouzl, zapomenuv zaplatit daň.

Škvor byl ve věku, kdy se takové věci brzy zpozorují. Komický obraz toho, co měl nyní před sebou, a rozjaření z prvého vítězství způsobily, že se rozchechtal smíchem novým, bouřlivějším předešlého. Smál se a neumlkal, ani když skrz slzy spatřil ve svém objetí opět ledově chladnou tvář své ženy, která jako by chtěla tragickou maskou své odmítavosti odčinit prvý a poslední přestupek svého veselí.

Šedivému opelichanému manželu bylo brzy poznati, že jeho naděje se neuskutečnily ani tentokráte. Výjimka nestala se pravidlem, žena upadla v dřívější zasmušilost: a nikdy již se z ní neprobrala. Avšak v přesně oficiální lhůtě narodil se hoch, drobný, červený uprchlík, kterého konečně přece dostihli, neboť mu nezbylo, než aby se vrátil týmiž vrátky, jimiž vešel. Pojmenovali ho Emil. A právě tak, jako za minci vhozenou do automatu vyskočí mls odpovídající hodnotě, tak toto dítě vrátilo smích, jímž bylo počato. Všechny staré silvestrovské motivy se spojily, aby vytvořily osud reka tohoto příběhu.

Zatím zde však leželo jen nepříjemně maličké nemluvně bezbarvých očí, neslibujících nic, a zkormoucených úst, hotovících se k nářku.

„Jaký to zoufalec!“ — zalkal otec Škvor nad kolíbkou, hladě si pleš bledými kostnatými prsty.

Opovržlivý pohled jeho ženy ho umlčel.

II

PRVNÍ VTIP

OSTATNÍ VTIPY

Poznámka šťastného otce potlačená v téže chvíli, kdy byla vyslovena, týkala se neobyčejně žalostného vzezření dítěte. Leželo ve svých peřinkách rudé jako oznobenina, drobné jako myší hovínko, vrásčité jako mrkev. Vybrakovaný sáček dokonalého smíška nestačil na to, aby bylo opatřeno konstrukcí obra. Tvář jako by se ještě nevzpamatovala z útrap cesty nevlídnou krajinou, již jí bylo zhlédnout, měla truchlivý výraz, a pokud se dalo zjistit bližším zkoumáním, neustále natahovala moldánky. Zdálo se, že pyšné naděje Škvorovy, upínající se k potomku, budou zklamány.

Leč brzy se ukázalo, že je-li malý Emil vyzáblou kudličkou co do těla a ufňukánkem co do výrazu tváře, chová ducha probudilého a náklonného k žertování. Tu bylo teprv vzpomenuto třetího původce jeho zrození, smíchu, jakož i bizarního způsobu, jak byl zplozen. Nebylo již pochybností o tom, že bude pravým dítětem okolností, které ho uhnětly.

První pozoruhodný Emilův šprým datuje se již z jeho prvních dětství. Starý bláznivý Škvor, pořád ještě čilý a chtivý smíchu, vyšel si se svou nevyléčitelně zasmušilou chotí na procházku, na niž nebylo lze vzít klopýtavého tkaničku. Protože byl povahy mírné a spolehlivé, ponechali ho samotna doma. Když se vrátili, nalezli ho navlečeného v otcově županu, s ohromnými brýlemi na nose, dýmkou v ústech a s kokrhelem v týle. Seděl za stolem, tváře se neobyčejně důstojně a nehýbaje ani brvou. Otec Škvor musil usednout, aby se dosyta vysmál.

„Povedlo se ti to!“ — pravil spokojeně synovi. Tento jen zdrženlivě přikývl, vystavuje tak prvně naodiv vznešené umění chladnokrevně přijímat pochvaly. Pak počal chodit po podlaze s rukama složenýma na zádech. Spekuloval na svůj druhý vtip.

Měl se stát stejně věhlasným šprýmařem, jako jeho otec byl smíškem. Bylo mu ovšem jak každému umělci počít od nejprimitivnějších pokusů. V nejútlejším věku žertoval jen slintáním po nábytku, čuráním na nevhodných místech, zmrzačováním svých loutek. Potom však křivka jeho geniality počala stoupat.

V klukovských letech úspěšně vtipkoval pomocí kamení, sněhových hrad, barevné tužky nebo křídy, motouzu a připínacích hřebíčků. Přivazoval chřestítka na kočičí ocasy, sypal mouku do kalamáře, dával gumu na rozpálená kamna. Ke všem těmto šprýmům dovedl udělat, jsa dopaden, tak rozkošně pitomý obličej, že trestající ruce bylo zachvěti se nejistotou. Leckdy rána nedopadla proto, že kárající se obával přerazit křehké kostičky spratkovy, a ucho, tenké jako papír, nebylo vykrákáno, poněvadž hrozilo utrhnout se pod rozvzteklenými prsty.

Škola otevřela nadějnému šprýmaři nové a široké pole působnosti. Jal se nosit chrousty do třídy, házet výbušné kuličky a rozprašovat kýchavý prášek. Otci dal do dýmky střelný prach, takže se rozletěla uprostřed jeho pokojné siesty. Do noční nádoby nasypal služce šumivý prášek a nahlížel klíčovou dírkou, jak ubohá dívka bledne hrůzou nad pěnící se a kypící směsí.

Dlužno podotknout, že ať byly jeho žerty jakkoliv neodolatelné, šprýmař se nikdy nesmál. Pln ušlechtilé ctižádosti spokojoval se pouhým úspěchem a dával svou spokojenost najevo jen polohlasným pobroukáváním. Způsobiv veselou scénu, díval se poočku na ty, pro něž byla připravena, a tiše očekával výsledek. Když žert nebyl pochopen a autoru nebylo odpovězeno smíchem, nedovedl zakrýt své zklamání a byl blízek pláči.

V devíti letech ztratil Emil svou neustále zkormoucenou matku. Ubohá žena odešla do končin věčné blaženosti, zapomenuvši se alespoň jednou a naposledy usmát na svého jedináčka. Nedočkala se ani oné obzvlášť veselé chvíle, kdy starého Škvora při jednom povedeném vtipu synovu ranila mrtvice a on zemřel v podivné grimase, která je na poloviční cestě mezi smíchem a hrůzou. Tehdy byly žerty Emilovy již poněkud složitější. Tento poslední byl například založen na okolnosti, že po smrti ženině se veselý dědek počal bát strašidel. Synáček sehrál ducha tak dokonale a provázel své zjevení tak působivými efekty, že poděšený Škvor ztratil veškerou možnost jakéhokoliv projevu dříve, než pochopil půvab tohoto šprýmu.

Pak byl vtipálek svěřen rodině otylého a odměřeného poručníka. Břich důstojného zástupce rodičů inspiroval kluka k častým a podařeným žertíkům, umělci bylo však za to snésti mnohá utrpení. Jeho profous zakládal si na své důstojnosti tak, že byla-li tato napadena nějakou nepřípustnou psinou, zapomněl se ohlížet na útlost a líčenou nevinnost pachatelovu. Emil však necouval před žádnými překážkami a nedal se ničím zlákat od svých přirozených náklonností. Obětavě se nabízel všem čertovinám, v nichž mohl sklidit potlesk. Když opomenuli nabídnout mu účastenství v nějaké klukovině, urážel se. K cizím žertům se točil zády — trpěl žárlivostí, vrozenou všem tvůrcům.

Při vyučování dával přednost odpovědi hloupé před případnou, poněvadž mu působilo větší potěšení rozesmát než získat pochvalu. Jen dík tomu, že ho jeho učitelé pochopili, vychodil jakžtakž střední školu.

V tomto období oblíbil si vtipkovat s mladými děvčátky. (Zálibu v nich zdědil asi po svém otci.) Vystihl brzy výhodu těchto žertíků a dovedl z nich těžit v míře co největší. Dík shovívavé mlčenlivosti svých přítelkyň nemusil se bát nebezpečného prozrazení.

Čím více dospíval, jeho umění se zdokonalovalo. Stával se mistrem svého řemesla a scházelo mu jen mistrovské publikum, aby byl spravedlivě oceněn. Později připravoval své vtipy po celé dny a sestavoval pak celé scény, jichž účinky byly jím pečlivě propočítány. Melancholický a podivný žert byl v nich koncentrován až k nemožnosti.

Mistrovsky simuloval zapomnětlivého po celý měsíc jen proto, aby mohl před obecenstvem svíjejícím se smíchy skočit zúplna oblečený z hráze do rybníka. Podnikl cestu za kouzelnými cigaretami, aby si jednu z nich mohl zapálit v užaslém kroužku svých poloosleplých přátel. Vymýšlel pro sebe módu, která ho dělala směšnějším, než byl. Políčil na sebe sama potkaní past na své zahradě, vykřikuje pak opravdovou bolestí a triumfuje v skrytu srdce před vyjevenými tvářemi tisknoucími se k plotu. Říkali o něm, že je blázen, a smáli se shovívavě jeho výmyslům, nechápajíce jeho obětavost a lásku k umění.

Jako každý umělec byl nedůtklivý a ješitný. Vystřelil-li svůj vtip a nedočkal se zpáteční salvy smíchu, svěsil svůj vyzáblý nos a stával se tak směšný v jediné situaci, kdy si to nepřál — proti své vůli.

Protekcí poručníkovou dostalo se mu skrovného povolání v rodišti. Nepřál si ani změnit své působiště a byl spokojen, že ho zde již znají, netoužil dobývat nového publika. Korektní klenutí kanceláře přijalo ho s otevřenou náručí, neboť se od něj očekávalo, že se v novém působišti zaskvěje svým pohyblivým duchem. Nezklamal všeobecné naděje a stal se brzy autorem celé série útroby rvoucích kancelářských vtipů.

Žil tu pak s nepatrnými změnami totéž, co ve svém dětství, škole a studiích, většinou zamyšlený a truchlivě se tvářící. Nikdo z těch, kdož ho znali, netušili, že pod zdánlivě skromným povrchem hlodá veliká a neslýchaná ctižádost: udělat jednou mistrovský, geniální vtip svého života.

V osmadvacíti letech se oženil po kratičké známosti s dcerou profesora Kostky. Svatba se odbývala již ve válce (kobylčí struktura zachránila ho před vojančinou), a zdálo se, jako by ji slavil jen proto, aby vykouzlil trochu ubohého veselí na tvářích diváků utrápených událostmi: jako sedm bílých labutí plulo cestou ke kostelu sedm dcer Kostkových, nevěsta Cilka se svými sestrami.

III

RODINA KOSTKOVA

Vyhlédnout si prostřední z této nevídané stupnice sester bylo již samo jakýmsi dobrým vtipem, přípravou k veselému dílu, které se dalo tušit kdesi v pozadí.

Profesor Kostka byl úctyhodný vědátor, který zestárnul ve své matematice. Jeho láska k oblíbenému předmětu byla tak veliká, že se bez ní neobešel ani v rodinném zákoutí. Jeho jídlo, jeho spánek i jeho zábavy byly výsledkem přesných a rozumných výpočtů. Tento všední život byl ovšem jen bledým obrazem jeho vnitřního, matematického života. Byl bídným symbolem hlubších pravd, ztělesněním velkolepějších pojmů. Profesor Kostka s oblibou pozoroval, kterak hřbitovní kříže podobají se sčítacím znaménkům, jeho dýmka integrálu a hvězdná obloha logaritmickým tabulkám. Liboval si v okouzlující pravidelnosti, která ho zachraňovala povždy od překvapení, která nenáviděl. U všech věcí pokládal za hlavní vlastnost počet — ostatní u něho nepadalo na váhu. Jeho žena získala ho kdysi zamlada tím, že přirovnala kuchařskou knihu k početním vzorcům. Tato parabola vtiskla se mu do mysli tak důkladně, že ji neopomínal denně při obědě připomínat, nevšímaje si ve své prostotě zděšeného gesta svých dětí.

Jeho život srostl s jeho oblíbenou matematikou tak dalece, že nebylo mu možno nijak odloučit od ní ani nejodlehlejší úkony. Jen tímto způsobem mohlo se mu povést dílo, které mu kdekdo z kolegů záviděl a které přivedlo v úžas i nevědeckou společnost městečka: svými dcerami sestavil živou aritmetickou řadu o sedmi členech.

Tato matematická věta byla vyjádřena diferencemi let mezi narozeními dětí. Božena následovala Terezku po šesti letech, Lidka Boženu již jen po pěti. Za čtyři léta nato přišla Cecílie, pak za tři Zdenka a za dva Milena. Poslední dítě přispíšilo si po předposledním v intervalu jediného roku. Řada byla hotova a byla, jak přirozeno, sestupná.

Životní síla profesorova, které bylo ukázniti se pro tento záslužný výkon na dobu jedenadvacíti let, podrobila se duchu matematiky, který ji ovládal, tak ochotně, že když paní profesorová slehla se svou nejmladší, oznámil jí zanícený vědec vítězoslavně, že již není pražádné obavy, že dokonalá řada bude porušena. Když nebylo prakticky možno, aby přešla přes nulu a postupovala vpřed po minus členech, vyschla i životní míza učencova a on klesl v naprostou impotenci. Aby dal výraz svému štěstí nad výkonem tak bravurním, nařídil, aby to z dětí, které bylo korunou díla, dostalo jméno Sláva k označení vítězství otcova. Jméno bylo pak zavěšeno jako máje na vrchol dohotoveného díla.

V době, kdy Emil Škvor vytrhl střední číslo z této neslýchané řady, bylo Slávě již osmnáct let. Pak to šlo vzhůru tempem stále se zrychlujícím. Mileně devatenáct, Zdence jedenadvacet, Cecílii (Emilově nevěstě) čtyřiadvacet, Lidce osmadvacet, Božce třiatřicet a Terezce devětatřicet.

Slávka (číslo sedm) byla drobná, delikátní, měkkých očí, světlých vlasů. Jejím kontrastem byla Zdenka (číslo pět), která byla černá, snědá a prudká. Milena (šestka) byla pihovatá, její vlasy měly přehnaně zlatý odstín. Nebyla hezká, ale měla neobyčejně ostře a výhodně vykreslené poprsí, které nosila s furiantstvím, které jí prospívalo. Slávčina tajle neměla ňadra — nepotřebovala je ale, poněvadž její výhody vězely v darech duchovních. Zdenka vynikala vším, čím mohla se pyšnit kterákoli z jejích sester. Byla jakýmsi vzorníkem všech výtvorů profesorových. V očích měla duševní odstíny předností Sláviných a její ňadra se dmula svůdněji než Milenina, jsouc více zaokrouhlena a podepřena ostatními sladkými náznaky. Cecílie (nevěsta, číslo čtyři) byla možno říci ohavná. Nos měla špičatý a ohrnutý vzhůru, vlasy řídké, podobné namočeným provazům, zuby zkažené, oči pichlavé, tělo beztvaré, hruď prohloubenou. Ke všemu poněkud pokulhávala. Tato dívka měla všechny nevýhody, jaké může mít žena, a byla tak pravým kontrastem krásné Zdenky. Lidka (číslo tři) byla ze všech stran oblá, ale vzhledem k svému pokročilému věku rozteklá již do neurčitosti. Její tváře bylo jediné, co na ní ještě drželo pevně, ostatní mělo nectnosti huspeniny a lesklo se neustálým potem. Její obličej měl však jisté kouzlo úsměvu, ráz dobrosrdečnosti v barvách i tazích. Božena (dvě) neměla vlastně podobu, poněvadž se podobala všemu a ničemu současně. Byla bez výrazu a bez významu. Všechno z ní bylo jaksi smyto. Ústa neměla barvu. Nohy neměly lýtka. Skládala se z šatů. Nesmála se nikdy, byla poplašená a ráda výskala strachy, domnívajíc se spatřit myš v koutě, ropuchu v trávě nebo pavouka na stropě. Mnoho věcí, jimiž se doplňovala, bylo falešných. Její účes neodpovídal pravděpodobnosti. Její zuby byly bělejší alabastru. V některých obdobích mívala i poprsí — nebylo to však úměrné poprsí a dělalo dojem, že je způsobeno příliš primitivními prostředky. Terezka (jedna) nabyla štíhlosti, jež ji chránila před veškerým pokušením. Měla úsměv z obou stran zavěšený závažími, sražený, nehybný a kyselý. Chodívala s rukama křížem přes prsa, vysušená modlitbami, a u pasu, staženého do nemožnosti, nosila růženec. Byla nad pomyšlení cudná a nosila dlouhé sukně, skrývajíc tak s výhodou své čapí nohy, zbrázděné žilami a šlachami.

Paní profesorová Kostková byla pouhou matkou. Neměla žádné zvláštní vlastnosti, ani ty ne, jež jí připisoval profesor. Prožila v životě několik období, v nichž byla postupně štíhlá, krásná, hezká, plná, tlustá, břichatá a ošklivá. Nakonec byla již jen stará. Všechna její období zrcadlila se v jejích dcerách. Bylo-li jejímu muži jedenašedesát, bylo jí pouze o dva méně, ale ona o tom nemluvila, neboť z celého srdce svého nenáviděla matematiku.

Byla veselé a dobrosrdečné povahy jako všechny matky, dokavad se neubližovalo jejím dětem. Jejím velikým žalem byla aritmetická řada, která se nekrátila. Konečně přestala počítat s Terezou a Boženou. Vzdychla již jen pro Lidmilu a bála se pohlédnout na Cecílii. Ke třem ostatním chovala přemrštěnou důvěru.

Když přišel Emil Škvor a vyložil svou žádost, jala se domnívati, že byla po několik let příliš pesimistickou matkou, nedůvěřovala-li již ve štěstí dvou nejstarších dcer. Od této chvíle počala se kojiti pošetilými nadějemi. Nastávající zeť, ač jeho pověst nebyla nejlepší, měl pro ni kouzlo, jaké mají všichni zeťové pro své nastávající tchyně. Přiřadila ho do svého počtu a domnívala se od té chvíle, že vsadila-li jeho osmadvacítku vedle Lidčiny, porušila tím řadu a přemohla osud. Docela přirozeně ho počala milovat.

Profesor Kostka zesmutněl. Nepočítal s tím, že dílo tak pracně sestavené a tak draze vykoupené jest obrem na hliněných nohou. Jako každý profesor nepočítal s ženskou slabostí — touhou po vdavkách. Bylo mu právě tak, jako by jestřáb unesl holoubě před jeho očima. Počet měl být porušen. Učenec počal scházet a všem ho bylo líto. Báli se, že ho to sklátí. Poněvadž však vládu všech věcí vzala do svých rukou jeho choť již dávno předtím, než přitiskla poprvé k prsoum řvoucí Terezku, zůstaly jeho nářky jen teoretické a bylo jich dbáno jen lyrickým způsobem.

O Emilových vlastnostech neměl profesor ovšem ani zdání a zajímal se o jeho hospodářskou situaci tak málo, jako o jeho náklonnosti k žertování. Když ho před něho přivedly, zapomněl všechny krásné fráze, jimž ho naučily, a skloniv hlavu, hluboce se zadumal.

Emil před ním stál jako viník před Hospodinem. Tenké a svislé jeho knírky tesklivě hleděly na podlahu a udivený výraz jeho očí prozrazoval telecí prostotu.

Když se starý profesor vytrhl ze svého zamyšlení, setkal se s vražednými pohledy šestnácti očí. Rychle se vzpamatoval a vykoktal:

„Příteli, kolikátou z mých dcer si vlastně přejete za manželku?“ — Bylo to blbé.

„Pane,“ prohlásil Emil mroucím hlasem, „záleží mi na té, která je čtvrtá z té či oné strany.“

Profesor zbystřil sluch. Byla to jen laická matematika, byla to jen docela lehounká hříčka, ale byla to přece jenom také matematika.

To ho trochu smířilo s vetřelcem.

IV

SVATBA

Do kostela, němž se zvláštní svatba odbývala, nahrnulo se mnoho zvědavců, kteří se zúčastnili obřadů jen proto, aby viděli vyzáblou a nosatou Cilku Kostkovu v úboru nevěsty pokulhávat k oltáři. Podobala se oblečenému smetáku a profesor, který ji uváděl s ušlechtilou rezignací, marně se namáhal shodnout se v kroku s jejím daktylem. Černá sukně jeho kaizrroku pleskala do jejího závoje a věneček nevěstin se kolíbal jako člun v bouři. Ženich tratil se vedle rozlehlé matky Kostkovy, která po celou cestu hlasitě smrkala, připravujíc se k povinnému pláči. Dva svědkové, vylovení — jeden z příbuzenstva profesorova a druhý z kanceláře ženichovy honosili se v pozadí každý s jednou z nejvyšších členů řady a projevovali slavnostní náladu důstojným mlčením.

Rezavý řídící na kruchtě sehrál Mendelssohna, načež vystoupil ze skrytu sakristie kněz, provázený dvěma červenobílými ministranty. Vzadu asistoval kostelník. Ženich projevil předepsaný souhlas s rozhodností nepřipouštějící námitek, nevěsta s panenskou ostýchavostí. Tím bylo dáno znamení k pláči paní profesorové, která se zhostila své role s bravurou. Do jejích slz zatetelilo se z kruchty Jsme svoji... pohřební sólistky a starého regenschoriho. Podpisy svědků zakončily obřad, načež průvod vyšel v novém pořadí: ženich a nevěsta, profesor a paní profesorová. Žert tohoto dne dospěl svého vyvrcholení. Nyní cloumala Cilka svým droboučkým Škvorem před očima celého městečka, které prožívalo božskou chvíli.

Doma, po slavnostním obřadě, zvedl učenec sklenku sladkého vína a chvějícím se hlasem promluvil krátkou řeč v tom smyslu, aby se novomanželé pokud možno dlouho milovali. Po této neočekávané a dojemné scéně upadl do hlubokého zamyšlení, z něhož se ho neodvážili vyrušit. Po chvíli se seznalo, že usnul. Pokynula tedy paní profesorová svým dětem a ženichovi, aby šli usednout do sousedního pokoje. Svědkové, kteří jevili při celé hostině jistou stísněnost, vyšli si před dům zakouřit.

Ve vedlejším pokoji, kam doléhalo jen melancholické chrápání profesora, osamělého v jídelně, navrhla rozněžnělá matka, aby všechny dívky po řadě seznámily se se svým nastávajícím švagrem polibkem. Emil se podrobil této tortuře s roztomilostí, která se líbila. Vzhledem k tomu, že k připravovanému velkému šprýmu bylo třeba znát dobře povahy všech zúčastněných, jeho obětavost neznala mezí. Umínil si ze své příležitosti těžit co nejvíce.

Devětatřicítiletá Terezka líbala suchým úderem a on v ní rozpoznal modlilku, nábožnou ovečku zvyklou líbat letem a často špinavé stupně oltářů, nastrčené nohy svatých a zaprášené rány Ježíšků. Nikdo nelíbá tak mechanicky jako tyto dívky, jež se zaslíbily nebesům a umínily si zajistit si co nejvíce výhod posmrtného života rychlými a neustálými otčenáši. Jejich polibky jsou stejně odbývány jako jejich modlitby a očistěny tak od nástrah, jež do nich vložil satanáš, ztratily provždy svůj lechtivý smysl.

Škvor pospíchal, aby tento studený a mrtvý polibek smyl novým, ale nepochodil, neboť z Boženina vychutnal onu prázdnotu, jakou skrývají ústa vymydlená a zbavená posledního kouzla zápachu. Pochopil, že ta, která se ho dotkla tak opatrně, aby se nezašpinila, je dívka nezkrotné čistotnosti, jedna z těch, které dokáží zpřevracet byt šestkrát do týdne, aby smýčily, myly a drhly, a které bez ustání mydlí a namáčejí své tělo, aby je zbavily všech znečisťujících doteků a úkonů.

Zato polibek Lídin byl teplý, chutný, měkký a kamarádský. V přilnutí těchto ochotných a kyprých rtů rozpoznal Emil dobře myšlený dar veselé kuchařky, dívky zpívající v žáru plotny, mlsné vyřídilky, která s dojetím čte poklony hostovy z promaštěných úst a ráda se chlubí svým uměním, plným vábnosti.

Jedenadvacítiletá Zdenka líbala dravě a úskočně. Nebylo pochybností, že za těmito rty se skrývá tajná hříšnice, chtivá krasavice, která se nedovede přemoci, aby neukořistila svou pochoutku, neohlížejíc se na to, bude-li odkryta a usvědčena. Její polibek byl dlouhý a těžký, ta, která ho prodloužila, vynahrazovala si všechny ostatní polibky, které se neslušelo dát. Když odstoupila, aby udělala místo Mileně, změřila ještě černým pohledem místo, které si vyvolila, aby zjistila, chvěje-li se ještě rozkoší. Emilovi připadalo, že jen její přesně geometrická ňadra ji od něho odtrhla, podléhajíce zákonům pružnosti.

Polibek Milenin dal více přemýšlení, byl to polibek problematický. Hořká příchuť a bolestné přilnutí ukazovalo na nějaké milostné zklamání, tajný román, sentimentální bolest srdce, ale přísně semknuté zuby za bledou hradbou rtů prozrazovaly závist a uraženou ctižádost. Tato ústa bouřila se ve svých útrobách proti každé cizí výhodě a slzela ve svých koutcích pro cizí štěstí.

Plachý polibek Slávin smyl tuto hanbu z Emilových úst. Byl vonný, mladý a důvěřivý, představoval dívku živící se ideály a doporučítelnými ideami. Byl to polibek andělský, nevinný, nepřítomný a velmi dojemný. Emilovi, který pod svou ješitností šprýmaře skrýval dětinné srdce, bylo velmi příjemně po této nadpozemské návštěvě a jen s nechutí přijal rámě své choti, která ho odváděla do sousedního pokojíka, který byl spíše komorou, skladištěm, spíží než obytnou místností, aby mu tam jako korunu všech polibků uštědřila polibek svůj. Nyní, po obřadu, který ji nerozlučně spojil s tímto mužíkem (nyní ve válce tak vzácným a záviděníhodným), bylo záhodno udílet mu projevy něžnosti v intimním zákoutí, aby nepozbyly kouzla své dráždivosti.

Za kádí kyselého zelí, pod věšákem staré veteše páchnoucí naftalínem, mezi maskovanými pytli mouky (profesor nebyl bez zásob v těchto zlých dobách), zatáhnuvši ho do nejtmavějšího kouta, aby ji nebylo vidět klíčovou dírkou, obšťastnila manžela políbením vzteklým jako zmijí uštknutí. A poněvadž si byla jista všemi svými právy, která jí zajišťoval zákon, vsadila mu podobných polibků ještě šest, aby nabyla vrchu nad svými sestrami, které právě promarnily jednu ze svých řídkých příležitostí. Zmučeného a omámeného propustila ho pak před tvář měkce se usmívající matky, hýbajíc laškovně svým ostrým nosem a stydlivě se zardívajíc. Byl moudřejší o nové poznání: že jeho žena Cilka je vzteklá, svárlivá a zlá, zatvrzelá svými nedostatky a čtyřiadvacíti léty svých zatajovaných vášní.

Brzy po večeři odváděl Emil mladou paní do svého domu, neboť se rozhodl vyvolit si ze dvou zel menší. Profesor, který se odpoledne vyspal, octl se ve velmi sdílné náladě a pokoušel se poučit zetě, který projevil kdysi již k tomuto předmětu jistou náklonnost, o některých zajímavých tajnostech vědy. Zkroušený šprýmař jal se vrhat výmluvné pohledy na svou ženu a nalezl velmi vlídné porozumění. Matematiku bylo ustoupiti před závazky světějšími.

„Příteli,“ pravil k odcházejícímu zeti, „vězte, že duševní rozkoše obšťastňují člověka více než všechny slasti tělesné. Kromě toho lze často upotřebit nastřádané vědomosti v případech, kdy se to zdá téměř neuvěřitelné. Mám kolegu, který oženiv se, zabýval se po celé dvě prvé noci po svém sňatku dějinami Eskymáků spolu se svou mladičkou a velmi krásnou paní, která pro tento předmět jeho přednášek jevila pozoruhodný zájem. Prosím, abyste mi věřil, neboť to mám z důvěryhodného pramene, od jeho choti samé. Svazky založené na porozumění duševním a společném zájmu jsou bezpečněji trvanlivé než ony, které spojily ubohé pošetilé blouznílky.“

Při těchto posledních slovech podíval se zpod brýlí na svou dceru, která se cudně zapýřila, utkvívajíc na choti výmluvným pohledem. Profesor byl by ještě v hovoru pokračoval, ale shledávaje nové argumenty ku své tezi, zamyslil se nad jakýmsi rozporem své vzpomínky, a této příležitosti použil Emil k tomu, aby se ztratil ze dveří.

Cilka, která nikdy nepředvídala, že skončí někdy trudnou dráhu svého panenství, byla v manželství spokojena i s tak opatrným způsobem laskání, jakého se jí dostalo. Jako nuzák žebrající na křižovatce nepokládá za nutné dát se poučit o způsobu, jak se řídí fordka, tak ona nesnažila se nikdy získat přesnější informace o výhodách, které slibují líbánky. Emil, který jako se vším v této záležitosti počítal i s touto přehnanou nevinností, využil nekavalírsky tohoto nedostatku šeredy a usnul brzy hlubokým snem, bezpečně vzdálen náručí, které ho nelákalo.

Stejným způsobem počínal si po celý prvý čas svého manželského štěstí. Nejapně se usmíval, prchal, když se svlékala, a neprobouzel ji, když usínala. Domnívala se, že je šetrný, a byla tak překonána, že z vděčnosti tlumila výbuchy své vzteklosti, přemáhala svou svárlivost a dávala najevo něžnost a snášenlivost holubicí.

Emil těžil ze své volnosti, jak se dalo. Měl k tomu nepochybné důvody: šetřil své síly na veliký zápas.

V

O VELIKÉM DÍLE

Každý solidní člověk pokouší se dokázat ve svém životě něco význačnějšího než obvyklé skutečnosti všedních dnů, něco, co by převyšovalo všechno ostatní, co dosavad vykonal, svoje mistrovské dílo, svoje největší dílo.

Nejlehčeji lze nalézt příklady pro tento předpoklad mezi umělci. Malíř, mazal, který se živí plochou módou dne, má v skrytu srdce místečko, kde přemýšlí o půvabném snu namalovat jednou něco opravdu svého. Pisálek, obstarávající povídky pro kalendáře, domnívá se odpočívat jen dočasně, pouze do oné slavné chvíle, kdy napíše svůj veliký román. Stavitel, jenž uskutečňuje fantazie měšťáků a sedláků, věří, že jednoho dne bude povolán k stavbě paláce. Avšak i nejbídnější krejčí touží ušít svůj veliký oděv, švec usmolit svou velikou botu, burzián uskutečnit svou velikou spekulaci, boxer zasadit svou velikou ránu.

Šprýmař, který zasvětil svůj život žertování, náš drobný, bizarní Škvor zrozený smíchem, chlapík, který se domníval být povolán, aby dělal psinu, nepatrný človíček, jenž byl zpozorován jen tehdy, když políčil nějakou legrační scénu, choval pyšnou naději, že se mu jednou podaří udělat svou velikou švandu.

Když ve chvílích svých inspirací hledával osoby pro svou nejskvělejší komedii, zatanula mu leckdy v mysli aritmetická řada. Aritmetická řada — dobrá — ale co k čertu s ní? Obletovala ho se svými sedmi obličeji, sváděla ho sedmerým způsobem, dotýkala se ho v bolavém místě jeho ctižádosti, ale nic mu nevnukala.

Jeho kombinace se rozbíjely, groteskní nápady tály. Ale aritmetická řada se vracela opět a táhla okolo jeho básnického čela v komickém průvodu. Bylo to ve vzduchu, ale nechtělo se to materializovat. Podceňoval se. Trápil se. Pak počínal znovu a znovu.

Konečně přišel na klíč k celé věci. Matematika! Řada utvořená matematicky má své řešení jen na tomto poli. Dělit? Mocnit? Ne — násobit! Což znásobíme-li aritmetickou řadu neznámým činitelem? Toto x uvízne u každého člena jako směšný, nečekaný přívěsek, ale řada zůstane řadou.

Emil objevil, že početní hříčka se dá provést. Neznámou, jež se má ukázat po boku každého člena řady, bude dítě. Uvolil se sám být násobitelem: opatří dítětem každou ze sedmi dcer Kostkových.

Sedm jest číslo biblické a odpovídá počtu dnů týdne. V dokonalém šprýmuje nutno zpracovat všechny podrobnosti. Udělat dítě pro každý den! Nemohlo být nic originálnějšího. Veliký vtip byl nalezen.

Emil Škvor nebyl z těch, kteří, rozřešivše úkol teoreticky, zbrkle se domnívají, že věc je hotova. Nebyl však také jelimánkem, který se leká prvých překážek. Měl onu výjimečnou povahu, která nenechává rozplynout se svým uměléckým snům, nýbrž uchopí je a jme se je postupně a vytrvale převádět v skutečnost.

Od chvíle, kdy rozluštil své Kolumbovo vejce, přijal plán za svůj a stal se jeho otrokem. Rozhodl se, že ho provede stůj co stůj. Pokládal tuto příští situaci vzniklou rozšířením řady za nedostižnou a nebyl by se za nic zřekl ovací, které ho bezpečně čekaly po odhalení díla. Byl jist, že žert tak pracný, důmyslný a nekonečně směšný nebyl ještě nikdy vykonán.

Ve svých sestavách jal se logicky pokračovat. Předně — jak se se všemi sedmi seznámit a získat jejich důvěra? Jak zařídit, aby měl příležitost vypozorovat zvyklosti jejich organismů a slabůstky jejich povah? Obléhat současně sedm sester a stěsnat dny jejich pádů do jediného týdne byla věc trochu příliš těžká a ohrožená náhodami. Nakonec může zvrátit celý pyšný plán nějaká hloupá intimní záležitost. A udělat jen šest dětí místo sedmi nebo přeskočit den, to znamená vykonat dílo neúplné a zkazit celou švandu. Emil shledal, že všechny tyto překážky může odstranit jenom sňatek s jednou ze sedmi. Jedině tímto způsobem lze získat příležitost zjistit fyziologické podrobnosti měsíčků, seznámit se se všemi a bezpečně ztéci jejich zvláštnůstky.

Je přirozené, že si vybral Cilku k tomuto pokusu. Byla nejošklivější a svatba s ní slibovala sama dobrý šprým. Jak se později ukázalo, získal tím mnoho vedlejších cenných výhod. Předně nabyl v rodině důvěry, jíž by nebyl s to dosíci sňatkem s některou z ostatních exemplářů řady. Matka ho odměnila sedminásobnou vděčností za to, že si vybral právě tu, která dělala nejvíce starostí jejímu mateřskému srdci. A pak — zde nemohlo být žádného podezření! Kdyby si byl vzal Zdenku, byla by tu ještě obava, že se ze zetě něco vyklube, až láska opadne. U Mileny naskýtaly by se pochybnosti, zda byly jeho vztahy k dívce dosti čisté. Slávu by mu byli svěřili s lítostí, s jakou vkládáme do rukou cizincových nevinné dítě. Lidku byl by si mohl brát z pouhé mlsnosti, Božku ze sprosté touhy po pohodlí, Terezku z pobožnůstkářství, jež by oba cele odcizilo rodině. Při Cilce byla však jistota, že si počíná nezištně. (Na věno beztak nemohl u žádné z děvčat počítat — bylo dostatečně známo, že v rodinách profesorů nevězívají miliony.)

Rovněž u otce poněkud získal, vyvoliv si střed řady -smysl pro symetrii je jaksi spřízněn s přesností, kterážto je hlavní výhodou matematiky. Emil skutečně také počítal trochu s touto věcí, neboť si mezi jinými poznámkami k velikému vtipu udělal ve svém notese následující:

Střílíme-li do terče, snažíme se umístit střelu právě uprostřed. Proto jsem se správně rozhodl pro tu, která je středem.

Anebo: Chceme-li dostat do rukou více předmětů současně, je nejvýhodnější stát uprostřed mezi nimi.

Z těchto a jiných myšlenek, jimiž probral šprýmař svůj předmět skutečně ze všech možných stránek, je vidno, jak precizně a moudře si počínal, než přikročil k činu.

Další výhodou ostražitého výběru Emilova bylo, že si jím získal rychle jistý druh obliby mezi svými švegrušemi. Terezka se počala domnívat, že v činu mužíkově je jisté kvantum křesťanské lásky, a jala se ho tedy hned po svatbě zahrnovat laskavostmi. Slávka ho přivítala jako muže, hledícího si více domnělých vlastností duševních (jež sám objevil) než surové pohlavnosti. Ctižádost Milenina byla uražena méně, přicházela-li ženská soutěž krásy tak málo v úvahu. Ostatní, nenalézajíce k volbě Emilově lepšího vysvětlení, vymýšlely si důvody pro sňatek dle svých vlastních zálib: Božka se domnívala, že hledá vznešenou čistotu domácího krbu, Lidka, že míní se věnovat chutným a nevinným požitkům labužnictví, Zdenka konečně, že věří ve svatou povinnost mít děti, jež se rozhodl vytvářet, neopovrhuje slastmi, jež tato činnost s sebou přináší. Všechny se ho jaly obmýšlet pozornostmi, a věnovaly mu své důležité přátelství.

Pro svůj vtip zvolil si Emil také velmi vhodnou dobu. Za jiných okolností byl by mohl v cestě jeho plánů stát sok, zbytečná, hloupá, sentimentální nebo rytířská figura. Válka však odstranila z cesty všechny podobné statisty, smetši je buď do garnizon nebo do zákopů. Jednotlivci, ponechaní ženám na ukázku po jednom nebo dvou exemplářích v městech a vsích, nepadali příliš na váhu. Nikdy nebyla ženská ctnost méně v nebezpečí než za těchto okolností. Nebylo lepší příležitosti k dalekosáhlému dílu. Terezka měla svého ženicha na nebesích, a to byl sok naprosto ne nebezpečný. Božka opovrhovala vší erotikou a domnělý poslední uchazeč Lidčin byl již od prvých měsíců války nezvěstný. Milenin přítel odešel do zákopů dříve, než mohl uzřít prvých plodů svého úsilí. Zdenka, která milovala všechny, kteří odešli, ještě se nesmířila s nutností zamilovat se do těch, kteří zbyli. Cecílie ovšem neměla ctitelů. Slávka zaměstnávala sice svého studenta, ale to byl chlapeček platonicky založený, spokojující se stravou duševní, bezvýznamný satelit takového rázu jako nebeský ženich Terezčin.

Nyní nebylo již Emilovi třeba naprosto ničeho jiného, než znát trochu odborné literatury o předmětu, který si umínil prosadit proti všem rozmarům přírody. Nezbytně musil být v tomto příštím rození dětí zachován nějaký ráz. Předně bylo nutno pojistit se před dvojčaty a trojčaty — vlastní půvab žertu byl by zničen podobnou extravagancí. Děti budou musit přicházet po jednom, a musí to být křiklouni překvapující podobnosti, přesně sledující svá předepsaná data. To byl druhý bod Emilova studia, docílit sedmi naprosto spolehlivých těhotenství. (K tomu zde byly určité předpoklady, jeho budoucí ženy nebyly nadarmo dětmi matematikovými.) Pak zbývalo ještě stanovit se na druhu — budou to hoši či děvčata? Emil se rozhodl pro dcery, neboť v potomku rodu ženského je vždy jistá příchuť méněcennosti. Zní to směšněji: „má sedm dcer“ než „má sedm synů“. V tomto druhém je dokonce jistá tvrdost pýchy, která by se naprosto nehodila do rámce žertu. Potom — opatřit sedm vnuček téměř současně otci sedmi dcer bylo okouzlujícím vtipem na starého pána.

Za dva měsíce byl Emil se vší svou látkou hotov. Usmívaje se a pln sebedůvěry, oživlý nadějemi, že věc se podaří, napěchován svými teoriemi a poslušen přesně stanovených plánů zastoupil s hlubokou poklonou poprvé cestu Cilce klopýtající z večerního nákupu.

VI

TEORIE A PRAXE

Nevyčerpatelná fantazie generací zanechala nám řady teorií vysvětlujících nám, proč se narodilo dítě blbé, dítě huňaté, dítě se dvěma hlavami. Od věků nechtělo se matkám rodit kretény, a podněcovaly tedy své muže, aby vyzkoumali pro ně běh těchto nezodpovědných příčin, které určují budoucnost jejich pokolení. Knihy napsané o této věci vyplnily by vesmír. Existují moudré rady napovídané novomanželkám vstupujícím do lože miláčkova, přesné recepty, dle nichž možno uhníst chlapce nebo dcera, génia nebo siláka.

Stačí jen vzít do ruky některou z těchto starých knih, abychom se přesvědčili o mnohotvarosti a protichůdnosti všech domněnek, které byly napsány o této veselé pobožnosti, která se jmenuje ohavným slovem „soulož“. Dle jedněch doporučuje se ženě, toužící po mužském potomku, opatřit si manžela, jenž by nad ní měl převahu ve věcech lásky. Dle druhých jest nutno dámě počínati si při této příjemné proceduře co nejuvědoměleji. Nuže, zde se poprvé teorie rozcházejí každá v jinou stranu. — Jeden z mudrců vykládá, že dítě dědí vlastnosti duševní po otci, tělesné po matce, druhý tuto světobornou pravdu převrací naruby, jiný se vykrucuje tezí, že jen náhoda okamžiku, kdy dítě je utvářeno rozkoší, dává vzniknout jeho povaze. Někdo tvrdí, že levý ženský vaječník skrývá hošíky, pravý děvčata — ale možno to též obrátit, neboť, není-liž pravda, všechny ženy nejsou stejné! Ti, kteří se pokusili vypozorovat pochod měsíčků a vsadili buď na sudou, nebo na lichou, byli rovněž oklamáni.

Běda, leckdy sám Osud, aby vyvrátil tu či onu teorii, skryje se do míst nevábných, aby odtamtud řídil po svém celou hru, která má vydat potomka. Ubožáci, kteří vaří ve svém hrnéčku přesně dle návodu prababiččina, po lopotě, která je nemohla potěšit, shledají, že dali život právě tomu, co nechtěli na svět poslat: fiflence místo rytíře, pavoučku místo obra. Domnívají se pak, že buď bylo těsto příliš řídké, nebo pec přetopená, a pokoušejí se podruhé, aby se setkali s novým nezdarem. Marně se připravovali k lásce, vykouzlujíce smích na svých pochmurných tvářích, marně obklopovali rodičku obrazy nahých souladných postav a nutili ji k četbě veselých věcí, narodil se přece mrzák anebo mrzout.

Z tohoto stručného nástinu neutěšené situace v těchto intimních záležitostech manželů dalo by se předpokládat, že ve věcech lásky není pravidla a že je prostou pošetilostí cokoliv předvídat. Chyba lávky — a tak všeobecné podezření není ještě důvodem, abychom se zbavili vší moudrosti starých! Zajisté že jsou pravidla, zajisté že jsou teorie, a nemáme naprosto v úmyslu nazvat je podvodnými, naopak, podepisujeme každému receptu zvláště právo na existenci. Omyl se zakládá jen na tom, že se pošetilci lidé domnívají, že mohou sami vnutit dítěti, jež se má narodit, tu či onu teorii. A zatím tito tvorečkové jsou ještě tak nezodpovědní a tak nelogičtí, že je nemožno ujařmiti jejich rozmar. Vyberou si sami plán narození, jaký se jim právě hodí, a dají rádi zapravdu právě tomu druhému, s nímž nepočítali jejich zklamaní rodiče. Důkaz bývá tedy možno sestavit vždy, jenomže nechceme-li být buřiči proti Prozřetelnosti, musíme ho nastoupit s nemluvňaty — zpětnou cestou.

Prozřetelnost! Nyní právě bylo vysloveno to posvátné slovo, jež je pointou celé té věci. Ovšemže nenarození nemají své zlomyslné nápady jenom ze sebe. Nemají je také asi ze satana, odpovědného škůdce všeho lidského pokolení, neboť tyto žertíky jsou příliš nevinné na pekelnou nestvůru, a přece je známo, že člověk se rodí dobrý, což by se jistě nemohlo stát, kdyby vstupoval na svět pobízen čerty. Nezbývá nám tedy, chceme-li chápat všechny ty nesrovnalosti proti lidskému duchu a rozumu, než hledat důvod v samotném bohu.

Bláhovci, kteří se snažili uplatňovat všude a ve všem jen svou vlastní logiku, nastolili do prázdných nebes přízrak své vlastní nepříčetnosti, beztvarého boha svých utrápených makovic. Nemáme v úmyslu přít se s jejich smutnými důvody, podotýkáme jen skromně, že bohů, kteří od věků vládli světu, bylo nesčíslné množství a že mezi těmi nastolenými bohy polobohy byl také jeden, jenž neměl logiku, leda když byl střízliv, bůh ožrala, bůh smíšek, starý opelichaný pantáta, který si hleděl nejraději korbele a naprosto se nestaral o vážné touhy svých mravenečků. Což jestli právě tento chytrý ochmelka, tento zdravý kořínek mezi všemi nemocnými bohy plnými buď přílišné pýchy, anebo přílišné citlivosti, přežil všechny ostatní bratry a vzal na svá bedra otřásající se smíchem vládu všech věcí? Což jestli tato veselá Prozřetelnost zasahuje jenom tehdy, chce-li se Jí? Jedině tímto způsobem dá se pochopit nikoliv snad to, proč se lidovým výpočtům nedaří, ale právě naopak, že se jim přece jen daří v určitých případech.

Máme zřejmě na mysli případ náš — případ Emila Škvora. Ukáže se, že tento veselý bůžek (nechme jej již tam, kam jsme ho konečně dostali), tento ochmelka, jenž by pil ochotně na bratrství i se samým satanášem, nabídl-li by mu tento mok dosti starý a dosti chutný, byl velmi uspokojen podnikem šprýmařovým. Šel mu na ruku ve všech jeho kombinacích, dopřál mu vystihnout všechny pravděpodobnosti a nakonec dopustil, aby řád zlomyslnosti šel tentokrát podle přání tohoto člověka. Bez ohledu na ty, jimž nedal předem vytušit ničeho, nechal tohoto podšívku vypočíst všechno a splnit všechny jeho předpoklady do posledního. Nesmí nás to nijak překvapovat, není divu, že ten, jenž je veselé povahy a pijáckého založení, táhne s těmi, kdož mu dovedou opatřit nějakou novou příležitost k smíchu.

Emilovi se povedlo vše, co si předsevzal, vtip, který byl jeho snem, se zdařil přesto, že byl založen na tolika věcech pochybných. Člověk pošetilý, jenž bude čisti tyto řádky, bude nespokojen s tím, že v příběhu sejde se s tolika nemožně vypočtenými náhodami. Ale člověk dobrák — možno říci člověk nábožný (a takových čtenářů jest si co přáti) — pochopí, že není vtipu bez morálky. Tato historie, vypsaná tak podrobně a pečlivě, budiž důkazem, že Bůh jest. Neboť nalézají-li ohavní bezvěrci dosti dokladů pro předpoklad, že Boha není, z nesrozumitelných smutků života, nemají, čím by popírali existenci toho, jenž řídí šťastné výsledky veselých kombinací.

K dovršení důkazů, jako závěr, jako slavnostní prohlášení, jako slovo posvěcující, vyplyne pak na konec této kapitoly ze všeho, co bylo dosavad uvedeno, neomylná věta z katechismu:

U Boha není nic nemožného.

VII

POSLEDNÍ PŘÍPRAVY

Svatba se odbývala druhého června. K dílu se rozhodl Emil přikročit při své prvé příležitosti, neboť si přál, aby vtip byl dopečen v dubnu, skvělém měsíci šprýmů.

„Není nad apríl,“ šeptal si, probíraje se v kalendáři a potahuje svůj skrovný knír, „a pak, léto jest pro tyto dívky výhodnější dobou k obléhání než jaro. Tři z nich překročily již věk, v němž neposedné mízy se probouzejí s fialkami. Zdenka dá se svést v kteroukoli roční dobu. Sláviny vášně spí stejně teď, jako spaly v květnu; zbývá Milena. Její podlehnutí však není závislé na slunci, nýbrž na síle její závisti.“

Novomanželé chodili denně k profesorům, aby tu trávili svoje večery. V neděli, den odpočinku, přicházeli již ráno a zůstávali až do samé noci. Emil využíval této jedinečné příležitosti, aby se otáčel okolo švegruší. Díval se přes rameno Slávě, která četla, skákal pod stůl pro přadýnko hedvábí Mileně, která vyšívala, obracel listy not Zdence, hrající na klavír.

Slávka se matně usmívala, projevujíc tak jistou sympatii nosatému stínu, ležícímu na jejích literách. Milena házela ochotnému otroku pod stůl své díky jako kusy masa. Zdenka dotýkala se v chvatu hry studených prstů pomocníkových svými horkými a ozařovala občas jeho rozpačitou tvář místo slov uznání letmými pohledy, žhavými jako prameny světel vytrysklé z reflektorů.

Otáčel se okolo plotny, kde Lidka vařila, očumoval s líčenou mlsností škvířící pečeně, odtahoval hrnce mléka, které vzkypělo, a přikládal do kamen, když oheň hrozil vyhasnout. Byl odstrkován pomoučenýma rukama, odrážen chvátajícími ňadry, pleskán povidlovou lžící, avšak kuchařka se blaženě usmívala. Bylo vidět, že jí zájem švagrův lahodí.

Neodvažoval se pomáhat Božce, neboť se obával, že by klesl v očích těch mladších, kdyby se chápal kartáče a konví, překážel jí tedy aspoň, pokoušeje se rozjasnit její přísnou tvář svými jalovými šplechty. Naoko se durdila, házela po něm mokrým hadrem a vyháněla ho přívaly špinavé vody, před níž ustupoval jako před potopou, ale bylo na ní pozorovat, že ji baví společnost šaškova. Jsouc skloněna nad podlahou, neckami nebo umývadlem, cudně zapínala nejhořejší knoflíček domácí blůzky, obávajíc se, aby tam nezabloudil všetečný pohled jejího společníka. Pokládal to za dobré znamení, neboť tímto gestem si uvědomovala tato přečistá dívka své pozapomenuté ženství.

Zavděčit se Terezce bylo nejobtížnější, nemohl přece vzít do ruky růženec a mlít s ní její modlitby! Alespoň tedy chodil po špičkách, usedala-li do koutku, stranou od ostatních, a mluvil šeptem, když zpozoroval, že bere do rukou své modlitební knížky v kostěných deskách. Tato pozornost jí neušla a brzy byl pietní mužíček obetkáván hluboce vážnými pohledy této kyselé okurky. Někdy na něm ulpívaly její zraky ve chvílích, kdy sedíc stranou, pohybovala mírně zakrouceným vouskem na bradě. Tu chápal, že část jejích modliteb se týká i jeho.

Za necelý týden svého manželského štěstí stal se Emil ochočeným zvířetem celé rodiny. Slávě stačilo významně se ohlédnout, aby chlapík přiběhl s lačným výrazem, neboť bylo zřejmo, že v knize je nějaká pochoutka, kterou mu dopřává slupnout. Milena navykla si udílet stručné rozkazy, ke klavíru býval tažen za ruku. Lidka odcházela z kuchyně, volajíc: „Švagříčku, všimněte si plotny!“ a Božka se ponuře mračila, nepochopil-li ihned, že má asistovat jejímu drhnutí. Terezka mu říkávala, kráčejíc okolo něho a postřikujíc jeho ucho šišlavými slinami: „Způsobte, prosím, aby byli tiší, budu se modlit ku svaté Panně!“

Jeho žena Cecílie užívala ho ku všem těmto pracem, těžíc tak ze svého manželského práva do důsledků. Nutila ho hledět s ní do listů kuchařské knihy, neboť nečetla naprosto nic jiného, upouštěla klubko zúmyslně, aby proň lezl, zvala ho k zábavě, když splachovala podlahu, a svěřovala mu svou plotnu. Neuměla hrát na klavír, aby tedy využila i této jeho dobré stránky, obrátila prostě úlohy: usedala a nechávala si hrát. Tu vyhrával do jejích laločnatých uší melodie plné žalosti a ona při nich zívala, neslevujíc mu tak ani pohled na svůj shnilý chrup. Nezapomínala ani na způsob Terezčin. Zachtělo-li se jí, řekla: „Prosím, buď nyní trochu tiše, modlím se!“ A usedla do kouta, odkud se brzy rozlehlo její strašlivé chrápání. — Naprosto to od ní nebyla zlomyslnost nebo pánovitost, že jím takto orala, naopak, byla to láska. Chtěla mu dopřát, aby si zasloužil její přízeň těmito galantními službami.

Paní profesorová hleděla na hříčky svých dcer s tímto ťulpasem asi tak jako stará kočka na svá koťata pohrávající si s myší. Ruce založeny pod mohutnými ňadry, měkce se usmívala, hotova přispěchat na pomoc, kdyby se myši zachtělo dostat se z drápků a drápů. Myš byla ale naprosto spokojená a nevzpírala se, hotova vysloužit si odměnu svých ponížení v podobě velikého vtipu za každou cenu.

Profesor, jenž v rodině přicházel jen zcela nepatrně v úvahu již před vstupem Emilovým, odpadl nyní docela. Rodina měla svého nového muže v Emilovi, suchopárný a morousovitý vědátor byl jím zastíněn. Profesor, který, zdá se, se tím netrudil, využíval této výhody jen pro svou matematiku. Seděl nad knihami, počítal a sestavoval důkazy v osamělosti svého pokoje domodra zakouřeného dýmkou a čas od času se nepříčetně rozesmál blahem nad nějakým zdařilým výsledkem. Jeho smích zněl jako chechtání hrdličky a vypadal příšerně, zazněl-li do ticha. Naštěstí bylo v rodině sedmi sester hluku dostatek.

Z rány, která ho stihla sňatkem čísla čtyři, se vědátor již poněkud vzpamatoval, smířiv se jak pravý filozof s neodčinitelným. K Emilovi však lásku nepojal. Když mu bylo jíti přes pokoj, kde se zeť rozplýval ochotou, mrskl po něm podivným, zlobným pohledem, neuznávaje ho za hodna slova. Bylo vidět, že vetřelci nikdy neodpustí. Šprýmař však toho neželel — nepotřeboval profesora k tomu, co mínil podniknout, nenadcházel mu tedy nijak, zůstávaje jen na tiché úctě, aby nepohoršil rodinu.

Kteréhosi dne spatřil Emil Slávku pobledlou a unavenou a přitočiv se k ní, shledal, že je nedůtklivá. Odšoural se, aby do svého notesu zapsal datum toho dne a vedle jména římskou jedničku.

Dvojku psal již o dva dny později, když pohlédl pozorněji na židli, na níž Lidka dlouho seděla, a později, nenaleznuv Terezku v pokoji a uslyšev, že ulehla, poněvadž jí nebylo nějak dobře, zaznamenal trojku.

Potom to byla jeho žena, která se rozpačitě tvářila a stydlivě skrývala, svlékajíc se. Aby si byl zcela jist, vztáhl k ní náruč, projevuje přání, dovolená manželům. Odmítla ho truchlivě. Byl spokojen.

Zdenka hned asi dva dny nato seděla tiše u vyšívání, zatímco Milena zoufale bušila do klavíru. Emilovi svitlo, že taková změna zvyklostí je možna jen hlubšími fyziologickými příčinami, a bez váhání zapsal dvě čísla najednou.

Poslední nedala na sebe rovněž dlouho čekat. Čistotná Božka nemohla jinak než tvářit se zbědovaně, navštívena záležitostí tak nečistou. Emil sklapl svůj notes a vytáhl kalendář. Byla středa, 27. června. Neděle bude prvního července.

„Drahoušku!“ pravil ženě s dojemnou něžností, „mám v horách tetu, chtěl bych tě poprosit, abys jí udělala krátkou návštěvu. Nejlépe by se hodilo, kdybys to odbyla tento týden.“

Přes všechna zpěčování a zaříkání, přes nevylíčitelné překvapení, které v rodině způsobil, přes výčitky, jež mu bylo snést, dokázal, že Cilka se uvolila jet. Napsal dopisy, z nichž vysvítalo, že jeho žena dojede na místo v pondělí v poledne, a v nichž si žádal, aby tam mohla týden pobýt. V sobotu dostal švabachem psanou odpověď, dle níž se paní teta nemůže dočkat své mladé holubičky. Emil se rozletěl po krámech, aby opatřil dary.

Bylo mu jak vojevůdci před bitvou. Všechny důležité pozice byly obsazeny, zálohy posunuty vpřed, munice doplněna. Datum a hodina útoku byly přesně stanoveny.

Cítil důležitost chvil, jež nastávaly. Nepoddával se však zbytečné nervozitě, zachoval klid, vzácný a obdivuhodný.

Měl v sobě odvahu, s níž se konají veliké činy.

VIII

NEDĚLE

Emil vstal z lože, chytrácky se usmívaje — předsevzetí nadcházejícího týdne nedalo mu dospat. Přikročil ke zdi, aby strhl z kalendáře smuteční třicítku a osvobodil veselou jedničku neděle. Její červeň ozářila ložnici, jako by právě vyšlo slunce a dotklo se milostně neurčité barvy Cilčiných řas. Sinavý nebozez jejího nosu, jenž dosavad ležel na podušce, proměněn ve flétnu, vyluzující melancholické árie, ustal ve své hudbě a stal se opět nosem, neposedným, zlobným nosem, větřícím po pokoji.

„Proč už vstáváš?“

Znělo to výhružně, ale nebylo proč se znepokojovat. Vzteklí hafani byli v Cilce dosud zpitomělí novostí manželského stavu a dívali se dojemně z jejích zelených očí. Hubená ruka visela ochable podél pelesti a ústa, která tak nebezpečně zavřískla, schovala se do roztomilého úsměvu.

„Cecilko,“ pravil způsobně tulipán, spěšně se oblékaje, „je neděle, den našeho rozloučení. Zítra odjedeš, vstávám, protože chci mít ten den co nejdelší, abych tě ještě užil.“ A půvabně zamrkal slepenými víčky.

Dnes bylo na něm sehrát svůdce své ženy a prvně jí ukázat pravý smysl skrývaček, jež s ní doposavad hrál. Toto nejjednodušší, přirozené a hořké sousto stanovil si na počátek, nepokládaje je ještě za práci. Vlastní dílo mělo začít až zítřkem. Roztřídil sestry jako kravaty a určil pro každou její den dle povahy a zevnějšku. Lehčí a příjemnější část úkolu si nechal na prvou polovici týdne, chtěje se tak zapracovat na druhou, krušnější jeho část.

Pondělí určil pro Zdenku, již vzhledem k její temperamentní životnosti nepokládal za tuze tvrdý oříšek. Úterý stanovil Mileně, poněvadž si byl nejvíce jist způsobem útoku, jaký použije vůči její ješitnosti. Slávu si nechal na středu, aby jí ukončil sérii mladých a půvabných, které mohly vydráždit jeho zájem přirozeným způsobem. Druhou epochu umínil si počít Lidkou, veselou a neostýchavou kuchařkou. Tušil u ní málo morálky a značný díl citlivosti, ochotný zhřešit jen z pouhé dobroty srdce. Nejhorší dřinu měl uchystánu nakonec, Terezku a potom Boženu. Prvé dal přednost proto, že pokládal náboženskou vroucnost za zvrhlý pud erotický a doufal modlilku získat působivými protijedy. Že Božku měl za nejnechutnější a nejnedobytnější, je pochopitelné, neboť byla pouhou soustavou trosek, a pak, bylo mu v nestvůře přemáhat dvě čistoty současně: panenskou a naučenou. Naštěstí byla sobota dnem mytí a koupání u profesorů a on měl pro tuto okolnost již připraven úskočný a přiléhavý plán.

Emilovo předsevzetí zplodit vesměs děcka ženského rodu kombinovala okolnost, že mezi všemi teoriemi, týkajícími se tohoto předmětu, vybral si onu, která doporučovala při podniku vysoký stupeň žáru u ženy a co nejnižší u muže.

U Cilky se neobával o výsledek pokusu, neboť si byl jist, že jeho vlastní temperament nepřijde při tomto výkonu vůbec v úvahu. Stejně se neobával svého neočekávaného vzkypění u Terezky a Boženy, ale tížila ho nejistota, zda dokáže tyto dva zledovatělé uhlíky rozdmychat dle předpisu. U Zdenky bylo se mu mít na pozoru, aby nepodlehl nepřístojné slabosti a nerozházel z úspor více, než bylo radno, a přeměnit během odpůldne andělské ideály Sláviny v pekelnou zrůdnost hříchu bylo nebezpečným podnikem již proto, že existovalo nebezpečí, že než složitého cíle bude dosaženo, sklesne bídně vztyčená odvaha svůdcova. Stran Mileny byl poněkud v rozpacích, zda prostředek, jímž ji chtěl získat, nepřemůže jen její rozum a nemine její smyslnost, zatíženou břemenem tolika různých vášní. Lidku považoval za dokonale uzrálou pro pokus, ale děsil se pomyšlení, že tučnost snad již rozrušila její schopnost rodit děti.

Avšak Škvor nebyl zbabělcem, který zanechává výstupu, stanuv u samé paty hory a zhroziv se strmých a kluzkých stěn, anebo přemožen jsa závratí nad prvou otevřenou propastí. Hvězda jeho podniku ho vedla a on, podoben svatému náměsíčníku, překonával jednu krkolomnou úžinu za druhou a spěl bezpečně k vytčenému cíli.

V poledne byla u Kostků pohřební nálada, jedna z těch nálad loučení, kdy rodina se shromažďuje v truchlivé perspektivě ztráty jednoho ze svých členů. Nezáleželo na tom, že Cilka odjíždí jen na týden, paní profesorová zužitkovala tuto příležitost pro své slzy. Všichni ostatní jevili vhodnou skleslost, promísenou vzdechy a příležitostnými poznámkami (jako: „A copak zítra v tu dobu!“ anebo: „Kdypak zas budeme takhle pohromadě?“), až na profesora, jenž se barbarsky krmil, spěchaje, aby co nejdřív zavřel za sebou dveře jídelny a usedl ku svým neobyčejně zajímavým matematickým hříčkám.

Pohnuté chvíle sklízení ze stolu použil Emil k slavnostnímu prohlášení, že zarmoucenou rodinu bude za nepřítomnosti Cilčiny obšťastňovat, co nejvíce mu bude možno, svou vlastní osobou, a že každý den svého dočasného mládenectví věnuje jedné ze svých švegruší. Bylo to přijato s všeobecným odlehčením a řečník, jenž se octl v klubku žen, skromně ihned naznačil, že by mu byla pro zítřek ctí společnost Zdenčina. Vyvolená dívka ochotně přikývla a matka se zeťovu výbornému nápadu shovívavě usmívala.

Odpoledne, tak zřejmě slavnostní, bylo stráveno tím, že celá rodina (krom profesora) vyšla si do blízkého háje na vršku, kde byla dřevěná restaurace s červenobílým praporem, několika košíky preclíků, řvoucím hudebním přístrojem uvnitř, krotkými slepicemi a hrbatým hostinským. Dali si osm malých piv a jedno veliké (Emil), a rozveseleni slunným dnem a rvačkami slepic s vrabčáky o drobty z preclíků, shodli se všichni na tom, že život není přec jen tak docela smutný a že i nejtruchlivější okamžiky (jako loučení) nějak pominou. Této chvíle použil Emil k tomu, aby vyzval k tanci nejdřív svou ženu, pak matku Kostkovou (jak se slušelo) a nakonec ostatních šest žen v pořadí jejich úctyhodnosti.

Cilka tančila jako kozel a strašlivě kopala, házejíc tenoučkým Škvorem jako třískou ze strany na stranu a otloukajíc jeho lokty o všechny čtyři stěny sálu, ale Emil snášel vše s nebeskou trpělivostí. Matka ležela v jeho náručí jako napěchovaná almara. Terezka šustila nebezpečnými záhyby svých šatů jako smutečními stuhami pohřebních věnců a lupala klouby, jako by louskala růženec, a Božena mu dávala okoušet všechnu hrůzu svého nevystižitelného těla: zdánlivá ňadra se posunovala sem a tam, uvolněný chrup na sebe narážel a různobarevné prameny vlasů se rozpoutávaly. Kuchařka Lidka byla nadána neúmornou setrvačností a točila Emilem jako dřívkem na konci niti, smějíc se na celé kolo v nevýslovné blaženosti, Zdenka s ním pádila sálem s celou nezkrotností své povahy, takže lapal dech a kuckal se pod tíhou jejího dravého poprsí. Milena, trpící žárlivostí po všech předchozích šest tanců, dala mu svou zuřivost cítit zarputilým stiskem svých ostrých nehtů a nepochopitelnými manévry svého tance. Není pochyby, že byl ztýranému ubožákovi sladkým odpočinkem poslední tanec se Slávou, která se točila s nepříčetnou měkkostí a unylým úsměvem.

Šli domů již za šera, sčítajíce sentimentálně proskakující hvězdy, klopýtajíce po kamení a vyrážejíce bolestné výkřiky při každém uklouznutí. Emil se věnoval Cilce se záslužnou věrností. Tisknul k sobě její kostnaté boky a mačkal její ruce. Splácela mu neohrabanou něžností a stydlivými polibky, které mu pálily pokožku jako vařící lůj. Sestry, nemohouce než se sklonit (krom Mileny) před velikostí takové lásky, překonány večerem i něžným divadlem, jež se jim naskýtalo, daly se do pětihlasého zpěvu (Milena zarputile mlčela), který se trhal každým klopýtnutím a vibroval každým vzdechem. Zdenčin hlas letěl vpřed jako dravá voda. Terezčin tížil vzadu jako okovy prvních mučedníků, Božčin se vznášel nad všemi jako mlhovina. Slávin tenounce skomíral jen jakoby mimochodem a Lídin se drolil jako příliš propečené cukroví. Cilka potajmu slzela dojetím — bylo jasno, že to zpívají jí. Pojala nevýslovnou a krátkou lásku ke svým sestrám a k celému světu.

Emil spěchal, aby se odloučil od společnosti co nejdříve. Tato vhodná nálada musila být zužitkována. Dovolily mu to a mávaly odcházejícím šesti bílými kapesníky a jedním slzavým, přilepeným k nosu. (Matka Kostková nalezla svou příležitost.)

Jako roztoužený don Juan, jako nedočkavý únosce táhl za sebou svou nevzhlednou kořist klopýtající přes homolky a křečovitě svírající jeho paži. Vsunul ji do dveří bytu, častuje ji neúnavnými polibky mezi dvojím otočením klíče. Pak ji uvedl do ložnice, tetelící se zimničnou slastí.

Rozhodnut dosíci stůj co stůj nejvyšší pravděpodobnosti výsledku, neopomíjel ničeho, čím by ještě více rozdmychal její žár. Hnětl její hadrovité prsy, hryzl ji do hubené šíje a dovedně jí lechtal pokožku v místech nejkritičtější intimity, přivíraje oči, aby nepřerušil neopatrným pohledem na její kreténskou nahotu zoufalé kejkle této samohany. Cilka, obsluhována s tak neslýchanou štědrostí, nevycházela z vytržení — zprvu jen unyle vrkala, pak začala vyrážet divoké skřeky. Shledal, že nastala vhodná chvíle — zlomil ji přes pelest, docíliv tak pozice přesně okopírované z „teorie o plození“, a dovršil své sebezapření důkladnou injekcí, na niž odpověděla rozkošeplným zavytím a vyčerpána až do morku kostí upadla v strnulost blízkou mdlobě.

Emil nezatoužil po tom vyrušit ji v její milostné kocovině, přecházející pomalu v hlučné chrápání — tiše přelezl na svou postel, zahrabal se do pokrývky a zamknul víčka s blaženým vědomím, že vše bylo toho dne vykonáno co nejlépe. Aby se rychle zbavil vtíravých představ právě prožité skutečnosti, soustředil svou mysl na vyvolávání smyslně lákavých obrazů krasavice Zdenky, sladké devizy zítřka.

IX

PONDĚLÍ

Emil Škvor vyprovodil svou ženu na nádraží a nyní se loudal cestou k úřadu, snaže se využít požehnané chvíle volnosti. Pouze tuto malou chvíli měl právo být sám sebou a potom ještě v několika hodinách kancelářské roboty, ale to již nebude volnost vyšperkovaná pokojnými myšlenkami odpočinku. Až uplyne něco více než půl dne, bude mu připraviti zjev furiantského holkaře blýskajícího bojovně očima, neodolatelného krobiána, který se dovede zalíbit prudkým a chvilkovým ženám.

Byl tak dalece schopen sebezapření, že nedával najevo nervozitu ani tupohlavost — pracoval jen o něco málo nepozorněji než jindy. Zdánlivě tentýž jak včera a před rokem, byl kuklou, z níž měl o chvíli později vyletět pestrobarevný motýl, kombinace barev a efektů, stvořený s námahou pro krátké tři hodiny života.

Odpoledne kráčel ke Kostkovům na oběd drzý švihák, plný sebejistoty a hýřící záludnými úsměvy. Dívky se za ním ohlížely, nepoznávajíce v něm bývalého Škvora, a jeden válečný invalida podnícen závistí zahrozil za ním pěstí, proklínaje chytráka, který se dovedl vyhnout vojně s tak vypínavým zdravím.

„Hleďme, jak se nese!“ pravila znepokojeně paní profesorová, spatřivši zetě, jenž právě vkročil do dveří. „To je vidět, že nemá ženu doma.“ Emil se bystře rozhlédl a naleznuv vhodnou chvíli, uchlácholil tchyni pokorným a pitomým úsměvem jenom pro ni samu. Když o chvíli později hartusil na Zdenku, aby se rychle strojila, řekla oklamaná matka už jen: „Tedy přec jste to včera myslil doopravdy?“ a hladila ho láskyplnými vráskami.

Chlapíku se podařilo všeptnout Zdence do ucha: „A buďte hodně hezká!“ — když ta vytahovala klíč z jedné strany dveří na druhou, kvůli uzamknutí se v pokoji, kde se hodlala přeměnit z domácí šmudly ve vycházkovou slečinku. Letem to pochopila a hodila po něm čtveračivým a spikleneckým pohledem. Poprvé v tomto bytě, kde hrál ztrápeného mouřenína, se dal do pískání, s rukama výhružně vstrčenýma do kapes. Za chvíli se dívka objevila na prahu v šatech rudých jako vlčí mák, s kloboukem, který podtrhoval stín jejích očí, a nedopnutými rukavičkami.

Emil bavil svou dámu tak dlouho, dokavad šli dlážděním městečka. Vybral si krátké, ale rozplameňující téma a vyklepával přitom odvážný rytmus hůlkou dokonalého kavalíra, vypínaje hruď, jako by si nevěděl rady s přebytky mužné síly. Za prvou křovinou jí nabídl rámě a ona ho ochotně přijala. Od té chvíle zanechal zbytečné námahy rozhovoru a užíval slov jen tenkráte, chtěl-li akcentovat účinek působivé němohry. Bylo dobře ušetřit si výmluvnost na dny, kdy se bude moci spíše uplatnit.

Po několika dobře uvážených minutách sesunula se kurážná ruka, nesoucí loket, poněkud níže a octla se v dívčině pase. Tímto způsobem nalézala se pak v důvěrné blízkosti bohatého poprsí. Pociťovala jeho harmonické pokyvy a byla účastna svalové hry, způsobující krok. Bylo to o mnoho výhodnější místo než předešlé. Emil, jenž tímto chvatem získal důležitou základnu pro všechny budoucí operace, se nezdržel, aby si hlasitě neoddechl.

Zdenka pohlédla na výbojného společníka s podivem, ale neprotestovala. Dokonce poněkud poskočila, jako by chtěla naznačit, jak veselá vzpruha byla dána její chůzi tímto odvážným kouskem. Počala větřit sladký zápas. Na Emilův povzdech vyhrkla: „Copak vzdycháte — stýská se vám po ženě?“ Bylo to, jako když nepřítel počne vyzývavě chodit po předprsni zákopu, aby ukázal, že se nebojí střel.

Oslovený řekl jen „hm“. Bylo to mnohoznačné „hm“, „hm“ opovržlivé, ďábelské „hm“ zločinců a krvesmilníků. Bylo jím bez úpěnlivých a srdcervoucích obratů naznačeno, co lhostejnosti chová manžel pro ženu a jak veliká jest jeho ochota mírně a půvabně si zahřešit.

Na sestře zrazené bylo, aby propukla v spravedlivý nářek, ale Zdenka byla, jak se dalo tušit, zdravě sobecká dívka a skrývala v srdci pravou perverzní ženskou rozkoš z oklamání své družky. Místo protivného systému výčitek se na švagra rozkošně usmála, a dokonce se k němu i úžeji přivinula. Uklidnila lehce své pražné svědomí (stejně pražné jako svá ňadra) neomylným vnitřním rozhodnutím, že jí po tom nic není.

Tato statečnost dívčina nemohla než vyvolat stejnou statečnost ze strany mužovy — vystřelil svůj první polibek na zuby ještě obnažené.

Huf! Pokládala za svou povinnost trochu se zamračit. Ale známe to, není-liž pravda? Druhá hubička to spravila. Přitiskl ji k sobě, tváře se odhodlaně a vrhaje celé svazky výbojných pohledů. Nemohla pochybovat o síle jeho zavrženíhodné vášně. O malou minutu později činila se již seč byla, aby se mu vyrovnala v romantické chrabrosti. Rychle přešla všemi vhodnými tóninami překvapení, stydlivého odevzdání a opětované výbušnosti nakonec. Mhouřil oči pokrýván jejím miliskováním. Obával se, že ztratí stabilitu, a prudce jí sevřel hlavu oběma rukama. Představovalo to nějaké zoufalé rozhodnutí.

Tu spatřil její pohled, prokmitnuvší pod jeho loktem a zahleděvší se toužebně k lesu. Rázem pochopil nejtajnější touhu jejích myšlenek a srdce mu vesele zatlouklo. Když se mu zdálo, že se dívka již dusí v jeho objetí, uvolnil svůj svěrák, tuše správně, že před novým přívalem polibků bude jí nabrati dechu. Pak zamířil své kroky k háji výmluvným tempem (kujme železo, pokud je žhavé) a ona ho následovala s pokryteckou odevzdaností.

Ztratili se v bezpečném zákoutí, vhodném ku každé lásce. Přemohl vrozenou mírnost své povahy a povalil ji do mechu, divoce skřípaje zuby. Povzdechla sladce jako podrobená holubice. Přeháněl své rozvášnění do té míry, že doopravdy přetrhl rukáv blůzky a přetrhl jednu přezku jejích podvazků. Byla překonána touto skvělou brutalitou a vycházela mu vstříc s dojemnou ochotou.

Svlékala si sukni, zatímco on si spouštěl kalhoty uprostřed zamilovaného skučení. Když sáhl po jejím prsu, čile mu nabídla ještě druhý a vypínala se a kroutila, aby mu poskytla co nejvíc požitku ze své snědé kyprosti. Byl z toho celý blázen a marně krotil své přirozené rozjaření. Nechala se pokrývat polibky a uznale mu nastavovala místa, jež ve svém zmatení zapomínal obdivovat. Chtěj nechtěj musil znovu a znovu konstatovat, že její ňadra jsou dokonalá, lýtka štíhlá a hladká, chmýří hebké, ramena oblá. Hrabal se s rozkoší ve všech jejích vynikajících přednostech — když jakžtakž odbyl svrchní partie, věnoval se dolejším a chvěje se jako rozdrážděný pes, vyťukával svým ostrým nosem dýchavičný kvapík na jejích pevných stehnech, blíže se podezřelé dutině. Zkrátila jeho nepříčetné hody tím, že uspíšila operaci vlastníma rukama.

Nyní to byl on, který dlouze vzdychal v jejím objetí, avšak ani jeho přejícná milenka nepředsevzala si být zdrženlivou: kopala nervózně do mechu, výstižně se zmítala v rytmu jeho hry a vyrážela své pochvaly tak nepokrytě, že se počal starostlivě ohlížet, neozvou-li se nezvané kroky z té či oné strany. Žert nebyl ještě hotov, nebylo třeba, aby rozveselené publikum bylo přivábeno do zákulisí, kde herci se teprv připravovali k pravému mumraji.

O chvíli později shledával Emil zas již chladnokrevně věci, rozházené po improvizované šatně, s trpělivostí hodnou dobré komorné. Zdenka seděla v mechu rozpačitá novou scénou tím více, čím méně byla rozpačita předchozí. Dobyvačný zápasník byl obratem změněn v tichounce smrkajícího žblabuňku a místo rvavé vášně v uválené mechoviště, hýbající se neúprosnými mravenci. Jako Othello odpínající svůj meč a stírající z tváří falešnou hněď Maura, když spadla poslední opona za zavražděním Desdemony, tak Emil uvolnil bujaré záhyby svého výrazu a stal se opět Škvorem. Nastrkal do kapes plameny svých očí, roztoužené úsměvy a neodolatelná gesta a schoval se do bezpečné masky své rozpačitosti. Dokonce nepokrytě zíval.

Cestou domů se rozhovořil. Naříkal jako zdrcený jelimánek, zbavující se zodpovědnosti za to, co se stalo. „Nemohu za to!“ fňukal do svého kapesníku. Neposlouchala ho ani — oželela již své procitnutí do okleštěné skutečnosti. Nebyla nijak nešťastná tím, co bylo, ale zklamání nové chvíle nedovedla zakrýt. Měla rty opovržlivě ohrnuty a ruce hluboko v kapsách své sukně.

Čím blíže domu, tím byl Emil více galantním švagrem, plným ohledů. Usmíval se s okouzlující pitomostí, takže to v znovu překvapené dívce budilo zdání, že byla odpoledne klamána pouhým snem. S drzou rozhodností vstoupil do kuchyně, a byl pouze tím, jakým ho všichni znali.

„Kde jste se toulali?“ ptala se s mateřskou něhou paní profesorová Kostková.

„Byli jsme v lese,“ odvětil nevinně Emil.

Zdenka seděla mlčky a nevraživě pojídala svou večeři, zahloubána ve své rozpory. Pak náhle odešla spat, vztekle prásknuvši dveřmi.

Jejího odchodu použil šprýmař k tomu, že požádal Milenu s nekonečně vlídnými úsměvy, aby se obětovala a oblažila jeho zítřek.

X

ÚTERÝ

Když přišel v úterý Emil k obědu, byla již Milena ustrojena. Při polévce usedla naproti němu a bubnovala netrpělivý pochod prsty na desku stolu, až rozbouřené nudle vystrkovaly bledničkové hlavy z hlubin talíře. Při jahelníku (byla válka!) stála již za jeho židlí, projevujíc své výhružné opovržení mlčením. Činil se, až se dávil, rozdíral si hrdlo drsnými sousty a bodal se vidličkou do dásní.

Konečně vyšli. Seběhla ze schodů na deset kroků před ním, nechávajíc za sebou otevřeny trojí dveře: dveře kuchyně, dveře předsíně a dveře domovní. Emil pokorně zavíral jedny po druhých a vyšel na ulici zmaten s důkladným opožděním. Teprv na dvacet kroků od domu se rozezleně zastavila. Došel k ní se sklopenýma ušima.

„Děláte, jako byste tuze nepospíchal. Já na vás přece nic nechtěla, sám jste škemral, abych s vámi šla. Teď se loudáte — je vidět, že vás to nebaví!“ To byla prvá její povzbudivá slova.

Mluvil šeptem a díval se do země. Nehájil se, jenom odprošoval. Byl dnes nekonečně plachým, velmi ubohým tichošlápkem, naprosto nepodobným dobyvateli včerejšího odpůldne. Hrbil se víc než jindy a topil se více než kdy předtím ve svých kalhotech.

„Ostatně,“ pokračovala s vybranou jízlivostí, „je jasno, že celou komedii tohoto týdne, ty výlety s námi se všemi, jste si zajednal jen kvůli tomu, abyste si mohl udělat pěkné odpůldne ze Zdenkou. Je to neobyčejně urážlivé, dělat si proto blázny z pěti ostatních. Jsem tím děsně dopálená a mám chuť vyškrábat vám oči!“

Emil se nesnažil protestovat. Očekával dychtivě další postup přednášky o tomto pro něj neobyčejně příznivém předmětu. Tvářil se zdrceně, vrhal zmírající pohledy, ale zatvrzele mlčel. Tak přišlo na řadu to, co se dalo bezpečně předvídat.

„Zdenka je nezodpovědné stvoření — to se vám právě hodí — také jste si hned napoprvé vyletěl s ní, která se vám líbí. My ostatní jsme ošklivé nebo staré, nebo tenké, nebo hloupé. Ale nemylte se — právě Zdenka je ta nejhloupější!“

„Nejhloupější?“ Emil vyvaloval oči s líčeným zájmem.

„A to jste nepozoroval? Je ukrutně omezená. Myslí, že je nejkrásnější. Nedělá nic. Hraje na klavír, ale nemá hudební sluch. Zpívá, ale nemá hlas. Vyšívala by, kdyby nebyla líná. Když o něčem mluví, kroutí ústy a škrábe se v zadnici. Ráda se směje, ale třese přitom nechutně svými laloky. A hezká? Není ani tak příliš hezká. Jsou to všechno jen šaty, víte, musím to přece vědět, ne? Ale nesluší se to vypravovat.“

Přerušil ji. „Mýlíte se, věděl jsem vždycky, že Sláva je inteligentnější...“

„Sláva?“ Divoké blesky vylétly z jejích očí. „Že je inteligentní? Ta husa? Protože se dívá do knížek, kterým nerozumí? Že vzdychá a kroutí očima? Je to prázdná panenka, mazlíček, nekňuba a — jen ji nechte! Taková žába a točí se po mužských. Jí to ale projde, protože se tak nevinně kouká. Lže. Nafukuje se. Obočí si kreslí špuntem. Píše svému studentovi strašně pitomá psaní. Také kouří, ovšem, aby nikdo nevěděl, ale nepohne se z židle, když mléko utíká, a nepozná, když je voda ve varu...“

„Věděl jsem to,“ pravil zoufale Emil, „nevyrovná se v tom ohledu Lidunce.“

„Lidce? Tak vy taky věříte v její kuchařské umění? V její talent? Je to nesmysl, víte? Je to zkrátka taková pověra, neumí ve skutečnosti nic víc než kterákoli jiná. Postavili ji k tomu, a tak to dělá. To je celý ten krám. Je to ale už stará panna jako ty ostatní dvě, jako Božka...“

„Božka??...“

„Čisťounká, pracovitá Božka, že? Zatím je špinavá, to vy ani nevíte, podívejte se jen důkladně za její uši, do vlasů -nu, jen se podívejte! Meje se jako kočka — jen zpředu tváře. To ostatní nechává být. Pracovitá? Nesmysl. Může se říci, že je to u ní jistý druh choromyslnosti. Všimněte si, jak nepříčetně se stále zas a zas vrací k vodě. Je to úplně totéž, jako modlářství u Terezky...“

„Terezka je tak nábožná...“

Posupný smích ho přerušil. „Nábožná! Ta je vykutálená! Mluvila jsem jednou s jistou slečnou, která ji dobře znala — dříve, víte? Ta byla pěkná! Nejhorší! Teď se dělá před námi přede všemi. V kostele čenichá po kaplanovi, ale vzala by si i kostelníka a nepohrdla by ministrantem. Je už hrozná a ona to ví, a to ji dráždí. Mohu vám říci, že používá tajně ňadrového krému a vodičky na vzrůst vlasů. Ovšem naprosto bezvýsledně. Oh, viďte, to jsem vám neměla říkat!“

„Pročpak? Vždyť to není nic zlého! Ale nyní vidím aspoň dobře, jak prozíravě jsem volil, když jsem se oženil s Cilkou...“

Ustrnula. Měřila velikost propasti, do níž byla lákána. Ale tam dole byla kořist její zuřivosti. Hupky... a už letěla.

„Cilka? Myslíte to vážně? Poslyšte — řeknu vám upřímně — nechápu, proč jste si ji vzal! Dejme tomu, že si odmyslíme, že kulhá, dejme tomu, že jí odpustíme, že je neslýchaně vzteklá. Prosím vás — co jste na ní viděl? Mluvte — co jste na ní viděl!“ popadla ho za rameno. „Mluvte! Mluvte! Co jste jen na ní viděl?“

„Předně počal opatrně Emil, „pod trochu drsnou kůrou má dětinnou a ušlechtilou duši.“

Není možná vystihnout beznadějnou barvu Milenina leknutí. „Cilka že má duši?“ A nyní počala v nepostižitelném chvatu vypočítávat její chyby od útlého věku, popisovat příklady jejího nejlítějšího řádění a nebezpečné dny její neustávající svárlivosti. Trvalo to hezky dlouho, než kronika byla úplná a data seřazena. Poslouchal pečlivě, měře v duchu čas. Když ustala, aby si odpočinula, udýchaná a hvízdající vyschlými trubicemi hrdla, zastavil se (byli pěkný kus za městem) a obrátil se na zpáteční cestu. Poslechla ho, ani toho neznamenajíc.

Krok vdechl život její vybrakované paměti a kalendář čtyřiadvaceti Cilčiných let počal běžet znovu, konstruován — možno-li — ještě přesněji a ještě účinněji. Objevilo se, že ubohá, hubená ropucha byla již od plenek plna trestuhodných zálib a opovrženíhodných sklonností. Vyprávěčka neodpustila sestře ani jediné zlomyslnosti z dob školáckých a neopomenula uvést ani jedinou okolnost, která ji mohla činit směšnou. Snažila se poctivě zbavit manžela poslední iluze, jaká se v něm mohla ještě uchovat, a zdrtit ho strašlivými důkazy, svědčícími neomylně o tom, že jeho žena je šeredná mrcha.

Líčil bolestný údiv, plačtivé zklamání, zoufalou rezignaci, a to vše ji povzbuzovalo, aby začínala znovu a znovu a zasypávala ho lavinami nových obvinění. Když skončila, nemohouc již nalézt ani jediný hřích, ani jedinou podlost, ani jedinou směšnost, spatřila, že již chvíli chodí se svým průvodcem kolem jeho domu. Podoben krysaři z báje, táhl ji za sebou svou zkroušeností a vylovil z kapsy domovní klíč mezi jejími dvěma opožděnými vzpomínkami. Následovala ho po schodech s beránčí povolností, nevystihujíc nebezpečí této podivné návštěvy v švagrově bytě. Nadšena svými úspěchy, omámena přívalem vlastních slov, šla za ním slepě předsíní, kuchyní i pokojem.

Šaty visící na věšáku ji inspirovaly a ona se dala do nadšeného smíchu. Pak se rozhovořila o tom, co obsahovaly. V druhém pokoji bylo vynikající téma rozvedeno na ostatní tři mladší ratolesti rodu Kostkova — Zdenku, Slávu a Lidku. (Zbývající dvě nebyly vzaty v úvahu, neboť hovor byl veden jen o oněch tělesných znacích, jež mohly být předmětem žárlivosti.) Emil využil své příležitosti a vhodnými poznámkami uváděl hovor tu na ten, tu zas na onen úd, ňadro, boky nebo šíji. Výsledek byl efektní: Milena vítězoslavně odsuzovala jeden objekt za druhým na každé z představovaných sokyň, drtila je sžíravou kritikou a odhazovala je od svých přičinlivých úst jako ohryzané kosti. V zápalu řeči jala se nakonec demonstrovat přednosti vlastní. Mluvíc o noze, porovnávala improvizovanou nohu Slávinu nebo Zdenčinu se svou, vysmívala se cizímu rameni, vynášejíc svoje. Emil stal se tak svědkem příjemné scény, kdy dívka, zaslepená nemírností své ješitnosti, jala se vysoukávat sukně, aby ho přesvědčila o půvabu svých lýtek, cenit zuby, aby mu ukázala jakost svého chrupu, a svlékat blůzu, aby se pochlubila bohatstvím svého poprsí.

Zužitkoval tuto chvíli ve svůj prospěch tím, že padl před omráčenou žvanilkou na kolena s hlasitým úderem kolen o podlahu.

„Vy jste ubohá, nepochopená dívka, odstrčená ve vlastní rodině. Chovám k vám skrytou vášeň, divokou touhu, která byla dosavad tlumena jen mými dobrými úmysly. Nyní již nemohu odolat a vztyčuji k vám rámě. Moje svatba byla pouhým výpočtem. Netroufal jsem si pozvednout oči až k vám, a přece jsem vám chtěl být nablízku. Požádal jsem tedy Cilku.“

Byla poněkud přivedena z míry, a proto pokračoval, nepřipouštěje ji k slovu a nedávaje jí postihnout protismysly dnešních rozhovorů.

„Je nepochybno, a vy to zajisté pochopíte, že jsem jenom kvůli vám nastrojil žert tohoto týdne. Avšak kdybych vám byl věnoval prvý den, bylo by to průhledné a spojeno s nebezpečím vyzrazení. Kdybych si vás byl nechal pro sobotu, bylo by jasné, že nejlepší den si schovávám ku konci. Umínil jsem si vsunout vás mezi tyto dva pozoruhodné dny, avšak moje sebezapření nesneslo již čekat déle, a tak jsem vás prosil o dnešek. Všechno ostatní bylo jen stínem mého plamene. Nyní jsem se vyzpovídal. Čiňte se mnou, co chcete. Miluji vás nevýslovně.“ — A jal se hlasitě vzlykat.

Polosvlečená dívka nedovedla odolat tolika nádherným svodům. Sladká a jedinečná příležitost okrást sestru o muže a oklamat ji na jejím vlastním manželském loži jí odňala poslední odpor. S nepopsatelně pyšným úsměškem změřila Cilčinu zástěru přehozenou přes kanape, načež padla s výkřikem do nastraženého náručí.

Odnášel své sladké břímě do ložnice, hlasitě funě. Nedočkavě si přivlastnila jeho zátylek, pokrývajíc jej lačnými polibky. Aby ji ještě více rozvášnil, nabídl jí některé menší nevinné radosti, jako probodat špendlíkem oči Cilčině podobence a rozdupat papírovou škatuli jejích vlásenek. Doplnila o své újmě sérii tím, že hodila do nočníku uschlou svatební kytici, kterou objevila na šatníku.

Vrhajíc se na lůžko, nalézala se Milena ve stavu divoké blaženosti. Domníval-li se Emil, že nyní hladce dosáhne svého účelu prostoduchou milostnou dynamikou, šeredně se mýlil. Zběsilá fúrie dostala do spárů Cilčina muže, umínila si ho důkladně zprznit, aby se odškodnila na tomto sestřině majetku za všechna domnělá dosavadní zklamání. Vymkla se z objetí příliš nudného a sama se zmocnila iniciativy. Brzy byl kudlička-Emil pouhým předmětem v jejích dovedných rukou. S vlajícími rzivými pačesy a nepříčetnou grimasou pihovatého obličeje točila se na bobku jako vzteklé saranče, nabodnutá na jeho klíně, dusila ho prsy příliš bílými a příliš mohutnými, zneužila jeho nosu i jeho kostnatých ramen, kousala ho, škrábala a chlemtala jeho krev. V jedné chvíli octl se ubožák na pochybách, nebude-li jediným hryznutím zbaven svého mužství a připraven tak o všechny těžce vypěstěné naděje. Chtěl-li nakonec patřičně dokončit své dnešní dílo, musil sebrat poslední síly, srazit říjící Amazonku pádnými ranami pěstí a proniknout ji dobře mířeným bodnutím až po kořen rozžhavené čepele. Byl již nejvyšší čas, leč plodná láva jeho rozvášnění zalila lůno poražené až v sutinách manželské postele, neboť tento úctyhodný oltář domácího krbu se poroučel pod tíhou poslední násilnosti k dovršení všech dosavadních hrůz a jakoby k naznačení báječné apoteózy Mileniny pomsty.

Odváděje večer Milenu domů, těžko jí Emil dokazoval nutnost zatajit před sestrami průběh dnešního dobrodružství. Nutkána svou spornou vítězoslávou, nechala se k mlčení přemluvit teprve tehdy, když jí bylo slíbeno zadostiučinění v dobách pozdějších, nádherný a nedostižný triumf, od nějž se daly očekávat ještě více vzrušující výsledky. Jakého druhu to měl být triumf, Milena nevěděla. Spokojila se nakonec jen tajuplnými úsměvy a spikleneckými stisky rukou.

XI

STŘEDA

Zdenka byla připravena o skvost svého panenství bez zvláštních obtíží, u Mileny to šlo samo, svůdci bylo jen zužitkovat naskytající se příležitosti a dávat jemné pokyny valící se řece závisti. Sláva předpokládala větší úsilí — bylo ji třeba předem loupat z jejích doporučeníhodných předsudků. Teprv takovou, svlečenou z jejího brnění a vydanou napospas rozvratným návrhům, bylo ji možné mít. Odstranění této ochranné pokožky dalo se provést buď cestou fyzickou nebo chemickou. Emil, jenž nevynikal obzvláště půvabným zevnějškem, nemohl se odvážit podniknout útok tak radikální, jakého vyžadoval způsob prvý. Odhodlal se tedy rozleptat překážky žíravinami překvapujících paradoxů.

Pro toto odpůldne přijal podobu zvrhlého pekelníka. Zkroutil rty, aby na ně nalepil pečeť cynismu, kadeř, jindy ulízanou, rozcuchal a shodil do čela, takže odtamtud civěla se zločinnou výhružností. Hlas snížil o celou oktávu a kráčel loudavou a vyžilou chůzí světáka. Výlučně po toto odpůldne oblékl žaket (ač bylo horko, až se slévalo), aby vyhlížel oficiálněji a aby se zdál bledší. Chtěl všemi dosažitelnými prostředky i v podrobnostech zesílit význam zvratných slov.

Dívka byla bílá od hlavy k patě, a tím byla stylizace dobra a zla možno-li ještě úplnější. Jako všechny dívky jejího věku a nadšení, byla přehnaně hovorná a zasypávala svého společníka spoustami přemrštěných idejí a vznešených hloupostí. Naslouchal jí s tváří zklamaného skeptika a upozorňoval na svá hlediska nevraživým pokašláváním. Zprvu nepozorovala nic, zabrána vlastním programem, napěchovaným ušlechtilostmi. Šli lukami, středem slunné pěšiny a zapomínali využít stínu, každý ze svých důvodů. Slávka trhala mimochodem květiny s okouzlujícím barbarstvím, utkvívajíc zrakem na nebi, jemuž scházely jen hvězdy, aby scéna byla dokonalou idylou. Každým pohybem, slovem i gestem nabízela se duchaplnému porovnání s květinou, oblohou nebo vůní. Emil však zůstával lhostejný ke vší té dorážející na něho poezii a odporně se šklebil, drze olizuje brutálními pohledy dívčino skryté a neuvědomělé ženství.

Když jí došla nit hovoru o závratných pravdách, heroických sebeobětováních a srdcervoucích touhách, počala se ho vyptávat, „proč je takový“. Místo odpovědi jí nabídl jízdu vlakem do nedalekého městyse. Podivuhodnou a čertovskou náhodou (jejímž byl tvůrcem) nalézali se právě u samého nádraží sousední obce.

Na peroně žmolil Emil jízdní lístky s nervozitou překonaného hříšníka a hryzl si rty, představuje duševní boj filozofa, který by sice chtěl, ale ostýchá se mluvit. Ovšemže na něho prudce naléhala, ale on se vykračoval, neboť látku svého rozhodujícího hovoru si schráněl do vlaku, jenž se mu zdál nejvhodnějším místem pro zničující teorie.

Teprv tam, schoulen v zimomřivém koutku zoufalce, nechal se přimět a jal se rozvíjet své předstírané názory mezi tragickým skandováním kol. Bral do rukou jednu po druhé křehké loutky její naivnosti, zobracel je naruby a házel na podlahu, špinavou od sazí a bláta. Přepínal se škodolibou výmluvností, upadal v náhlá a neočekávaná mlčení, podoben věštci anebo bláznu. Vybuchoval pak opět v neslýchaných útocích na všechno živé, pyšné a krásné. Hořkými slovy obviňoval všechen idealismus a na krvácející rouby dívčiných zklamání naočkovával všechnu bídu negace. Pak pomaloučku, opatrně jal se zahalovat do svých vět nové náboženství vzdoru. Bouřil proti nebi i zemi. Zběsile roztloukal morálku společnosti. Nakonec poslinil divokým výsměchem i sám posvátný vzdor.

Dívka zprvu hleděla s vytřeštěnýma očima, snažíc se nalézt nejistou obhajobu svých bludů. Potom zmlkla, postupně podléhajíc výmluvnosti, která ji omračovala. Neustával, dokavad ji neotupil a nezdrtil nadobro. Pak jí nepozorovaně podstrčil ruku kolem pasu. Seděli tak chvíli v bratrském objetí, jako by spolu byli ustrnuli nad srázem dnů, sami na konci světa. V ponurém slohu chvíle nezbývalo jí než se k němu přitisknout. Jeho žaket měl netopýří křídla.

„Co tedy? — Co teď?“ odvážila se ho zeptat vyschlým hrdlem. Nabídl jí truchlivě společnou sebevraždu. Na důkaz dobré vůle vylovil ze zadní kapsy kalhot revolver, děsnou předpotopní bouchačku, z níž civěly náboje zrezavělýma očima a jejíž kohoutek byl přesně okopírovaným ukazovákem umrlce.

„Hú!“ Zaklepala zuby, rozeštkala se v jeho klíně, ale svolila několikerým trhnutím ramen. Bylo mu jí skoro líto. Naštěstí ocitl se vlak ve stanici. Vystupovali.

Zavedl ji do hospody, která se znamenitě hodila k vytčenému účelu — do hospody se studeným průjezdem, rozviklanými schody, břichatým šenkýřem a mlčenlivými hosty. Usedli v místnosti zakouřené tak, že tváře přítomných nebylo lze rozeznat, vedle okna s otevřenou špehýrkou a výhledem na záchod, kde močili hekající kočové a odkud kouřil čpavkový smrad. Poručil červené sladké víno, po němž se motá hlava a z nějž je truchlivá kocovina a nezakrytelné bolení. V tom koutě bez slunce a bez půvabu byli to skuteční sebevrazi, tonoucí v černi svých myšlenek a obírající se ponurostí své krvavé perspektivy. Šeptem objednal Emil pokoj. Byl to svinčík se dvěma lůžky a společným nočníkem.

Odebrali se tam záhy. Emil vedl pod paždí dívku malátnou sladkým alkoholem a děsivými představami, dopadaje těžce na schody, které kvikaly výsměšnou fistulí rozpadajícího se života. Pokoj Slávku poděsil možno-li ještě více. Vybledlé malby mžouraly ze stěn a pouťové obrázky zraňovaly oko. Usedli na rozviklané židle a pokračovali v melancholii svého beznadějného mlčení. Štěnice, která se spustila útočně ze stropu na stůl, přiměla Emila, aby uspíšil představení.

Slovy plnými úskočné zádumčivosti jal se doporučovat nevěstě smrti okusit ještě naposledy klamných darů života. Zaručoval se jí vší svou truchlivostí, že toto bídné ovoce z ráje není naprosto bez půvabu, a nazýval zpozdilostí neokusit ho dříve, než spadne opona. Naslouchala mu dosti pozorně. Prohlásil s úctyhodnou rozhodností, že na dámské čistotě v těchto okolnostech již naprosto nezáleží. Přikývla. Provlékl se tedy ještě jednou dveřmi, aby objednal nové zrádné víno.

Pili z jedné sklenice, nechávajíce ležet svou banditskou pistoli na pokraji stolu. Dívka na ni pošilhávala s úsměvem vynuceným vínem a horečkou a ruce se jí třásly, když podávala k ústům sklenku. Pila důkladně. Pak se začala chechtat, ronit slzy, dávat nohy na stůl a rozepínat blůzu. Posadil si ji na klín, nechával ji kouřit, a nakonec ji povalil na postel.

Nebyla schopna žádné obrany, zapomínajíc pro šestiranovou Emilovu bouchačku na onu druhou, nabitou sice jen dvěma kulemi, ale výhrůžně namířenou již ke krvavé práci. Svůdce nalezl svou oběť útlejší a křehčí, než si ji byl představoval, a okamžik dokonce váhal, porovnávaje svůj hrubý sochor s něžným masíčkem, které jím měl prokláti. Ale nic naplat — kdo podléhá sentimentalitě, nevykoná velikých činů, pustil se tedy do toho a jako rozumný člověk hleděl, aby své příležitosti užil co nejlépe. Naříkala žalostně, když ji drtil nemilosrdným nástrojem své zuřivosti, obtížně se prodírajícím vrátky posud příliš těsnými. Odškodňoval ji lechtivými polibky na růžová poupátka nepatrných ňader, která žíznivě zvedala hlavičky a měla se tak k životu veseleji, než jejich přestrašená majitelka. Dívka se utišila teprve tenkráte, když krutý vetřelec se obměkčil a opustil dobyté stanoviště cituplně oslzen a se svěšenou hlavou.

Zatímco uváděl Emil svou toaletu do náležitého pořádku, jeho bezděčná partnerka po svém namáhavém prvním vystoupení tvrdě usnula. Dobromyslně ji probudil, ale sotvaže otevřela oči, udělalo se jí děsně nanic. Přistavil jí tedy oprýskaný nočník a utíral čelo, zbrocené studeným potem. Když se jí ulevilo, prohlásil, že za těchto okolností bylo by pouhou profanací páchat jakoukoliv sebevraždu. Ujišťoval, že věc lze odložit na vhodnější dobu. Neobyčejně ji to rozveselilo a způsobilo, že snášela svůj stud s příkladnou trpělivostí. Galantně jí podával prádlo a vlastnoručně zahlazoval stopy hříchu. Pak sbalil svůj zbytečný revolver a odskočil dolů vyrovnat účet. Vyšli, sledováni posměšnými pohledy, svítícími z oblaku kouře.

Venku Sláva okřála půvabem večera a roztomilými šplechty svého soudruha. Zcela lehce se pak upevnila v doporučovaném jí úsudku, že život není přec jen tak zlý, jak se zdá, a že je vlastně nekonečně zbytečno umírat. Emil zaobalil nakonec všechny dnešní události několika vhodnými slovy do romantického světla a dosáhl rozhřešení všech poklesků. Na nádraží koupil kornout cukroví, které dívka chrupala po zbytek cesty s laškovným házením očima.

„Není na mně nic vidět?“ zeptala se jen ještě trochu váhavě pod okny domova.

„Ani dost málo!“ ujišťoval ji, „ale, prosím vás, jen o tom nikomu nic neříkejte!“

Změřila ho koketním pohledem neobyčejné výmluvnosti.

Rozloučil se s ní co nejlépe a kráčeje sám domů, přemýšlel o tom, že mladé dívky jsou přece jen nevyzpytatelné.

XII

ČTVRTEK

Časně ráno, v dobu neobvyklou, ještě před odchodem do kanceláře, klepal Emil u profesorových. Překvapená paní mu šla otevřít v barevné spodničce a pomačkaném lajblu, s řídkými vlasy slanečkové barvy rozfouknutými po tučném oblouku zad. Děvčata, neschopná ještě přijímat návštěvy, se rozutekla po pokojích, až na Lidku, která vařila snídani, a Božku, která prostírala. Vyslýchaly ho, ale nic z něho nedostaly — tvářil se potměšile, vykrucoval se otázkám a hledal příležitost promluvit si s Lidkou.

Když to zpozorovala, vyšla mu ihned ochotně vstříc — poslala matku do pokoje, aby se dooblékla, a Božku do druhého, aby nepřekážela. Spustil hned šprýmovné nářky na osamělost, nespavost a špatné trávení. Nakonec se přiznal k hříchu mlsnosti. Chtěl by, aby mu Lidka slevila procházku, která jí dnes patří, a aby mu místo toho upekla něco dobrého na zub. Bouchla ho pěstí do zad (což bylo u ní projevem přízně), a ihned sáhla po kuchařské knize, aby mu nabídla výběr. Přerušil její výmluvnost, s níž počala trochu obšírně vysvětlovat přednosti a vady těch kterých jídel od prvé stránky, a prohlásil, že touží nejvíce po třené bábovce a zadělávaném telecím. Pochválila jeho dobrý vkus a naslinila tužku, aby mu vypočetla materiál, který bude nutno předem nakoupit.

Odcházel stejně potměšile, jak přišel, když si byl obšťastněnou kuchařku zavázal hrobovým mlčením.

Odpoledne ji uvedl do kuchyně svého bytu. Na stole ležel předepsaný nákup pečlivě srovnán v půvabné zákoutí, přes lenoch židle byla přehozena Cilčina zástěra a blůzička bez rukávů. Byla nadšena jeho komickou pozorností. Shodila klobouk, odložila kabelku a zmizela za dveřmi s nachystanou garderobou. Vrátila se v příliš přiléhavém obalu, s tvářemi podobnými přebytečnému těstu vyběhlému z formy a s rukama naditýma jako jaternice, zaškrcenýma v podpaždí. Dva nejvyšší knoflíčky měla nedopnuty a v očích stopy smíchu, rozsypaného vedle u zrcadla, kde se strojila. Začalo to být hrozně veselé!

Seběhl do sklepa pro uhlí, usedl na nízkou stoličku, aby naštípal třísek, a naplnil obě konve vodou ze svého vodovodu. Lidka zatím kramařila v kredenci mezi pokličkami a hrnci, zvonila talířky, shledávala utěrky. S rozkoší ponořila oba lokte do mouky, přivoněla k několika schránkám Cilčiny zásoby koření a dala se do pravého vítězného kuchařského prozpěvování.

Překážel jí, jak jen mohl, aby jí dal příležitost dupat s předstíraným hněvem, pleskat ho utěrkou a zvedat výhružně vařečku. Lidka se pomalu rozplameňovala, zatímco vajíčka byla rozbíjena a těsto třeno. V kamnech dunělo a žhnulo rudými odlesky, na plotně praskal omastek a všechny vůně se slučovaly. Zotvírali všechno, co se dalo, ale žár byl pekelný; na Lidčině čele stály krůpěje jako třešňové pecky a pod pažemi měla rozsáhlé mokřiny. Emil si vzal za úkol topení a přikládal jako ďábel pod hříšníky. Byl pilný: mlel, tloukl, strouhal, krájel, třel, šlehal a ochutnával. Čile přisluhoval, otáčel se kolem tlusté, veselé osmadvacetileté kuželky, která nebyla přec jen ještě k zahození, a neustával jí pochlebovat.

Lidce bylo uprostřed ďábelského žáru jako Pythii nad rozsedlinou: divoké nadšení ji prostupovalo, oči se jí leskly a vášeň vařit, smažit, péci a dusit hrála jejími prsty. Smála se svému pomocníku, oblečenému v koketní zástěrku, chechtala se jeho ustrouhnutému malíku a pěnou postříknutému knírku, prohýbala se nad jeho nemotorností a zajíkala se nad jeho pokorným a nadšeným vzezřením. Pomáhal hře, jak dovedl, vtipkoval, klopýtal, mazal se sazemi, pálil si prsty o pekáč, rozbíjel si nos paličkou hmoždíře. Uprostřed této nevázanosti a tohoto smíchu nebylo pranic divno, když se dotkl důlku její brady, stiskl mastnou červeň lící a ovinul paži kolem rozlehlého pasu. Chichtala se všemu, roztáčela se jako káča v kradmých objetích a stírala zamoučenou rukou jen mimochodem uvízlé stopy doteků. Když jí ukradl hubičku, smála se, když se jí zakousl do šíje, kvičela, že to lechtá. Počínala si jako pravá kuchařka. Byli velmi krásně rozjařeni, nehodlali tedy ještě ustat v tak výborné zábavě. Když byla buchta upečena, vytáhli ji z trouby a vyklopili ji na talíř, tonouce v obdivu. Když bylo maso připraveno, prostřeli a večeřeli jako manželé. Seděli pěkně těsně vedle sebe a důkladně se krmili. Chválil dokonalost jejích výrobků za každým soustem, hýře nevyčerpatelným množstvím parabol a pochlebnictví. Zajíkala se blahem nešťastná jen tím, že nevěděla, jak se mu odvděčit. Tiskl jí nahý loket, ale to nepatřilo ke hře, ani trochu si toho nevšímala. Vůbec bylo všechno neobyčejně přirozené. Naprosto se nepřekvapila, když jí navrhl, aby si šli po dobrém najedení lehnout do postele. Shodila ze sebe propocené šaty s dokonalou prostotou a rozložila se v chladných peřinách, překonána tolika něžnými skutečnostmi, dávajícími dokonalou iluzi manželství.

Byla sice trochu přehnaně široká, vykynulá ze svých původních tvarů, pokrytá vyrážkou z potu a štípanci blech, ale poskytovala bohatou pastvu pro oči. Emil byl však rozumný a nezdržoval se podrobnostmi — přistoupil hned k zlatému hřebu programu. Dobrosrdečná kuchařka neměla přehnaných požadavků. Postačilo jí, když ji několikráte obrátil ze zad na bok a z boku na břicho, aby ji polechtal na všech stěnách její rozsáhlé spižírny, když jí vyvalchoval nehoráznou zadnici a nadité měchy a doškrábal prstem, co nezastalo jeho opotřebované struhadlo. Ona zase jako řádná hospodyňka nabídla k pečení plotnu dobře vytopenou a nešetřila omastkem. Vůbec možno říci, že tento den nebyl z nejhorších, jaké dal poťouchlému vtipálku jeho bizarní týden. Vyčerpaný organismus byl doplněn bohatě tučnou večeří, žert večera vyšperkován pokojným pohodlím a produkce přijata s kamarádskou roztomilostí.

Lidka šla domů dosti rozmrzele. Byla by si přála být požádána ještě o jeden takový kuchařský den. Emil však vedl cestou opatrný a konvenční horor, zanechávaje daleko za sebou události dne.

Od Kostků se brzy vytratil, předstíraje ospalost. Před odchodem zdvořile a se sklopenýma očima otázal se Terezky, je-li mu ochotna věnovat zítřek. Majestátně mu pokynula růžencem a sklonila špičatou bradu na znamení souhlasu. Domů kráčel zahloubán — měl před sebou dva nejtěžší dny, vyžadující gigantického úsilí a nekonečně tuhé povahy.

XIII

PÁTEK

Po celou dobu Emilova pátečního oběda nebyla Terezka ani k spatření. Zprvu chlapík nejistě šilhal, slídě po všech koutech, jat obavami, že stará dívka se v poslední chvíli rozhodla přece jenom nejít na vycházku. Pak ale zaslechl vzrušené, šouravé kroky vedle v pokoji za zavřenými dveřmi, šelestění nažehleného prádla a slzavé smrkání. Bylo zřejmé, že se tam svátečně obléká žena, dávno odrostlá všem rendez-vous. Skoro současně s jeho pohybem, jímž odložil vidličku a nůž, objevila se ve dveřích, přísná a slavnostní, s mystickou strnulostí zornic a důstojností v každém záhybu sukně. Byla zahalená po zuby, na drdolu měla nasazený předpotopní kokrhel a vousiska bradavic se jí zlomyslně třásla. — Odešel s ní, jako by šel za rakví.

Vlekli se městečkem v truchlivém mlčení a proplétali se ulicemi zdánlivě bez jakéhokoliv cíle. Přece se však nakonec octli u kostela. Vráteň postranního vchodu byla pootevřena, táhlo odtamtud ledovým kadidlem a z nějakého oltáře mžouraly svíce. Několik bab tam pokašlávalo a rušilo vzájemnými ozvěnami vzlet svých rozžvýkaných modliteb. Terezce zasvitlo v očích:

„Pojďme se zastavit najeden Otčenášek!“

Neušklíbl se, ani neprotestoval, ale zastavil se s výrazem podivu, jako by nedůvěřoval tomu, co řekla. Pak náhle, jakoby osvícen myšlenkou, spletl prsty obou rukou v jakýsi podivný útvar a vztyčil proti ní oba ukazováky jako klepeta.

„Je přece pátek a zasvěcení nechodí dnes do kostela!“ Řekl to, jako by ji káral pro nějakou pozapomenutou samozřejmost. Když však zpozoroval, jak vyjeveně hledí na motanici jeho prstů, zalekl se a s poplašeným chvatem zastrčil ruce do kapes. Byl to velkolepý úskok!

Neřekla ani slovo, ale brada se jí začala chvět hrozným překvapením a zadržovanou zvědavostí. Nešli dlouho a již to v ní propuklo:

„Co jste myslil tím zasvěcením?“

„Jak to? Jak to?“ Obrátil se, jako by zakrýval rozpaky, žmolil nervózně kapesník, drbal se za uchem. Koktal. Pak se začal průzračně vymlouvat.

Sevřela však kostnatými prsty jeho rameno: „Vy něco víte! Vy se jen vykrucujete! Přiznejte se, co jste tím myslil!“

Ještě to chvíli protahoval, a tu hrozila, že se vrátí domů. Prosil ji tedy, aby mu to slevila, že to nesmí říci. Byla však neoblomná. Divoce svítila očima, hýbala sanicemi a hleděla naň s chmurnou vážností.

„Honem — honem! Ven s tím!“

Jako hříšník, jako křivopřísežník, svolávaje kletby na svou hlavu (nyní si toho ani nevšímala), zkroušeně jí počal vysvětlovat, že „zasvěcenci“ nechodí do chrámu v pátek, jak to činí obecný lid, poněvadž ze zvláštních a mysteriózních důvodů je jim tento den dnem radosti. Omlouval se, že prý se domníval, že je již dávno členem společenstva, soudě podle její hluboké a nevšední zbožnosti.

„A co to bylo s těma rukama?“ tázala se ostře.

„To je znamení, kterým se mezi sebou poznáváme.“

Vrátil se zase k vášnivému uprošování, aby více nevyzvídala, ale kdepak! Ta mu to neslevila! Začala koulet očima, svírat a rozvírat prsty a spustila ječivé výtky pro jeho tajemnůstkářství.

„Mně to nechcete říci? Mně nechcete svěřit něco, co se týká svaté víry? Styďte se! Jestli nejsem ‚zasvěcená‘, stojím za to, abych jí byla. Vrátím se. Půjdu rovnou na faru. Děkan mi musí všechno říci. A neřekne-li, pojedu k biskupovi. Pojedu k arcibiskupovi. Honem — řekněte — nač jsou ti zasvěcenci? Nesnesu, aby nade mnou měl někdo vrch ve věcech náboženství!“ Sípala, mávala deštníkem a chvěla se na celém těle.

Prosil ji, aby se uklidnila, obíhal kolem ní jako kolem řítícího se stavení, a konečně slíbil všechno říci. Utichla ihned jako zázrakem.

Potom jí pomalu počal vykládat, že víra katolická, stejně jako každá jiná víra, má některá tajemství nekonečně důležitá, která však pro svou zdánlivou protismyslnost se nehodí pro širší publikum, a proto se uchovávají a svěřují jen „zasvěcencům“, vázaným přísahami. O těchto pečlivě střežených tajemstvích není dovoleno přísežníku mluvit s člověkem nezasvěceným.

Umlkla a kráčela chvíli beze slova, leč bylo vidět, jak v ní hlodá podzemní myšlenka. Čekal otázku s naprostou jistotou. Nečekal ani pět minut. Váhavě, nesměle, dokonce laškovně mu zaševelila do ucha:

„A jakým způsobem je možné dostat se mezi ,zasvěcence‘?“

Chvíli mlčel, jako by uvažoval o odpovědi tak důležité a tak tajuplné. Pak tiše pravil:

„Je to velmi složitá operace. Něco — víte — jako svatý křest.“

„A kdo má právo být zasvěcen?“

„Každý dobrý křesťan, který dovršil dvacátý pátý rok svého věku, bezúhonný a věrohodný, dostatečně inteligentní, aby mohl pochopit tak hluboké pravdy.“

„A kdo může zasvěcovat?“ řekla to s nekonečnou opatrností.

Odpověděl, že každý zasvěcenec, který je nejméně tři léta v kroužku.

„Tak vy taky můžete?“ pravila sladce. Přisvědčil.

Přimhouřila oči, zavrtěla hubenými boky a pravila:

„Tedy mne zasvěťte!“

Zrazoval ji, vykládal, že obřad je přísný a nepříjemný a že vědět takové tajnosti nemá žádného zvláštního významu pro spasení. Stála však na svém, zeptavši se jen ještě opatrně, nejde-li snad o nějaké kacířství. Vyvrátil jí lehce její obavy prohlášením, že veleknězem společenstva je sám římský papež. Ještě se pak trochu vytáčel, ale ctihodná dívka počala dupat a strojila se k výstupu na veřejné ulici. Nezbylo mu tedy než povolit. Podotkl však, že tak činí s těžkým srdcem, poněvadž se bojí, že jí bude nesnadno snášet obtíže procedury. Pohlédla na něho s hlubokým opovržením. Obrátil se tedy beze slova (v srdci zmíraje štěstím) a vedl ji nejkratší cestou ke svému bytu.

Jak se blížili k domu, měnil se Emil v zadumaného a vážného kněze a ona v chvějící se a kající ovečku. Na schodišti jí zavázal oči s podotknutím, že to patří k obřadu. Rovněž ji několikrát otočil kolem dokola, jak to byl kdysi četl v dobrodružných románech.

„Proč?“ ptala se chvatně. Neuznal ji již za hodnou odpovědi. Klopýtala tedy za ním poslušně s rukama předpaženýma a s nosem ve výši.

Odemkl, sundal jí klobouk a odebral deštník, načež jí přistavil židli s výzvou, aby se posadila.

„Je to pouhá formalita,“ pravil, „ale musím vás vyzkoušet.“ A jal se jí dávat rozmanité otázky z katechismu a biblické dějepravy. Odpovídala zajíkavě a on se shovívavě tvářil, jako by jí ještě dnes odpouštěl její bludy a její neznalost. Nakonec jí řekl slavnostně, že obstála a že obřad může již započít. Vzal ji tedy za ruce, přinutil ji, aby se opět postavila, a jal se šeptat nesrozumitelná slova:

„Etkum pilium nerváce dei, ti dura magna apostati, neksala domine apreturi?“ A zašeptal jí: „Musíte odpovídat vždycky Sum.“

Řekla tedy postrašeně: „Sum!“ Položil jí ještě několik podivných otázek, na něž poslušně odpověděla, pak ji táhl za sebou, prováděje ji po pokoji. Motali se hezky dlouho sem a tam a on pořád drmolil svou bláznivou latinu.

Náhle se zastavil: „Maskate tabili!“

„Co?“ vydechla nejistě.

„Ah,“ opravoval se, „vždyť vy neznáte jazyk! To znamená česky: svlékněte si blůzu!“

Ústa se jí rozevřela jako k hroznému zívnutí a nosní dírky se jí protáhly. Nebylo ale času na protesty. Opakoval výhružně svou vybídku. Poslechla tedy, jektajíc zuby. Aby jí usnadnil výkon, počal zpívat děsným hlasem gregoriánské melodie, mumlaje nesrozumitelná slova mezi zuby. Barbarský zpěv se zesiloval. Když byla Terezka hotova s blůzou, vykřikl:

„A teď sukni!“ a zpíval dále.

Jektání Terezčina chrupu zanikalo v srdcervoucím vytí zasvěcovatele. Ubohá stará nestvůra stála tu v černé spodničce a vysoko upjaté košili.

„A teď všechno ostatní!“ zařval Emil.

Zapomněla na své černé punčochy připevněné pestrobarevným podvazkem v podkolení a zůstala obuta ve vysokých šněrovacích botkách. Jinak neměla již, zač by se skryla, a váhala jen sejmout veliký špinavý škapulíř, který se jí klátil na hrudi, zavěšen na červené šňůře.

„To taky?“ zanaříkala zoufale.

Podíval se zvědavě na předmět. Z hrůzy jejích prstů hladících jej byla zřejmá všechna slast mučednictví, s níž se kdysi zaslíbila nikdy nesejmout toto odporné pouzdro na blechy. Ustrnul se tedy a prohlásil, že škapulíř může zůstat, kde je. Rovněž boty jí ponechal kvůli většímu efektu a také trochu proto, že netoužil po tom, aby se před ním zouvala.

Bylo na ni takto znamenité podívám. Stála sklíčeně, vytáhlá kostra s hnědými žebry, oplasklými prsy a zbytečnými boky, odstalými a dutými, takže v nich vězela jako dřívko ve sklenici. Šátek, důkladně uvázaný, jí zabraňoval cokoliv vidět a zastíral obličej hezky zeširoka, takže bylo nemožno zřít její panenský ruměnec. Mezi všeobecnou hubeností vynikaly mohutné klouby, násilně nalepené na údech jako uzly, podobné zrůdným boulím stromů. Ke všemu byla neslýchaně huňatá.

Když ji byl takto učinil dokonale přístupnou všem útokům, nařídil Emil, nevšímaje si jejího pekelného kvílení, aby se dala v poklus. (Chtěl jí patřičně rozproudit krev, nemaje naděje, že by ji bylo lze vzrušit přirozenějším způsobem.) Aby jí, nevidoucí, dal nějaký směr, podal jí ruku a dal jí pobíhat kolem sebe jako trenér divoké kobyle.

Bylo to velmi malebné: ta stará herka na provaze jeho paže, točící se dokolečka v plném světle odpoledne. Ďábelský šprýmař přidával do tempa rukou i hlasem a ona utíkala, příšerně dupajíc botama. Supěla a hekala, hvízdala astmatickými průduškami a pozvolna přicházela do potu. Její škapulíř poskakoval na prsou, rachtající jako krabička sirek.

„Co to tam máte, prosím vás?“ přerušil ji, nemoha odolat své zvědavosti.

„Je to stolička svaté Terezie,“ pravila, lapajíc po vzduchu.

Když seznal, že je dostatečně uřícená, poručil: „Dost!“ jejímu bizarnímu křepčení a nařídil jí pokleknout před kanape. Uposlechla okamžitě, neboť běžela již posledními silami. Sesunula se na zem a zabořila hlavu do pohovky. Drsná zadnice trčela výhružně do vzduchu, podobna dělu připravenému k výstřelu.

„Pozor!“ pravil, „teď přijde to nejhlavnější!“

A rozepnuv si knoflíky, napařil do jejího směšně se nabízejícího mechoviště svůj neúnavný tlouk, až bolestně zaječela.

„Ticho, sestro,“ pravil jí oddechuje mezi pravidelnými nárazy se vší důstojností, jíž byl schopen. „Vaše zasvěcení bude brzy u konce.“ Byla ostatně příkladně trpělivá.

Když se Emil přesvědčil, že zasil své zrní dosti pečlivě a dosti hluboko, ustal a odešel, slibuje ihned se zase vrátit a žádaje polomrtvou novicku, aby se zatím oblékla. A pak se myl dlouho pod vodovodem, zápase s mdlobami.

Vrátiv se k ní, nalezl ji ustrojenou, studenou a přísnou. Usedl vedle ní tiše, jako stín. „Poslyšte,“ pravil, „zasvěcenci je dovoleno sdělit denně jenom jediné mysterium. Nyní vám řeknu první — dejte pozor.“ A zašeptal jí tajemně do ucha: „Pontský Pilát byl nevlastním bratrem Barabášovým.“

„Nu a co s tím?“ ptala se zklamaně.

„Oh,“ pravil, tváře se bolestně, „je to veliká pravda! Víte, dva tisíce roků stará milostná historie židovské dívky a římského muže. Cožpak nechápete důležitost tohoto dějinného odhalení?“ (— když se Terezka tvářila stejně nechápavě). „Nyní můžete vystihnout celou faleš jednání Pilátova při přelíčení s Kristem. Bylo to všechno podfuk, víte? Byl smluven s farizeji, aby dostal na svobodu svého loupežníka!“

Přisvědčila, jako by již chápala, a sklapla ústa s povzdechem, počítajíc v duchu, jak málo vyzískala za tak velikou námahu. Byla zde ale ještě perspektiva dalších tajemství, jež jí slíbil sdělovat každodenně na požádání bez dalších tortur. Mlčela tedy, neprojevujíc své zklamání, neboť nedovedla ještě posoudit, jak špatný byl obchod, který uzavřela.

XIV

SOBOTA

Poslední dobrodružství týdne počínal Emil s hlubokými kruhy pod očima a utrápenou tváří.

„Není vám něco?“ ptala se starostlivě paní profesorová. Vzala si ho k oknu a přinutila ho vypláznout jazyk. Tvářil se žalostně a nakonec se přiznal, že se mu stýská po Cilce.

Sotva se dostal z něžných rukou staré dámy, zpozoroval hypnotický pohled Terezčin na sebe upřený a v jejím klíně neuměle upletené zednářské znamení prstů. Přistoupil k ní nepozorovaně, utajiv bolestný vzdech, a zašeptal: „Jan, miláček Páně, byla dívka!“ — a zmizel, zanechav ji jejímu překvapení.

Od dalších nástrah a protivenství zachránila ho Božka, která vstoupila připravena k procházce. Byla nemožně kyprá a její tvář svítila účinky mýdla a rovnoměrným úsměvem vysazeného chrupu. Podal jí s rezignací rámě, načež vyšli a zamířili rovnou ven z městečka.

Emil se rozhodl přemoci přečistou dívku čistotností právě tak, jako dobyl vášnivou vášnivostí, závistivou příležitostí k triumfu, idealistku teoriemi, kuchařku labužnictvím a modlilku černokněžnictvím. Vzal si tedy za cíl nejbližší vrch (a byl to pořádný vrch), aby ji vydal napospas slunci. Správně předvídal, že ochechule, obalená vycpávkami, uřícená chůzí a důkladně zpracovaná vražednou přednáškou o potu, slepě přijme vysvobozující návrh užiti dobrodiní jeho koupelny. Tímto jedinečným způsobem dostane svou oběť za zavřené dveře svého bytu. Dalších kombinací však jeho fantazie, vyčerpaná týdnem podivuhodných dobrodružství, nebyla schopna. Nenalézaje již nic lepšího, spokojil se šprýmař plánem pouhého sprostého násilí, provedeného s brutální nízkostí a obětavou odvahou.

Již v polovině kopce Božka těžce oddechovala, ovívala se kapesníkem a zůstávala pozadu. Její honzíky ji tížily, spodničky se na ní pařily a pot se kalil nahnědo od vlasů, špatně nabarvených. Neposlouchala již jeho neúnavného vyprávění, jímž chtěl odvrátit její pozornost od stále vzrůstajícího tempa kroků, ale kysele se usmívala, přejíc si v duchu jen jediné: nalézt skrytý kout, kde by se mohla bezpečně zbavit proklatých doplňků, které jí měly dodat půvabu a nyní jí působily strašlivá muka.

„Ha!“ pravil náhle, „vidím, že se potíte!“ A tvářil se zdrceným pro tu věc, která ho rozveselovala. Pokrytecky zvolnil krok. Bylo už ale pozdě na pozornosti — Božčina košile se lepila na tělo, i na to, co jím nebylo a mělo být.

„Prosím vás,“ pravila v úzkostech o své namáhavě pěstované zdraví, „raději se nezastavujme — tady na vršku tak studeně fouká!“ Přidal tedy opět do kroku a jal se ji častovat připravenou řečí o škodlivosti potu.

„Věřte tomu, není nic ohavnějšího a nebezpečnějšího než zpocené tělo. Pokožka se obaluje smrdutou vrstvou, která zalepuje póry a špiní povrch. Prach a bacily se zachycují v mokrých místech a počínají svou podloudnou práci.“

Hleděla naň s úpěnlivým výrazem, ale nedocílila, aby mlčel.

„Pot? Viděla jste trochu té věci pod drobnohledem? Nuže, představte si hnusnou, chlupatou jámu, k níž vedou rozryté cesty, plné kamení a škváry. To je čtvrt milimetru lidské kůže. A teď si myslete, že tato jáma je po okraj naplněna hustou, špinavou kapalinou, pravou hnojnicí, mastnou jako bláto, promísené petrolejem.“ — Pokračoval v tomto působivém stylu, až ho udýchaně přerušila:

„Prosím vás, přestaňte! Je to děsné. Nemohu to snést — je mi nanic!“ A dala si prsty do uší a tvářila se zdrceně.

Měl pro ni okamžitě mnoho něžného soucitu a probíral nahlas všechny léky pro její zbědovanost, až přišel na ten pravý — vykoupat se! Ale kdežpak Božka — ta by se jen tak někde venku v potoce nevykoupala. Nebyla taky na to připravena. „A my se budeme koupat až po večeři!“ zanaříkala blízka slz. Tu teprv vytáhl z kapsy svůj geniální nápad: „Nu tak tedy pojďte ke mně do domu a tam se znamenitě vykoupete!“ A nepřipustil ji k slovu, dokavad jí nevylíčil všechny půvaby své koupelny: voda — třebas i teplá. Houbovitá podnožka pro bosé nohy. Tlustý třecí ručník, ještě složený, jak vyšel z rukou žehlířky. Hluboká bílá vana. Sprcha! — Nemohla ovšem odolat tolika svodům. Oživla. Vrátit se ihned! Spěchala z kopce, nedbaje už parna. Šla za vodou jako žíznivá jalovice. Klopýtal za ní, vyličuje jí vhodné příběhy vybrané s péčí, vyvolené náměty, které měly způsobit, aby přečistá dívka necouvla před žádnou překážkou, až se konečně dostane ke koupelně.

„A dám vám čistou Cilčinu košili,“ sliboval, „po dobré koupeli patří na tělo také čisté prádlo, vonící pradlenou!“ Takto ji překvapoval novými a novými nápady, dokavad za ní nezapadly domovní dveře.

Teprv tam bylo shledáno, že koupelna má pokažený zámek a nedá se zevnitř zamknout.

„To nic nedělá,“ chlácholil ji, „půjdu vedle do pokoje, nikdo jiný než já zde není a zavřenými dveřmi nemůže nikdo vejít.“ A letěl, aby uzamkl předsíň dvojím zuřivým otočením klíče.

Chvilku váhala, ale pak uslyšel, nastavuje ucho ke klíčové dírce, jak padají šaty, těžké jako balvany. Potom zanaříkala židle a boty udeřily dvakráte, každá jednou ranou. Ozvalo se nudné a dlouhé šelestění prádla a tajuplné výplně. Nato vyšlehl proud z trubek a voda se zatetelila, zkoušena nejistým prstem. Čekal dlouho a trpělivě, naslouchaje šplouchání, hlazení, drbání, oddechování a naříkavému kvikání, s nímž se otírá kůže o email vany. Konečně žblunkání vody ustalo a bylo nahrazeno drsným zvukem, jako když se někdo pečlivě dře ručníkem. Nějaké klouby praskaly, jak se páteř ohýbala, a ozvalo se několikeré zakašlání chladem podrážděných průdušek. Počítal vteřiny, jichž mohlo být třeba k odložení ručníku a bezradnému otočení se po cizí místnosti, načež prudce otevřel dveře a vběhl dovnitř s vlající ženskou košilí.

„Tady je ta košile! Tady je ta košile!“ volal. „Zapomněl jsem na ni a teď vám ji nesu!“ Božka ustrnula hrůzou, hledíc naň s vytřeštěnýma očima, neschopná výkřiku. Avšak jaký omyl! Seděla ještě ve vodě, patrně zrovna odloživši ručník, jímž si otírala nohy. Nezbylo mu, než ji vzít takovou, jaká byla, mokrá po celém těle. Každý odklad mohl zhatit příležitost. Statečně se tedy na ni vrhl a vyzvedl ji z vany s napětím všech sil. Odnášeje ji v náručí, střídavě ji líbal na bezzubá ústa (zuby zůstaly na stoličce u vany) a volal: „Miluji vás! Oh, jak vás miluji! Právě jsem se do vás zamiloval!“ Vlekl svou vzpírající se a ječící oběť do ložnice, máčeje si obličej i šaty a vyrážeje vášnivé výkřiky. Přepadená dívka však hájila zuřivě své ohrožené panenství. Chytala se dveří, židlí i nábytku, zvrhla zrcadlo a rozhoupala lustr. Snažila se zakrýt oči zběsilci, aby nemohl vidět její bídu zbavenou klamného obalu, škrábala ho do rukou a plivala mu do obličeje. Klopýtal, pozbývaje sil, až zakopl a upadl uprostřed pokoje; obávaje se, že bránící se šereda se mu vymkne dříve, než ji uloží na patřičné místo, do postele své ženy, vrhl se na ni tam, kam mu ji náhoda položila.

Hleděla se něčeho zachytit a zoufale zatápala vyzáblýma pažema. Využil této mylné strategie, prudkým chvatem roztrhl její sevřené nohy, až jí zapraskalo v kyčlích, a vpašoval svou píšťalku do její ošumělé kapsy, ani sám nevěděl jak. Zanechala kupodivu rychle svých marných manévrů a zůstala bez hnutí, jenom zkřížila přes tvář oba mokré lokte jako bohyně, která nechce nic vědět o špatnosti tohoto světa, anebo spíše jako pštros, strkající hlavu do písku. Emil znal ze zkušenosti, že když se slunce zakryje, nebývá bouřka daleko, a ve svých poplašených představách slyšel již její zlověstné hřímání, zachoval se však jako rozšafný hospodář, neviděl, neslyšel a činil se ze všech sil, aby dostal úrodu do zpuchřelé stodoly pokud možno ještě za pěkné pohody. Uvážíme-li všechny nepříjemné vlastnosti úhoru, na němž se lopotil, kostrbaté tvary, špinavě šedé slupky ňader, žilnaté paže a vyhřezlý pupek (za této příležitosti shledal, že má ke všemu ještě kýlu), zajisté že mu odpustíme, že ďábelská sklizeň trvala trochu dlouho. Ostatně — který dělník nebyl by více než znaven po úmorné dřině celého týdne?

Opouštěje její náručí, připravoval se na výstup plný nářku a proklínání. Byl hotov učinit všechno, aby ji usmířil a přesvědčil. Jaké však bylo jeho zděšení, když chapadla jejích paží se ovinula okolo jeho hrdla a ona, aniž by jí bylo nějak zatěžko překonávat svou stydlivost, žádala si výmluvnou mimikou dalších důkazů jeho podivuhodné záliby. Tulila se k němu s dojímavou něžností a skrývala vybledlou hlavu s olezlým myším ocáskem v chlopních jeho kabátu. Nezbylo mu, než hrát zamilovaného ještě dále a vypít tak do dna kalich hořkosti. S povzdechem ji uvedl do ložnice, kam se prve tak zdráhala vejít, neboť se již neodvažoval bít lokty o podlahu a způsobovat si modřiny.

V těchto rozkošných milostných hříčkách utekl jim zbytek odpůldne. Ubohý šprýmař, zpustošený a umdlený, chycený za osten vlastního úskoku, nalézal se ve stavu nanejvýše zbědovaném. Chtěl-li se konečně zbavit své nelítostné milenky, nezbylo mu než přiznat se k porážce a ostentativně jí přinést šaty. Galantně jí pak pomáhal při strojení, přičemž se ona rozkošně rděla, když přicházel tu na ten, tu zas na onen nepochopitelný hadr, a vykřikla stydlivým úžasem, spatřivši, jak jí podává chrup dvaatřiceti zubů, zabalený do hedvábného papíru. Ona pak dovedla ocenit jeho jemnost a zbavila ho povinnosti účastnit se složité manipulace účesu. Požádala ho, aby se odvrátil, zaplativši jeho sebezapření několika polibky.

Dlouho s ní pak smlouval, vytasiv se se všemi možnými důvody, aby jí dokázal, že toto odpůldne lásky musí být jediným svého druhu. Narážel na veřejnou i soukromou morálku, povinnosti jedince k rodině i celku, a poukazoval na zřejmá nebezpečí, plynoucí z nepředloženého vzdorování světu. Ze všech důvodů, kterými ji přikrýval, pochopila jen jediný — že přílišná láska škodí zdraví. Uvolila se tedy nakonec čekat na opětování lekce až do chvíle, kdy okolnosti budou nejpříznivější a obapolná touha nejnutkavější. Emil si v duchu řekl, že tato kombinovaná příležitost asi nenastane nikdy. Přesto byl neobyčejně znepokojen tvrdošíjností, již vynakládala k tomu, aby si uhájila svou kořist, a paličatostí, s kterou odmítala jeho vytáčky.

Hlavně byl nekonečně ospalý a malátný. Odváděje Božku domů, s těžkostí udržoval svá víčka a mlčel, odpovídaje jen pokyvy hlavou na její hovorné roztomilosti. U domu se s ní rozloučil (jaké to bylo loučení, nepamatoval příštího dne) a žádal ji, aby ho nějakým způsobem omluvila nahoře.

Potom se odtrhl a utíkal, aby byl co nejdříve v posteli.

XV

SEN

Sotva ulehl, usnul. V témže okamžiku však objevila se u jeho postele obtloustlá, usměvavá postava s šelmovsky vztyčeným ukazovákem. Emil poznal ihned svého tatíka.

Bylo tomu tak. Nebožtík starý Škvor stál před ním v záři měsíce. Černý šos se na něm vlnil jako mlha anebo jako závoj. Lysina se mu blýskala. Nebyl však nijak strašlivý, naopak, vyhlížel dobrácky, jako někdo, jenž nenadále přišel od vlaku a nyní neví, má-li či nemá-li probudit spáče. Emil pootevřel oko a zase ho rychle zavřel. Bylo mu přece jenom divné, co tu tatík tak zčistajasna chce, a rozhodl se dělat, jako když spí, a čekat, až host sám se vytasí, s jakou přišel.

„Nesimuluj, hochu,“ pravil Stín, „však já vím, že nespíš! Tak ty bys rád věděl, co mne sem přivedlo?“ (Emil rozevřel kromě očí i ústa — nečekal od strašidla, že bude číst v jeho myšlenkách.) „Nu, nebudu tě tuze natahovat na skřipec. Však také nechci nic zvláštního — čemu by ses divil? Jsem otec a přišel jsem na návštěvu k synovi.“ Odkašlal, vysmrkal se a pak pravil rozšafně: „Tak tedy ty ses dal do toho svého velikého vtipu?“

„Dal...,“ zašeptal Emil pokorně.

„Hmhm — hezké, ale trochu složité, nemyslíš? Trochu — řek bych — krkolomné, riskantní — a výstřední na dnešní dobu... A propos: Myslíš, že budeš pochopen?“

Autor pokládal za nutné hájit svůj slavný nápad zkropený krví a potem. Urazil se zaň, těžko nesa, že dílo bylo zavlečeno na vážky kritiky.

„Otče,“ pravil chladně, „bojím se, že si v té věci nebudeme rozumět. Ano, jsem naprosto přesvědčen, že bude provedeno něco, co zde ještě nebylo. Mistrovská psina. Nesmrtelný čin. A jestli snad tahle generace náhodou... ale prosím, nechme toho, užijme svého shledání příjemněji a mluvme o něčem jiném.“ Zde se zarazil, neboť nevěděl, jak konstruovat konvenční otázky, jež chtěl nebožtíku předložit. Všechny zněly tak bizarně: Jak se ti vede v hrobě? — Jsi zdráv? — Co u vás nového? Naštěstí ho duch přerušil uprostřed přemítání.

„Abys nepřechválil! Za mých let také jsme se smáli, ale nepotřebovali jsme k tomu akrobatické vtipy. A byl to dobrý smích! Kdekdo se pamatuje na můj smích!“ A zasmál se útrpně, s vyzývavou ironií, jakoby na ukázku.

To Emila dohřálo. „Nemusíš tak tuze ohrnovat nos. Nemyslím, že by byla akrobacií tvůrčí kombinace a trochu duševní“ (ťukal si na čelo) „námahy. Je to docela vhodný a naprosto spolehlivý vtip!“

„Spolehlivý? No to bych nemyslil!“ A zasmál se nyní tak jízlivě, až to řezalo v kostech. „A copak je na něm tak spolehlivého?“

„Všechno!“ pravil lakonicky Emil. „Jak to, že se narodí sedm dětí, tak i to, že to budou samé dívky a že se budou rodit den po dni, počínaje prvým aprílem.“

„Ale jdi — jdi; tak ty to máš tak docela jisté?“ A nyní se smál krotce, drobně, jako když na okno hustě a drobně mží. Emil pozoroval, že již měsíc nesvítí na otcovu pleš a vůbec že je návštěvníka velmi špatně vidět.

„Nemohl bys mi to trochu blíže vysvětlit?“

„Beze všeho — prosím!“ Emil usedl na posteli, aby se mu pohodlněji mluvilo. „Předně jde o dcery pravidelného otce — není možná, aby nerodily pravidelně. Za druhé jsou dětmi plodné matky. Je nepochybné, že jsou plodné jak ona, bez jakéhokoliv omezení. Konečně — co se týká mých sedmi dětí — budou to dcery. Pečlivě jsem se zařídil podle povah matek a přizpůsobil své jednání učeným pojednáním, která jsem prostudoval.“

„Ale — ale... nu, pokračuj tedy, jsem velmi zvědav!“ Nyní následoval zamyšlený smích do vousů, smích těžký, ale ztajený, jako když vítr zalehne do oken.

„Je to zcela jednoduché! Všech sedm mělo ve chvíli svého pádu krev ve varu, kdežto já byl klidný. Prvá byla zamilovaná, druhá rozdováděná, třetí nadšená, čtvrtá opilá, pátá rozpařená, šestá udýchaná a sedmá polekaná. Nemůže být ani jinak, než že budu otcem sedmi dcer. Cilčina milostná touha byla by mohla být vzorem všem novomanželkám. Zdenka hřešila s vervou, schopnou svést světce. Milena prováděla svůj čin zrady s vítězoslávou, při níž mi bylo obdivovat velikost její sesterské nenávisti. Co se týká Slávy, byla vzrušena alkoholem a strachem právě tak, jako Lidka kuchařstvím a mým pochlebováním. Terezce jsem ovšem rozproudil krev poněkud uměle, ale ani zde není příčiny k obavám. V posledním případě pak byla převaha ženy tak nesporná, že jsem docela rozlámán, a věz, otče, že přestože na tebe chovám nejpietnější vzpomínky, nemohu se ubránit, abych tě nepožádal, bys se vytratil právě tak, jak jsi přišel, a dovolil mi klidně spát po práci tak nesmírné.“

V odpověď na přiznání synovo se starý Škvor několikrát rozkýval sem a tam, popadaje se za neviditelné boky. Jeho pleš opsala křivku jako rozhoupaná lampa, takže ostré světlo blesklo do očí chlapíku na posteli, nekonečně rozmrzelému. Pak následoval smích, smích hrozný, smích divoký, složitý smích podobný hromobití.

„Čemu se prosím tě směješ?“ Ale otázka se ztrácela v smíchu. Oh, starý Škvor neměl nadarmo pověst smíška! „Ha-ha-ha,“ smál se, až řinčela okna a podlaha se chvěla. Emilovi bylo z toho smíchu hrozně nepříjemně. Nevěděl, zda smích chválí jeho bystrost, anebo si tropí šašky z jeho pošetilosti.

Náhle starý ustal a zatvářil se vážně. Prst, šelmovsky předtím vztyčený, probíral se nyní v námořnickém krejzlu jeho brady.

„Tak tedy nemáš z ničeho strach?“ pravil skoro šeptmo a smál se pouze očima. „Myslím,“ pravil, vysvětluje jeho tázavému pohledu, „nemáš-li strach, nu, jak se tomu říká? — z následků.“ A utkvěl na něm jediným okem, prázdným jako sklo a jasným jako odlesk.

„Ne — opravdu nemám,“ nejistě slabikoval muž v posteli.

„Například,“ pomáhal mu Stín, „například ta okolnost, že tvá kulhavá a vzteklá žena je k tobě nyní poutána nepříjemně trvanlivým poutem. Že se nalézá ve výhodném postavení, chráněném zákonem, jenž jí zaručuje jistá práva na tvou osobu fyzickou i duševní...“

„Bah...“

„Zdá se mi, že každá má za tebou nějaký dloužek.“ Emil zbystřil sluch. „Kuchařka si dělá právo na tvůj žaludek a čistotná — nu řekněme — na tvé srdce. Závistivá...“

„Ta se zklame!“ opovržlivě poznamenal Emil.

„Nu dobrá, dobrá, ale... zatím je pevně odhodlána dočkat se svého triumfu. Nábožná bude chtít svá náboženská tajemství, vášnivá tě nenávidí a doufá se pomstít a idealistka — kdo ví, přemýšlí třebas také, jak by tě vzala za slovo. Možná že ještě jiná“ (a na tom slově si pochutnal) „nebezpečí číhají v záloze.“

Emil uvažoval. Bylo v tom něco pravdy, to se musí říci. Škrábal se ve vlasech. Pak se mu ale zjevil den jeho slávy v plném světle: sedm lůžek s rodičkami v sedmi dnech a sedm dětí v sedmi koších na prádlo. Urá!

„Víš, musím ti říci, že jsem pracoval jako umělec, ve velikých obrysech. Na podrobnostech — odpusť — mi naprosto nezáleží.“

Nyní se dal ale starý Škvor teprv doopravdy do smíchu. „Hi-hi-hi ha-ha-ha,“ smál se trhaně, „ach-ach,“ chytal se za břicho. „Húú!“ skučel, chrče námahou, a jeho lysina se kmitala sem a tam, sem a tam... „Na podrobnostech nezáleží!“ A smál se všemi smíchy, jaké znával a jimiž proslul: smíchem pijana, smíchem dobráka, smíchem blázna a smíchem vítěze.

„Počkám, až se vysměješ,“ řekl si Emil a ulehl, aby si odpočinul. Zavřel oči a spánek ho přemohl skoro současně a on spal až do bílého rána.

Když se probudil, vzpomněl na sen, který ho obtěžoval. Nemohl se však na nic z toho dobře upamatovat. Pak přistoupil k oknu — bylo mu divné, že je tak málo světla. Spatřil, že je pod mrakem a na cestě mokvají louže. Táhlý a vytrvalý vítr lomozil stromy.

„To byla asi v noci bouřka,“ bručel si a chmuřil obočí uvědomuje si, že je neděle a odpoledne že se mu vrátí žena.

KNIHA DRUHÁ

XVI

NÁVRAT MANŽELKY

Bylo rozhodnuto, že Cilka bude uvítána na nádraží se vší okázalostí, jakou si zasloužila celotýdenní nepřítomností. Čekalo se jen na Emila, až přijde a poobědvá, načež karavana šesti dcer a jedné matky, vedena plesajícím manželem, měla se vydat na cestu. Původně šlo o to získat pro pietní podnik i profesora, ale ten se postavil na odpor s neobvyklou u něho rázností, a když naň neustávaly naléhat, stal se popudlivým a cítil se uražen. Shodly se tedy nechat ho doma a přijmout jeho podvržené důvody.

Vzhledem k tomu, že celá rodina byla zaměstnána toaletou, nezbylo Emilovi, než sám si oběd najít a předložit. Klíčovou dírkou bylo mu nařízeno, aby se přičinil. Snažil se podvolit se duchu všeobecné mobilizace a hltal své jídlo, které bylo studené a okoralé. Nepodařilo se mu však způsobit, aby byl hotov dříve, než Terezka vystihne svou příležitost. Vběhla, zapínajíc si v letu fišpánový límeček, aby mu jedovatě a podrážděně činila výtky stran včerejšího mystéria, které jí nebylo zcela srozumitelné:

„Olizujete svou kaši z kraje,“ vyčítala mu, vraštíc obočí, „a říkáte mi věci, které nemohou být závažné. Co na tom, byl-li miláček Páně mužem nebo ženou. Počínám se obávat, že jste mne hanebně oklamal, a přestože jsem obstála v každé zkoušce, již jste mi uložil, míníte mne odbývat jen povrchnostmi a nechávat si nejlepší věci pro sebe. Jestliže mi nedokážete, že se mýlím, budu nucena prohlásit, že jste podvodník, a jednat s vámi jako s ničemou. Nemyslete ale, že jsem tak hloupá, abych se nechala vámi odbývat. Budete-li mi i nadále sdělovat jen odpadky svých vědomostí, vynutím si na vás certifikát, v němž ověříte obřad, který jsem obstála, a já si najdu někoho jiného mezi zasvěcenci, který mne na základě mého vysvědčení obslouží lépe a ochotněji.“

Mezi sousty, jež obtížně polykal, zapřísahal se jí Emil, uváděje se v nebezpečí udávení, že jeho úmysly jsou čisté a jeho tajemství tajemstvím nejlepšího druhu. Na celém světě by nenalezla zasvěcence, který by jí mohl nabídnout výběr tak významný a výhodný. „Jste na omylu,“ pravil, „domníváte-li se, že má malou důležitost okolnost, že jeden ze dvanácti byl pohlaví ženského. Naopak, můžete to pokládat za událost neslýchané důležitosti. Církev svatá chopila se této záležitosti, aby jí doplnila symboliku své ústavy. Jest určeno, aby každý druhý ze dvanácti papežů za sebou jdoucích byl dámou. A jelikož od dob Petrových sedí na svaté stolici papež stý sedmdesátý (schizma nelze vzít do počtu), můžete si na prstech spočítat, že právě vládnoucí ctihodný otec Pius X...“

Vstoupila paní profesorová opatřená dokonalým kloboukem s péry a hedvábným třepením a ustrnula překvapením nad důvěrným hovorem své nejstarší ratolesti se zetěm, zapomenutým nad poloprázdným talířem.

„Rozumím již,“ zašeptala rychle Terezka do jeho ucha, předstírajíc péči o drobty u jeho talíře, „ale nezapomeňte, že tohle vysvětlení se týká včerejška. Jste mi dlužen ještě dnešní dávku!“

Na schodech (pustil dámy napřed, jak se slušelo) byl Emil zajat Milenou. Počkala si naň domněle se hrabajíc v příruční kabelce, jako by váhala, má-li či nemá-li se pro cosi vrátit.

„Poslyšte! Dnes by se hodilo nejlépe něco udělat! Nějaké prohlášení. Pěkný výstup na peroně. Možná že by padla do mdlob. Možná že by na nás skočila. Ale nebojte se, já bych vás nedala. Rozhodně nemůže být příhodnější chvíle — co tomu říkáte?“ Uchlácholil ji jen ztěžka, slibuje jí příležitost ještě úchvatnější.

Cestu k nádraží šel střídavě se Slávou, Lidkou a Zdenkou. Sláva si povzdechla, že žádná radost na světě není dost trvalá, aby život stál za námahu, a přála si, aby jí potvrdil tuto světobornou pravdu. Lidka vytáhla z nitra rukavičky zmačkaný a usmolený recept a pročítala ho hlasitě, pokoušejíc se zaujmout švagra pro tuto novinku svého programu. Zdenka zaťala nehty do dlaní a řekla tragicky a ledově, že ho nemůže ani cítit a že má chuť říci všechno Cilce. Sklopil oči, ale mlčel, neboť poznal v její tváři, že hrozba je planá a hněv líčený. Nebylo pochyby, že vášnivá dívka nezbaví se tak nakvap vší příležitosti k scénám, neboť každý prudký cit jí je stejně vítaný a ona nepromarní všechny své příležitosti najednou. Když od něho odběhla, zůstal na chvíli sám, plouže se o několik kroků vzadu za průvodem. Matka, ostražitá a pozorná, to rychle postřehla a posečkala se všemi slepičkami, aby ho vzala doprostřed. Pak se protahovali úzkým vchodem opatřeným automatickým zavíračem a skleněné dveře s železnou mříží osmkrát oddechly. Když se s křápnutím přivřely, zatahala Emila za kabát ruka ze tmy. „Dejte pozor!“ šeptal Božčin hlas, „u pokladny na levé straně stěny!“ Zelená záclona byla ještě zatažena, v síni nebylo nikoho. Šprýmař zprvu nechápal, pak spatřil čistotnou dívku kutit cosi s pokašláváním na označeném místě. Když lhostejně odešla mezi ostatní, přistoupil a spatřil na zdi drobné srdce probodené šípem a v něm nápis: Drahouši, miluji Vás! B. Táhl odtamtud zkropen.

Když se vlak blížil, vyšli všichni k otevřeným železným vrátkům, opatřeným vousáčem divoce klinkajícím ručním zvoncem, a dobyli z kapes a kabelek své kapesníky, aby jimi mávali na přivítanou. Lokomotiva s pěti vozy se zabodla do zadní kulisy zalesněné stráně, načež počali vystupovat lidé s uzlíky, kufříky i bez nich. Z jednoho vagonu vylezla konečně i Cilka, podobná polámanému vykřičníku, a kolísala vstříc své matce, která v popředí plakala štěstím.

Emil však nemohl k navrácené mu choti přistoupit s jásotem, který mu příslušel, neboť byl v této chvíli všeobecného pohnutí odtažen stranou Terezkou, která mu hučela ponuře do uší:

„Lepší příležitost již dnes nenajdeme. Teď, anebo nikdy. Honem, chci své tajemství!“

Předvídaje zlý výstup, snažil se seč byl, aby vymyslil nějakou psinu, ale vtipnost, ztrémovaná neočekávaným vystoupením ochechule, vypověděla mu službu a on se beznadějně kroutil v kostnatých prstech, koktaje nesouvislé výmluvy. Konečně, nenalézaje zbytí, vyvrhl prvý nápad, který se mu namanul: „Mládeneček Naimský se oženil s dcerou Jairovou.“ — Bylo to nekonečně pitomé, ale postačilo to k tomu, aby Terezka ztratila schopnost mluvit a on se mohl vytrhnout s radostným pokřikem. Jako přitažen mocným magnetem, přilepil se na hubených prsou své znovunalezené Cecílie.

Odváděl si ji podpaždí, sledován ohonem svých příbuzných, kteří si vzadu tiše šeptali. Paní profesorová mluvila polohlasem z úcty k tak velikému štěstí, Milena pak proto, že jí neskonale záviděla. Lidka s Božkou mluvily o párku s opovržením a nechtěly být slyšeny. Sláva šuškala poslední román do ucha Zdence, která zarputile mlčela, a Terezka se na konci průvodu potichu modlila otčenáš. Aritmetická řada byla opět úplná.

Emil naladil univerzálně blaženou tvář, která se hodila k této příležitosti. Cilka mu vyprávěla jedním dechem vše, co zvěděla za tento týden, pomlouvala tetičku a mluvila o lásce, kterou poznala a na niž se chystala. Poslouchal, neměně výraz, který učinil maskou svého spánku s otevřenýma očima.

Po večeři u profesorových odváděl si ženu domů, maje přitom podobný dojem jako v prvý den svatební. Neměl však ani pomyšlení na hříčky novomanžela, neboť nebyl ještě ani zdaleka dosti odpočat, a těšil se tedy na lůžko zcela jiným způsobem než jeho žena. Nedovedl ani zakrýt své potěšení, když se tam pokojně uvelebil, a nemohl se ovládnout, aby nepřivřel oči. Překvapená Cilka chvíli mlčela, domnívajíc se, že jde jen o žert. Když však shledala, že dříve než se odstrojila, muž usnul a jal se otevřeně chrápat, přemohla svůj ostych, který ji vázal po celý čas manželství, a spustila nepopsatelný povyk. Probudil se sice ihned, ale nedovedl než se truchlivě usmát a zavřít opětně oči. Spustila tedy znovu a doopravdy, počínajíc kletbami a končíc nářkem. To ho vzbudilo nadobro, a tak poprvé poznal, jak neobyčejné schopnosti má jeho žena ve věci působivé recitace a gestikulace. Nemohl však umlčet její výmluvnost, byť by i sebevíce chtěl, neboť neměl v moci klíček, jímž se dala uzamknout tato křivá a fialová ústa. Vše skončilo bandurskou, jaká dosud nebyla v tomto domě; ubohý manžel v posteli nemohl udat ani žádnou ze svých vytáček, jelikož se vůbec nedostal k slovu.

Druhého dne nedovedl se Emil přesně upamatovat, kolik bylo hodin, když konečně bouře přešla a on mohl usnout. Konstatoval jen s potěšením, že s ním žena nemluví. Jak se ukázalo později, nemluvila s ním po celý týden. Nakonec mu však nezbylo než podlehnout ruce nabídnuté k smíru a odhodlat se k manželské hře z donucení. Neprotestoval již, a nebylo ani výhodné déle se zdráhat, neboť přirozená cesta byla zase otevřena, a odhodlat se k porážce bylo přece ještě o něco lepší než setrvat v nevýnosném vzdoru, který hrozil katastrofou nového kraválu.

XVII

NOVÉ ÚKOLY

Emil byl vtipný chlapík a věděl docela dobře, že se zhostil prvé části úkolu jen proto, aby počal druhou. Se stejně úchvatnou odvahou, s touže heroickou houževnatostí, s níž kráčel vstříc úpornému boji s přirozenostmi svých žen, snažil se nyní obhájit úspěch a dokonat dílo. Hodlal se pustit do zápasu s každou překážkou umělou i náhodnou, která by se postavila na odpor sedmerému slehnutí, které mělo zabezpečit jeho nesmrtelnost šprýmaře.

Po dlouhém přemýšlení, čmárání a škrtání (nezapomeňte, že s ním jeho žena týden nemluvila) obstály v jeho notesu dva řádky mezi všemi ostatními, které nebyly uznány za hodny zápisu, a ty byly k dotvrzení důležitosti dvakrát tlustě podškrtnuty:

1. aby s tím něco neprovedly — a vedle toho drobně: důkladně hlídat!

2. aby mne před časem neprozradily! — a stranou: Hrozně jim to vymlouvat!

V těchto dvou stručných větách ležel celý strategický plán Emilův. Není pochyby, že to byly poznámky neskonalé hloubky a obsahovaly vše nenapsané a přeškrtané.

Aby s tím něco neprovedly! Nyní, když sedminásobný žert nádherně klíčil, naskýtala se veliká starost pro otce, aby neposedla strážkyně neviditelného dosud pokladu ďábelská myšlenka utéci od toho a odhodit přítěž. Dalo se zcela dobře očekávat, že dámy, které obstojně překonaly prvý otřes svého ženství, budou o mnoho tíže snášet druhý. Hřích je ještě poněkud snesitelný, stal-li se mezi čtyřma očima a nenaskytlo se nebezpečí vyzrazení. Hůře je však, když tento proklatý hříšek počne bobtnat a nabírat na objemu před zraky celého světa, aby se nakonec objevil v celé své nenapravitelné nahotě, divoce vřeštící a kvílící, jako by chtěl svolat co nejvíce zlomyslných úst k potupě postižené dívky. Pud mateřský, tento ideál skropený slzami čítanek, jest ještě dosti úctyhodný, když za ním stojí usměvavý, legitimní otec, ochotný vzít všechno na sebe. Není-li však po ruce tohoto dobráka, nebo aspoň není-li právě v nastalé časové tísni lze opatřit podobné shovívavé nebo tupé individuum, stává se případ kritickým a obsahuje mnohá zla pro dámu, která se zapomněla nad svou počestností. Od stvoření světa snažily se ženušky i panny odvrátit všechny takové katastrofy, jež jim hrozily, a při vynalézavosti lidského rodu je pochopitelné, že se jim to skutečně podařilo a že dovedly v kritických případech (ty z nich, které nebyly husičky) čelit mnohým neštěstím a zachránit se před ostudami zdánlivě neodvratnými.

Ani pro dámy Kostkovy nemohl tento nepříjemný stav být dobou zvláště lahodnou, a bylo tedy muži, jenž mínil zachránit ovoce námahy pro sebe, mít neustálou pohotovost jako zapomenutá stráž, anebo ještě lépe, čekat u každé díry jako kocour dobré pověsti. Emil musil se stát něčím více než přičinlivým zahradníkem, něčím více než policistou s ambicemi, něčím více než pouhým andělem strážným. — Mohl ještě trochu počítat s dívčí prostotou Slávinou, neschopnou tak podšitých kombinací, ale byla tu přece ještě matka, žena zkušená, ochotná zastoupit naivitu v případě tak naléhavém svým kategorickým imperativem: Ven s tím! Nebezpečí pozbytí ceny bylo touto okolností ještě zostřeno a dopadlo by to jistě špatně se zdárným výsledkem, kdyby do poddajné dívky nebylo včas vefixováno vzdorovité „ne“ pod tím či jiným heslem. U Cilky, která mohla budoucnosti hledět vstříc se vší důstojností, nebylo ovšem vážnějších obav, ale i zde bylo nutno mít se na pozoru před zlými náhodami nebo před herodesstvím tchyně, rozvášněné a rozhodnuté všechno šmahem zahladit. Co se týče Zdenky, byly zde dispozice k nejhoršímu a nejlepšímu současně a autor šprýmu věděl, že k tomu, aby hra i s touto paličatou dívkou byla sehrána dle jeho, bude třeba vyšší politiky a dokonalé lstivosti. Pro příští tragické poznání Milenino měl připraven dobrý a působivý recept, rovněž tak pro Terezku, již troufal si bezpečně přesvědčit, ale Lidka a Božka činily mu neslýchané starosti, neboť krom dobrosrdečnosti u jedné a zamilovanosti u druhé nebylo zde háčku, na nějž by se dal zavěsit nějak pozoruhodný důvod, jenž by doporučoval těhotenství. Přesto doufal, že kritická chvíle dá mu dobrou radu; umínil si v těchto posledních případech jednat jako opravdový vojevůdce: dle toho, jak bude vyhlížet okamžitá situace.

Aby se neprozradily jménem. Stejně obtížný úkol jako předchozí, neboť skutečně vyžadovalo vůle hypnotizéra přesvědčit šest dívek, octnuvších se současně v požehnaném stavu a vší svou ženskou přirozeností tíhnoucích ku vzájemným důvěrnostem, že jméno svůdcovo musí zůstat utajeno. Neboť nesmí přece být vyzrazeno předčasně, vhozeno v nepravý čas obecenstvu, které má tak jemný smysl pro komedii, že jakmile byla vypuštěna nejkrásnější rachejtle, počíná se rozcházet, větříc konec představení. Ubohé obecenstvo, ani by nedovedlo pochopit, oč přišlo, kdyby bylo připraveno o svou efektní chvíli. Konečné rozluštění uprostřed sedmihlasého nářku rodiček! Zděšení morálky a zadostiučinění zlomyslnosti, sladěné do křiku sedmi nemluvňat! Ubohý šprýmař ocitl by se nad troskami svého díla, kdyby vyšlehla tu prvá, pak druhá, pátá, sedmá jiskérka místo velikého, gigantického ohně! Nebylo pochyby, jméno nesmělo být vysloveno, neboť hněv a vzdor sedmi, dusících se žárlivostí ve chvilce předčasného pochopení, měly by sílu živlu a věc by byla smetena společným úsilím, zaníceným k pomstě. Ano, každá z dívek musí udržet své tajemství (jak hrozný požadavek!) až do poslední chvíle a publikum musí být napjato až do posledního jednání, má-li aplaus vytrysknout nakonec spontánně a bezděčně, puzen nepřekonatelným údivem a vzniklý z všeobecného ohromení.

I pro druhý oddíl úkolu sestavil si Emil speciální metodu pro každý případ zvlášť. Neskonale závažné u všech těchto plánů bylo, že nesměly být pokusem, nýbrž jistotou, že v jejich výpočtech nesmělo být trhliny. K tomu i k předchozímu účelu nakreslil si šprýmař malou pomocnou tabulku, v níž byl způsob boje pro každou dívku stručně a případně vystižen:

Sláva: snadno přesvědčitelná.

Milena: sedne na lep triumfu.

Terezka: podrobí se z poslušnosti k představenému.

Božka: vázána sladkým tajemstvím lásky.

Zdenka: náchylná k domněnce, že způsobí velkou nepříjemnost.

Lidka: ochotná vyhovět za dobré slovo.

A pod tím vším závěrečný a vůdčí motiv:

Zapírat dlouho, zapírat bláznovsky, zapírat za každou cenu.

Emil správně tušil, že k oklamání se najdou dispozice v tak nezdravé době, jakou byla válka, a že bude lze vyzrazení skutečného stavu dívek odložit až na ten čas, kdy pravda se sama přihlásí k slovu svým bizarním a nepopiratelným způsobem...

Takto připraven hleděl vstříc budoucnosti s jistou nedočkavostí. Byl přesvědčen, že propočetl, co se dalo propočíst, a zvážil všechny předpoklady. Čekání nemohlo mu již nijak prospět, čas byl leda jeho nepřítelem, poněvadž dobré jistoty se v něm mohly počít rozkládat. Myšlenky se vracely a mátly. Proto byl neskonale potěšen a uvítal s nezatajitelnou radostí prvý groteskní případ, jímž se nový stav Kostkových dcer poprvé prozradil. Obraz Zdenky, jíž se udělalo při obědě nanic, byl mu sladkou odměnou.

XVIII

PŘÍZNAKY

Když se Zdenka zvedla od stolu, aby zachránila situaci, pokud se dala ještě zachránit, odchodem do ústraní, zakýval profesor Kostka rozšafně hlavou, utkvěl na každém členu rodiny výmluvným pohledem, který nařizoval pozorné naslouchání, načež řekl do nastalého ticha:

„Válka! “

Zmýleni bludným pohledem učencovým, všichni očekávali pokračování od tohoto slibného úvodu, matematik však jen ještě okamžik otálel, aby dopřál rodině času k přemýšlení, načež zabodl svou vidličku do ovesné kaše. Byl napodoben s všeobecnou úlevou.

Jak vidno, důvěřivý otec se domníval, že byla to bídná válečná strava, která způsobila dceřino vrhnutí, a učiniv objev, neopomenul ho uvést ve známost svým rozhodným a sympatickým způsobem. Nemohlo proti tomu být ovšem žádných námitek, a jelikož se nikdo nepřihlásil s vysvětlením pravdě bližším, byl nabídnutý názor, pronesený s tak ušlechtilou jistotou, přijat za všeobecný.

Následujícího dne seděla Slávka u samé plotny zabalena v šál a drkotala zuby.

„Je jí nějak zima,“ vysvětlovala paní profesorová vstupujícímu muži, „klepe se jako sulc, mám strach, aby se nám nerozstonala!“

Profesor se zadíval na choť vyčítavě a s nelibostí, káraje ji tím za nepředložené domněnky, načež zježil obočí a řekl: „Válka!“ ostře a výrazně, s pedantským gestem chlupatého ukazováku, nepřipouštějícím námitek. Všem se ihned odlehčilo, neboť bylo zřejmé, že profesor se nemýlí. Byla to tedy opět válka, která byla vinna Sláviným stavem, ohavná válka, způsobující nakažlivou neurastenii a psychologickou zimnici.

Potom přišla v úvahu Milena, kterou rozbolely zuby, Lidka, již rozbolela hlava, Božka, přinucená ulehnout, a Terezka, která omdlela. Profesorovi nezbylo než se zadumat, protřít skřipec (což znamenalo pohnutí) a učinit zdecimované rodině důvtipnou přednášku o válce, která byla příčinou všech nových běd:

„Hleďte,“ pravil s trpitelským úsměvem, „je úplně pochopitelné, že lidstvo planety otřesené do základů kanonádou je náchylno k fyziologickým změnám a že ovzduší otrávené plyny způsobuje choroby nenadálé a úkladné. Jsme naštěstí poměrně dosti vzdáleni od bitevních linií, a jsou tedy magnetické otřesy u nás jen řídké a možno říci nepatrné. Je pozoruhodno, že navštívena je nejdříve mládež, kdežto my starší nepozorujeme na sobě dosud ničeho.“ (Při těchto slovech pohlédl s dojemnou něhou do uslzených očí své choti.) „Mohu s dobrým svědomím prohlásiti, že mne tato okolnost nikterak nepřekvapuje, naopak, chápu zcela dobře všechny zdánlivě skryté důvody a jsem ochoten je s vámi sděliti. Předně tragédie ohrožující životy lidské týká se právě této generace, která je generací vojáků a domobranců. Magnetické rozechvění, rozpoutané hrůzami a obavami mladých mužů na frontách a za frontami, pohybuje se v dimenzi odvodních ročníků od osmnácti do padesáti a míjí nás, kteří jsme nad tuto mez a kteří žijeme celkem bez obav, že bychom ještě mohli být zavoláni ke službě ve zbrani. Za druhé je mládí vznětlivější a náchylnější k citovým hnutím, a tím i blíže vlivům, které probíhají planetou. Způsob, kterým se projevuje tato síla téměř okultní, je prostičký jako všechny podobné projevy: malátnost, mdloba, neuralgické bolesti. Dost možná, že potrvá-li válečné běsnění ještě dlouho, podaří se nám spatřit ještě mnohé jiné úkazy zdánlivě nesrozumitelné, a přece docela přirozené, související s všeobecným stavem lidstva. Je totiž nepochybno, že zhušťováním této duchovní atmosféry bude podivných případů přibývat a že účinky fluida budou čím dále tragičtější. Nepřekvapilo by mne, kdyby příští útrapy seslané téměř z nebes byly vystupňovány až k epilepsii, kdyby způsobovaly stigmata, dávení krve, šílenství, vypadávání vlasů i zubů, chátrání, perverzi, melancholii a smrt. Tradice zachovala nám v podobě neuvěřitelných pověstí některé tyto duchovní projevy minulých válek a epidemií. Mluví se o rohatých a huňatých novorozeňatech, neuvěřitelných zvěrstvech, sériových potratech a porodech panen, které nepoznaly muže. Domnívám se, že to nejsou všechno pošetilé výmysly, ač je nutno vybírati mezi nimi s rezervou, nechceme-li zabřednouti do pověrčivosti a pošetilosti.“ Vysmrkal se půvabně, na všechny strany se podle svého zvyku uklonil, načež umlkl uprostřed všeobecného nadšení.

Nedaleká budoucnost měla ukázat, že se profesor tak zcela nemýlil co do proroctví o egyptských ranách, které měly přijít. Přesně podle Emilova červnového notesu počaly Kostkovy dcery jedna za druhou ztrácet řeč.

Prvá umlkla Sláva a stala se nekonečně nejistou a plachou. Ustrnula dokonce na jedné stránce právě čteného románu a nemohla se přes ni dostat. Již dva dny nato přestala Lidka zpívat u plotny a mléko bylo připálené hned příští snídani a placky při obědě se rozpadávaly. Brzy počala také Terezka sedat jako zařezaná se svým růžencem a ústa se jí nepohybovala modlitbami. Ztrácela svůj kapesník a chřestila kostmi tak truchlivě, až z toho mrazilo. Nenadále ztichla Zdenka, tato temperamentní dívka, a nebyla ani k poznání. Přestala bít do svého klavíru v týž den, v který Milena přestala vyšívat. Konečně došlo i na Božku: její pokličky nedrnčely již ve škopku tak vytrvale a kartáč nedrhl s povznešenou vyzývavostí. Rozhostilo se pochmurné ticho podobné onomu, jaké bylo na počátku světa.

Když jednoho dne vstoupil Emil do bytu profesorových, uvítalo ho šest mlčenlivých párů očí, přísně a tázavě na něho upřených. Uklonil se zdvořile, rozhlédl se po shromáždění, které bylo tak zcela jistě jeho shromážděním, a výmluvně se usmál. Byl to jenom jeden úsměv, ale každá z žen ho mohla mít pro sebe.

Téhož večera, odcházeje domů, byl políben na čelo uprostřed ulice, která byla naštěstí již temná a liduprázdná.

„Mám to pro tebe už skoro týden,“ pravila milostivě Cilka, „ale ještě jsem chtěla čekat, aby to bylo docela jisté. Ano, drahoušku, jest to právě tak, jak tě jistě napadá. Budeš otcem! Co myslíš, řekneme to zítra mamince?“

Nebyla to tak příliš dobrá myšlenka vzhledem k ostatním, které se nalézaly nyní v situaci poněkud kritické. Dost času, dozvědí-li se to, až to nebude již lze zatajit. Bylo by zahráváním s ohněm přistrkovat tenhle plamínek k šesti dámám, naplněným dynamitem.

„Holubičko,“ pravil, bera ji kolem pasu, „jsem tím prostě nadšen, ale nemyslíš, že bude lépe, když ještě nepůjdeme s barvou ven? Překvapení bude pak tím vzácnější, budeme-li moci říci, že je vše už hezký čas na dobré cestě. Co říkáš, abychom se s tím, bude-li možná, přihlásili až pod stromečkem? Bylo by to tak roztomilé!“

XIX

PLNÉ RUCE PRÁCE

Cilka s matkou odjely na pohřeb blízké příbuzné a den ten byl pro Emila dnem šesti audiencí. Dámy odcestovaly odpoledne a vrátit se měly v noci. Když šprýmař vycházel z kanceláře, čekala naň ostýchavě Božka za nejbližším rohem.

„Miláčku,“ pravila, pečlivě se rozhlédnuvši. „To, co mělo přijít, nepřišlo a já tonu v obavách, že den naší mladé lásky vzdorující předsudkům neminul bez následků.“ Rozvinula před ním prapor svého neštěstí a nalezla několik příležitostí, jak vystavit naodiv poklady své něhy. Naznačila, že nepokládá svůj nový stav, žádoucí pro mladou paní, za dosti vhodný pro dívku, která se nemůže vykázat ani mužem, ani snoubencem, ba ani uchazečem, a podotkla, že ze všeho nejvíce se bojí svých sester.

Upřel na ni pohled plný láskyplných výčitek: „Anděli, nemohu ani uvěřit tvým slovům, v nichž se domnívám vyčíst něco jako odpor proti skvělému daru, kterým nás obdařila nebesa. Věděl jsem vždy, že ženy jsou křehká stvoření, která nedovedou odolávat záštiplnému úsudku světa. Nečekal jsem však, že i ty jsi mezi nimi. Domníváš se, že mi sděluješ zprávu o malé nepříjemnosti, která mne zarmoutí. Chyba lávky! V skrytu svého srdce jsem se těšil na tento den, kdy mi svěříš své sladké tajemství. Kdežto manželství, jež jsem uzavřel, bylo vytvořeno šosáckou touhou po pohodlí, má láska k tobě vypučela nenadále, způsobem nejvýše strhujícím. Bylo by nekonečná škoda, kdyby náš krásný svazek, podstaty ryze duchovní, nevydal svého ovoce. Nebojím se posměchu světa, nebojím se výčitek rodiny, jsem ochoten jim vzdorovat a bránit se pevnou rukou. Zatím však nemám ještě promyšleny všechny plány společné obrany, která nám nastává, proto až do dané chvíle je nutno, abychom se neprozradili. Nepřiznávej se a čekej. Okolnosti jsou nám příznivy. Doufám, že se mi podaří způsobit, aby tvoje sestry, jichž se bojíš nejvíce, ani nehlesly. Důvěřuj a žij klidná, postavím se vedle tebe, až bude nejhůře!“

Jak se dalo očekávat od řeči tak vzletné a laskavé, působila blahodárně na dívku v choulostivém stavu. Vrhla se s pláčem na šíji Emilovu, když byla dříve zjistila, že ulice je prázdná a okna, pod nimiž právě šli, slepá. Slíbila mu vzlykajíc, že se zachová věrně podle jeho slov, načež se rozešli, aby jejich společný vstup do rodiny nebudil pozornost.

Když šprýmař obědval, nalezla Milena příležitost říci mu, že s ním musí mluvit, a přinutila ho, sotva dojedl, usednout do židle vedle ní v prázdném pokoji, když sestry byly zaměstnány úklidem, modlením, žehlením, čtením a hrou na klavír, každá podle svého určení. Hledala vhodná slova, jimiž by mu co nejlépe vysvětlila svou záležitost, ale on ji předešel:

„Vím, co mi chcete říci. Tak vidíte, dočkáte se přece své dokonalé příležitosti!“

Byla nevýslovně překvapená a zaražená, ale pomyslila si, že je přece obdivuhodný, když dovede tak rychle vystihnout situaci. Vysvětlil jí to blíže. Nebude to pro Cilku hrozná rána, tahle věc? Ach, až ta chvíle nadejde a až bude známo, kdo to provedl! Ale samozřejmě bude dobře, když zatím bude o všem ticho. A zapírat a lhát. Bylo by škoda zkazit tu pravou chvíli... Tahle audience byla neobyčejně lehká a krátká. Mileně stačilo vše jen naznačit, a ona si už dovedla vybrat svoje výhody. Téměř zářila po tom rozhovoru.

Bylo dobře, že byl Emil brzy volný, alespoň ho mohla zajmout Zdenka a posadit si ho k pianu: „Obracejte noty! Já budu mluvit mezi hrou, naslouchejte pozorně, ale ať nic nepozorují. Tedy prosím. Chci říci, že jste čuně.“

Pak mu objasnila celou situaci, špikujíc své vyprávění promyšlenými nadávkami. Skončila cynickou výhrůžkou, že Cilka, matka a profesor zví vše ještě téhož večera.

„Jste dobrá, ušlechtilá duše.“ Emil šeptal rychle, ševele notami. „Jste obdivuhodná dívka. Máte dobré srdce. Děkuji vám. Sám bych naprosto neměl odvahu. Obstaráte vše za mne. Víte nejlépe, že předejdete velikému zlu. Hlavní věc je, když věc je již hotova, přiznat se včas. Hřích bude menší, a čím dříve se budeme káti, tím dříve nám bude odpuštěno. Ano, řekněte vše a potom i já přijdu a budu s vámi prosit. Ustrnou se. Bude zas vše dobré.“

Přestala hrát. „Táák?“ pomalu brunátněla. „A to bych byla hloupá, abych za vás vytahovala kaštany z ohně! Ani neceknu. Řekněte si to sám. Dobře že jste mne upozornil, vy zbabělce! Oh, jsem ráda, že jste mne upozornil! Jen se tím pochlubte sám! To slíznete! Sakra! A já bych jim byla šla sama do rány! Nemyslete si, že to nějak zařídíte se mnou, aby nikdo nevěděl! Nic! Neustoupím! Ostudě neujdete!“

Prosil ji, tvářil se zoufalým, ale to ji rozveselilo. Ha-ha — to je dobré! Neustoupí a basta. Namáhal se bez výsledku. Úpěnlivě se tetelil. Ale tahle dívka neměla ani zbla soucitu. Vypotácel se od ní zkrušen její tvrdostí a v duchu jásaje. Ne, zde není zatím žádné nebezpečí prozrazení.

Když s ním o chvíli později hovořila Terezka, nebylo v tom nic podezřelého, stávalo se v poslední době častěji, že ho vyzvala čarodějnickým gestem, aby od něho žádala denní porci tajemství. Stál před ní skloněn v pozici kajícníka a naslouchal jejím úzkostlivým zprávám.

„Bojím se,“ pravila, „že obřad, jemuž bylo mi se podrobiti, se zdařil nad naše očekávání. Netvrdím, že mi záleží ze všeho nejvíce na dobré pověsti. Nikoliv, ale je to hlas boží, který ke mně volá: Adame, Adame, co jsi to učinil? Mám jisté pochybnosti o učení, které mi zjevujete, je-li spojeno se zasvěcovací akcí, v níž se hřeší proti přikázáním způsobem, který hrozí sám se prozradit. Myslím, že mi nezbývá nic jiného než pokání ve zpovědnici, kde dostanu dobrou radu od lepšího člověka, než jste vy.“

„Omnia skarpa, retorias daum kontabile, praskati gordia spermatus!“ Emil měl oči stočeny ke stropu a rukama nepozorovaně žehnal zasunutému klínu ohavy.

„Co to tropíte?“

„Chvalořečím, drahá, což to nechápete? Bůh nás obdařil svou milostí, podařilo se nám počít dítě v nejsvětějším ze všech spojení. Kdybychom zde nebyli ve společnosti laiků, bylo by vhodno pomodlit se osmkrát Otčenáš a jedenáctkrát Zdrávas Maria.“

„...vy myslíte...,“ koktala překvapená kostra.

„Jestli myslím? Vy se domníváte, že bych se odvážil pochybovat? Cožpak nechápete souvislost s nebeskými příklady? Být takhle slavena! Sestro, dočkáme se ještě velikých věcí! Ale,“ kladl prst na ústa, „pozor! Ať svět se o tom nedoví! Pamatujete na úklady Herodovy? Nuže, mlčte, jenom mlčte, je to vše, co vám mohu doporučit... Ne,“ pravil, vida, že její rty se pohybují, aby vyslovily obvyklou otázku, „dnes vám nemohu již nic říci. Ve slovech, jež jsem pronesl, skrývá se mysterium, které je nasnadě, a vy ho rozluštíte bez námahy, až odejdu.“ A otočil se na kramfleku, aby vletěl do náručí Lidce.

„Hrome,“ drbal se ve vlasech, když vyslechl její případ, „tohle jsme ovšem nečekali. Ale prosím vás, neříkejte, že to je tak tragické! Ano, budeme musit o tom přemýšlet. Jak to zařídíme? Ne, ještě nevím, ale vynasnažím se něco vymyslit. Ano, ano, vše nějak dopadne! Vždyť to nestojí za trápení. To by tak hrálo, může se konečně docela přiléhavě říci, že je to maličkost. Tedy, ještě si o tom promluvíme, není-liž pravda? Ale prosím vás, zatím — ani slova! Rozhodně, ani slova nikomu!“ A odkvapil, příjemně se usmívaje.

Běžel domů, ale slíbil ještě přijít, vždyť měl večer vést deputaci na nádraží. U domovních vrat se setkal se Slávou. Nebyl překvapen. Vyslýchal ji jako lékař pacienta.

„Ale vás to neláká, není-li pravda? Probůh, vy, tak sečtělá dívka, cožpak nemáte právo na volný výběr v lásce? Nejste svobodnou bytostí, abyste rodila děti, kdy se vám zachce? Zákonné svazky? Ale toť lapálie! Drama pro husičky, ale ne pro vás. Vy máte dostatek fantazie, abyste si vymyslila úlohu podle své chuti. Máme, chválabohu, dostatek literárních příkladů. Dokonce historických. Máte sta příležitostí k velkolepým úlohám a vznešeným slovům. Nebojím se o vás. Ovšem, je pochopitelné, že se nebudete sama nabízet urážkám. Myslím — důstojné mlčení. Vystupovat z hlediska, že nikomu po tom nic není. Přiznávat se? K čemu? Nikdo není hoden vyslechnout vaše důvody. Svou sílu budete čerpat jen ze sebe a ze svých knih. Čtěte, čtěte, ale myslete způsobem, jakým nemyslí všední dívky. Co říkáte například Mathilde de la Molle? Statečná, není-liž pravda? Ovšem motiv sňatku zde odpadá, ale opravdu, je to velmi skvělá role. Tedy, žádné sebevraždy, jsou všední a nevkusné. Z omrzelosti života? To by ještě šlo. Ale pro dítě? To dělají služky. Vy musíte přemoci společnost. Beztoho válka zrodí novou, kde tyto věci budou řešeny. Již nyní s tím začít! To je skoro jako být průkopnicí. Nu, co tomu říkáte?“

Mluvil k ní ještě dlouho a více než třikrát se s ní vrátil od samého domu. Pro tu chvíli se mu podařilo ji přesvědčit a roznítit její romantické představy. Pro budoucnost nedalo se na ni ovšem spoléhat, avšak ani Lidka nebyla ještě jistá. Všechno nejde najednou. Mohl být s dneškem spokojen, však byl také umluven k smrti! „A to je teprv první týden,“ šeptal si trpce, „což teprv těch třicet devět ostatních?“

Večer, když se dámy vrátily z pohřbu, bylo u Kostků zase tak jako kdysi. Mlčení bylo protrženo jako kouzelným proutkem. Dvojí černé šaty ležely přes lenoch židle. Lidka v kuchyni vesele cinkala sklenicemi, nalévajíc čaj (ostružinový), Zdenka usedla ku klavíru, ale zarazily jí to: „Cožpak nevíš, že lidi v tuto dobu již spí?“ Milena vypjala poprsí od vyšívání. Sláva se podívala vyčítavě zpod obočí, přerušujíc svého Stendhala. Božka v záchodě vylévala vodu ze škopku a Terezka ševelila vyprahlými rty.

Cilka, která se brilantně zhostila úkolu vše říci o cestě a pohřbu, dívala se něžně na muže. V pohledu byla milostná pýcha mladé matky.

Profesor již dávno spal.

XX

PRÁDLO

Dobrá matka, jíž podařilo se přivést na svět dcery, byť byla matkou sebelaskavější v době, kdy děti batolí se po zemi, pokoušejí se o prvá slova a čurají do prvých sukének, stává se matkou přísnou, mlčenlivou a vážnou, když počínají dospívat. Jednou za měsíc nadchází této nové matce, matce úřední, den, kdy vzrušeně vzdychá, otírá ruce o zástěru a nasazuje brýle, načež vniká do místnosti, kde se pere, aby podrobila bedlivé prohlídce košile svých dcer. Vždy stejně starostlivá, ať patří k plemeni bílému nebo rudému, hnědému, černému či žlutému, vede s ponurou důležitostí v evidenci tuto intimní záležitost. Datum prvých panenských měsíčků utkví v její hlavě a od tohoto dne není již pro dobrou matku oddechu. Měsíc co měsíc, prádlo co prádlo dovede si najít nerušenou chvíli nad neckami, aby zrevidovala, zda pravidlo nebylo porušeno. Dobrá matka nesleví tuto ponižující kontrolu ani dívce příliš staré, ani příliš mladé, ani hloupé, ani tenké, ať již je vzorem mravnosti a spí se svými rodiči, anebo bojuje za emancipaci a opovrhuje muži. Konec této neklidné funkci nastává teprve tenkráte, když se dcery do jedné provdaly, dobyvše každá manžela, jenž se uvolil od té doby krýt jejich fyziologické nepravidelnosti majestátem svého jména, anebo když se dočkají v panenství onoho trpkého času, kdy míza vysychá a účty se uzavírají. — Proto je dobře mít v úctě matky, jmenovitě matky dospívajících dcer. Tyto ubožačky, poloslepé hledáním náležitých skvrn, polooněmělé neustálým připomínáním morálky, jsou nejpolitováníhodnějšími invalidy lidské společnosti a patří jim nesporně větší díl poct než pouhým matkám chlapců. Matka, která má dcery, měla by být označena mezi ostatními, aby se jí více odpouštělo a méně ubližovalo. Je dobře sympatizovat s těmito nešťastnými bytostmi a přiznat jim ochotně jejich obtíže, jakmile se s nimi počnou svěřovat. — Matky dcer nenávidí muže (krom těch, kteří se oženili s jejich dcerami) a odsuzují všechny společenské styky (krom oněch, v nichž jejich dcery našly ženicha), jsou podivínské, zatrpklé, upachtěné, podezíravé a ze všeho nejvíce opovrhují matkami synů. Tyto jsou proti nim veselé, výbojné, posměvačné a shovívavé. Není divu, že se tyto nepodobné sobě matky nemohou snést, vždyť matky synů pokládají své sokyně za pouhá hnízda, z nichž se má vyklubat kořist pro jejich děti, a naopak matky dcer přenášejí svou zběsilou nenávist proti zbojníkům a dobyvatelům na nevinné ženy, které je zrodily. Na nás je, abychom stranili matkám dcer, neboť jejich utrpení byla právě popsána, a jedno z nich se právě rozvíjí v tomto srdcervoucím románě.

Paní profesorová Kostková jako matka dcer, a dobrá matka dcer, vždy dbalá svých povinností, chovala v hlavě sedmerý datum a po čtyřiadvacet let, měsíc co měsíc, pečlivě prohlížela košile svých dcer. Zprvu šlo pouze o jedinou košili, později byly dvě, pak tři a konečně sedm. Po Cilčině svatbě vypadlo jedno datum z utýrané mateřské hlavy. S nedočkavostí přetížených lidí počítala na prstech tato světice, těšíc se dětinsky, až nabude práva zapomenout dozrálé datum Terezčino. Ať zdravá či chorá, v zimě i v létě, neopomínala vykonat svou termínovou službu. Její nepokoj, ač nebyl téměř ničím podněcován, nikdy neustával. Tak dočkala se tato ubohá žena hrozného data 30. července 1917.

Prádlo, vytaženo z prádelního koše, leželo v malebných hromadách na podlaze, v slunci sklenné pavlače, roztříděno dle pohlaví, druhu a barev. V uzavřeném kruhu klečela rozpačitá Božka, pohrávajíc si v hlubokém zadumání tkaničkou profesorových podvlékaček. Hromada nejbližší jejím očím, skládající se z ženských košil, upoutala její pozornost a byla příčinou jejího utkvělého pohledu. Byl tam absolutní nedostatek obvyklých skvrn. Ubohá dívka se domnívala, že její košile bude osamělá svou ponurou šedí mezi veselou řeznickou barvou pěti ostatních, a nyní se trápila rozháranými výpočty. Její vtip nestačil na problém tak záhadný. Cesta vedla kolem Zdenku. Divoká dívka chtěla jen prolétnout kolem sestry, ale neodolala, aby nevrhla chvatný pohled na onu z hromad, která ji mohla zajímat. Malá skupina přilákala Slávu, která opřevši se o zeď, neustávala pohlížet na předmět svého překvapení s nezastíraným naivním údivem. Terezku přivedly bludné modlitby. Lidku podezřelé ticho, Milenu zvědavost. A tak tu stálo šest sester, každá se svými myšlenkami. Nakonec se otevřely dveře a dobrá matka Kostková vstoupila k obvyklé generální prohlídce. Zastavila se, přeletěla pohledem své dcery, pak prádlo, vykřikla, zmlkla a pak se bádavě vbodla do šesti párů očí.

„Co to?“ — Oči mlčely.

„Povídám, co to?“

„Nic!“ pravila šesterá ústa nejistě, ale svorně. „Nic,“ opakovala s jistou dávkou vzdoru.

„Ale vždyť, prokristapána, tady není něco v pořádku...! Terezko???“ znělo to ostýchavě. Inkvizitorka neuměla podlehnout tíži svého podezření.

Jmenovaná se pokřižovala a vydechla: „Nic nevím. Nemohu si to vysvětlit,“ s přízvukem podráždění, v kterém zápasila se svou lží. Bylo to však působivé, neboť tak nedůtklivě se mohou bránit jen svatí lidé. Zdenka odmítla podezření prudce, Sláva se slzami v očích. Lidka potřásala hlavou beze slov. Milena s trpkými protesty. Božka vzdychla, ale neříkala nic.

Do tohoto bizarního shromáždění vstoupil profesor Kostka.

Dvacet minut již chodil po bytě a nenalezl živé duše. Klavír mlčel otevřený, kniha ležela rozečtena, hřbetem vzhůru, vyšívání bylo přehozeno přes postel, růženec přes stolici, mýdlo vedle mydlinek a z kuchyně prolézal zavřenými dveřmi čpavý smrad. Jeho nos jevil nespokojenost. Oči mu zlobně svítily.

„Co se tu děje?“ Žena se k němu vrhla úpěnlivě, jako by větřila vysvobození v jeho zježeném obočí.

„Víš, ženské záležitosti... nu... víš... není to v prádle. Co tomu říkáš? Čím to je? Nemohu věřit...“

„Hm,“ vědátor shovívavě odkašlal, „hm, nepovídal jsem to již jednou? Myslím, že jsem objasnil, jak se dívám na tyhle věci. Vždyť je válka! Ženy nemají měsíčků? Je válka. Jsou nejisty, ruce mají studené, oči uplakané? Všechno to je válka. Nechoďte mi s obavami. Nelekejte se znamení na nebi. Ha-ha-ha- všechno je tak jasné! Cožpak nechápete přirozený následek všeobecného bláznovství? Zastavení pravidelných úkazů. Zvrácenost fantazie. Melancholie. Podvýživa. Hrůza skrytého mateřství. Všechno co chcete, zkrátka válka!“ A odešel, divoce se pochechtávaje.

Na chvíli tomu uvěřila i každá sama v sobě a počaly se domnívat, že jejich obavy a jejich naděje byly klamné. Pudilo je to k vzájemnému objímání, dorozumění, ulehčenému rozprávění, ale výstražné „mlčte“ Emilovo způsobilo, že se tiše rozešly, každá do jiného kouta.

A matka Kostková, jako by chtěla vdechnout život svým bláhovým útěchám, promluvila nahlas, obraceje se k neckám, koši, prádlu a vlastní otřesené duši:

„Ano, je to tak, pámbůh se na nás ženy hněvá a odpírá nám průkaz, kterým oveřujeme svoji nevinnost.“

Sama u sebe se již nemohla přesvědčit, že vtrhne-li výjimka do pravidla, je teorie podkopána.

XXI

SEDMERY BĚDY

Po rozšafném prohlášení profesorově o válečném vlivu na ženskou čmýru při červencovém prádle dostavily se svým časem nové příznaky a příznaků přibývalo, takže se konečně rozptýlily pošetilé naděje i těch nejoptimističtějších. Přesto víra v učencův úsudek otřesena nebyla, jelikož přesvědčila-li se každá ze šesti sama pro sebe, že její vlastní případ nespadá do rámce všeobecné fyziologické zvrácenosti, byla ochotna věřit v nevinu pěti ostatních. Potají se každá radovala z této neočekávané náhody, která činila hřích nerozeznatelný od čistoty.

Emil neustával ve svém roztřišťovacím díle, které mělo za účel nepřipustit důvěrnosti mezi sestrami a udržovat tichošlápské skrývání pravého stavu věcí před matkou. Terezku přesvědčoval teologií, Božku erotikou, Zdenku vyzývavostí, Lidku sliby, Milenu vnadidly a Slávu literaturou. Cilka mlčela z návodu mužova, který ji zasypával lichotkami.

Přešel měsíc srpen, který stál šprýmaře jedenatřicet náboženských tajemství pro Terezku a stejně tolik literárních citátů pro Slávu, skrytých polibků pro Božku a úmorných nocí s Cilkou. Bylo mu snést jedenatřicet útoků Mileniných, dotazů Lidčiných a urážek Zdenčiných. Po srpnu následovalo září, které se lišilo od měsíce předešlého jen tím, že všeho, čeho onen dal i vzal, bylo o jeden den méně. V říjnu na Cilce naskočily prvé zlaté skvrny a musilo být zavedeno důkladné pudrování, aby sladký stav mohl být zatajen před matkou i před sestrami. Terezčina tvář se protáhla způsobem, který děsil, Sláva pobledla, Mileniny pihy se slily v šedé koláče, Lidka otekla, Božce vypadl kořen posledního zubu a Zdenčino chmýří pod nosem ztemnělo a stalo se podobno kníru. Tajemná skvrnitá nemoc přeskakovala z jedné na druhou a počala hrozivě prosakovat pudrem, jenž byl nyní Kostkovými dcerami horlivě konzumován. V tomto znamení počat byl měsíc listopad. Slunce zhaslo, obloha ztemněla a sestry si libovaly v tichu svých srdcí, že do jejich tváří je méně vidět. Matka nazývala podivný vzhled svých dětí chřadnutím a profesor válečnou bledničkou. Na Emilovi bylo nyní udílet nové rady za dveřmi, na síni, u záchoda, rady o tom, jak skrýt nenormálně vzrůstající objemy pasů. Na vše napadl prosincový sníh a jedna po druhé zjistily sestry, že skrytí hosté se již hlásí svým primitivním způsobem.

Emil, jenž se potajmu oslovoval sedminásobným titulem otce, s potěšením a podivem konstatoval, jak jednoduše se utvářela celková situace a s jak vzácným klidem očekávají jeho nelegitimní ženy příchod neodvratných událostí.

Sláva, která byla ryze literární bytostí, utekla se dle rady šprýmařovy k literatuře. Po delším kolísání ustálila se na programu být nešťastnou a nalezla v tomto rozpoložení neustávající blaženost. Když důkladně uvážila pohnutky svého neštěstí, shledala, že je nešťastná zcela mimořádně, a když se nestranně delší dobu obírala vzhledem tohoto neštěstí, zaujmuvši stanovisko kritického světa, mohla se konečně zcela bezpečně ujistit, že je ze všech nešťastných žen nejnešťastnější. Dosáhnuvši tohoto konečného náhledu, trvale se upokojila a zaměstnávala se od té doby pouze projevováním tohoto stavu navenek. Zahalila se do půvabného smutku, přerývajíc svoje ušlechtilé mlčení tragickými vzdechy. Navykla si mluvit jen řídce a pošeptmu a v duchu se připravovala na vyvrcholení hry, zkoušejíc si tu jedny, tu zase jiné duchovní šaty před zrcadlem svého krasocitu. Neměla nyní ani za mák chuti prozradit své tajemství anebo vzdát se svatozáře, naopak, uvnitř se hrozila možnosti, že by jí mohlo být nějakým dobře s ní smýšlejícím člověkem vyrváno rozkošné právo sehrát hrdinku románu až do konce.

Rovněž Milena nalezla v svém choulostivém stavu sama sebe, dík své závistivé přirozenosti. Může se říci, že tato ješitná dívka nebyla ještě nikdy tak šťastná. Naděje, že k smrti dopálí sestru, činila ji mírnou, trpělivou a dobrou. Netušila ovšem, že v sokyni i pěti ostatních vzrůstá v té chvíli stejně nebezpečná konkurence. Domnívala se být tentokráte jista svým triumfem. Její ostrý nos se třásl touhou po oné chvíli, kdy Cilka zví, že jí byla předstižena, zesměšněna před světem a okradena o svou dosavadní výhodu muže. Vyšívajíc nevinně v koutě zamrzlého okna, konstruovala si v duchu přesné plány pro doby dotíravého naléhání, jež nebude zodpovídat, a posledního, vítězného výstupu, kdy řekne všechno. Skvrnitá, s čadivým svitem v očích, s podezřelými hroty ňader, podobala se sopce, v níž pracují již skryté síly k výbuchu.

Právě tak jako duševní stav Milenin, odpovídalo přesně i rozpoložení Zdenčino šprýmařovu plánu. Jako každý vztek založený na erotickém zklamání byl i její vztek vytrvalý a slepý. Dívce, jíž bylo kdysi naznačeno laskání jen několika hrubými obrysy, zachtělo se pokračování v onom smyslu, který jí tak lahodil. Když však svlékala svého lva, nalezla v jeho kůži usmívajícího se bačkoru, s nímž se nedalo již naprosto nic počít. Nakonec shledala, že zaplatila přehnanou cenu za chvíli nesrozumitelného milování, již ke všemu, netušíc, že provádí právě velmi vážný obchod, hazardně promarnila v patosu, zapomínajíc zužitkovat podrobnosti, jež byly vlastním vtipem hry. Rozhodla-li se jednou, vedena pokryteckým předstíráním švagrovým, pomstít se vlastní ostudou, učinila to zajisté jen proto, že tento způsob zadostiučinění pokládala za nejlepší. Utkvěla na tomto riskantním způsobu odvety tak dychtivě, že zapomněla myslit na sebe v těchto dobách, nejvýhodnějších k lásce. (Neboť, není-liž pravda, pro dámu, přinucenou nést svůj náklad, není již nebezpečí, že břemeno mohlo by se jí zdvojnásobit, byť sebevíce a častěji chodila do mlýnice.) Poněkud ji ospravedlňovalo jen to, že byl nyní skutečně velmi malý výběr mezi hrbatými, chromými a choromyslnými. Tak se připojila tedy k prvým dvěma, které se obíraly fantaziemi. Sláva se rozhodla hrát na strunu tragickou, Milena naladila notu vítěznou a této třetí zrající mladé matce zalíbilo se v písni pomstychtivé. „Koneckonců,“ myslil si Emil, „účel světí prostředky.“ Jenom když nebylo ani u ní žádného nebezpečí předčasného prozrazení.

Lidka zprvu čekala na slibované rady Emilovy, ale když ji tento stále sytil jen odklady, zvykla si poznenáhlu na svůj nový stav tak, že přestala toužit po změnách. Dík pružnosti svého morálního základu pokládala svůj hřích za pouhé malé opomenutí a nekladla naň mnoho váhy, nalézajíc dosti podobných příkladů v životě lidském. Lichotilo jí téměř, že vstoupila do řad oněch dam, které stejně jako ona klesly v ovzduší připravované krmě. Společnost hospodyněk a kuchařek byla nejbližší jejímu srdci a ona byla ochotna vyrovnati se jim i v tomto ohledu, který nebyl pro ni zvláště výhodný. Takovýmto způsobem se opětně uplatnily její kuchařské vlohy. Ke všemu cítila, že se v ní probouzí pravý mateřský cit. Svůj stav doufala dlouho skrývat pod kyprým zevnějškem a nadobro ji smiřovalo, že účinky dobrého jídla a veselé lásky se projevují způsobem tak příbuzným.

Božka dovedla nalézt dostatek důvodů pro shovívavost vůči sobě samé. Pyšnila se v duchu touto trofejí své nečekané lásky a domnívala se patřit do vznešené galerie hrdých a světu vzdorujících milovnic. Úloha, jíž se klamala, měla blahodárný vliv na její sebevědomí a ona, opájejíc se svým románem, nadobro zapomněla svých falešných vnad, věku a opotřebovanosti. Aby přehnaný ornament byl doplněn, nazývala se ženou třicítiletou a frivolně se usmívala na sebe do prasklého zrcadla, které viselo na pavlači k její potěše. Je nezbytné uvést, že k zaplašení posledních nejistot přispěla u ní její přirozená čistotnost. Tuto pošetilou skořepinu rozveselovalo, že po dlouhé měsíce bude jí prominuta nesolidní tělesná ohavnost, jíž až dosud podléhala. Výjimečný ten stav, který nepoznala od svého zeleného mládí, pokládala za tak příjemný, že s odporem hleděla vstříc budoucnosti, která na ni čekala na konci cesty se svým požadavkem pravidelné daně.

Terezce nebylo zatěžko vplout do teologických vod svého poklesku. Jako horlivá čtenářka bible nalezla velmi dobrou společnost mezi světicemi, které se zasloužily o církev podobným způsobem jako ona. Získala tím tolik útěchy, že jí ještě přebývalo. Jest nesporné, že hřích je velmi relativní pod zorným úhlem oka Hospodinova. Neměla důvod, proč se neřadit mezi tyto ženy, které byly obtěžkány za okolností posvátných. O liturgické hodnotě jejího zasvěcovacího obřadu nemohlo být přece pochybnosti. Emilova poznámka ve chvíli, kdy mu svěřovala své pochybnosti, vzklíčila v úrodné půdě a stala se stromem, vyvinujícím kadidlovou vůni. Zázrak bylo to nejmenší, co čekala od chvíle svého porodu.

Jediná, která nebyla spokojena údělem, kterého se jí dostalo, byla Cilka, přestože byla chráněna zákonem i morálkou. Její milostné vzplanutí pro dojemnou okolnost mateřství netrvalo dlouho a šeredná kobylka propadla své popudlivé povaze, jakmile se počala domnívat, že těhotenství, jímž ji osud obdařil, poruší poslední stopy jejích vnad. Jelikož měla svou žalostnou hubenost za ušlechtilou útlost, děsila se hrozící jí deformace. Bolestně pociťovala ukončení líbánek, neboť Emil pokládal za vhodné zkracovat své dávky pod záminkami vlasteneckými nebo humanitními. Jsouc od narození dobrou počtářkou (po otci), podléhala domněnkám, že velký oheň byl rozžehnut příliš malou třískou, a jsouc sama ohništěm, cítila se ukřivděná. Svárlivá, hubatá, zlá, dovedla výtečně vyjádřit své námitky a Emil počal zažívat stinné stránky svého velkorysého vtipu. Zatímco šest švegruší dopřávalo mu klidu a posilovalo ho správným pojetím záležitosti v důvěře v budoucnost, dělala mu jeho žena několik výstupů denně. Bylo mu neustále báti se prozrazení z její strany, a ač nemohlo v tomto pokročilém čase již ohrozit jeho dílo, obával se ho přece šprýmař ve své přehnané úzkostlivosti a snažil se zabránit mu všemožným způsobem. Podařilo se mu to, ale za cenu šedin, jež předčasně vyrazily za jeho ušima.

XXII

KDO JSOU TI LOTŘI?

Konečně to prasklo. V nepopsatelném chaosu, který potom vznikl, je těžko se vyznat. Efekty byly více zvukové než slovní, a tak ten, kdo byl by chtěl onen kritický den reprodukovat co nejvěrněji, musil by to učinit cestou hudební, a to ještě nejspíše jen orchestrálně. Hlasy se slučovaly, řeči se prolínaly navzájem, myšlenky nebyly připouštěny k slovu, ozýval se kvil, sténání a hromobití. Výsledkem bylo mlčení, hrdé, odmítavé mlčení, neboť věrné ženy neprozradily svého společníka, matka pokládala za ponižující ještě dále se vyptávat. Emil dělal, jako když se ho to netýká, a vědátor se těžce urazil, domnívaje se být zesměšněn.

Vzniklo to tím, že nový profesor přišel do městečka a pokládal za svou povinnost představit se ve všech profesorských rodinách. Náhodou byla i Cilka doma tohoto prožluklého odpoledne, a mladíčkovi, jenž přišel zcela neočekávaně a příliš časně, naskytla se božská podívaná spatřit aritmetickou řadu kompletní a k tomu ještě v pouhých domácích šatech. Když vstoupil, dámy shromáždivší se v jednom pokoji se zapýřily nad svou neupraveností a vstaly. Nyní uzřel kantůrek sedm kynoucích postav v celé jejich nádheře a oněměl jedním z největších překvapení, jaká se mu kdy v životě naskytla, nejsa schopen odvrátit oči od sedmi příčin svého údivu. Tu nastala jedna z oněch psychologických chvil, které beze slov rázem vše objasňují. Zmatená matka prohlédla týmiž směry, jimiž těkaly oči holobrádkovy, a z toho, co nyní poprvé spatřila, udělalo se jí nevolno a musila odejít.

„Bavte pána, děvčata,“ pravila třesoucím se hlasem, šourajíc se podél nábytku na nejistých nohou. V kuchyni usedla těžce oddychujíc a tázajíc se sama sebe, zda se jí to zdál nemožný sen, anebo se na ni valí nějaká nepochopitelná skutečnost.

Profesor uvedl kolegu do svého kabinetu, ale ona ještě čekala, čekala zoufale, tupě, ale neodvažovala se nyní začít, tušíc, že to, co zví, bude to nejhorší a výsledek všeho velmi hlučný... Konečně odešel, vyprovázen učencem. Paní profesorová si počkala na muže.

„Antoníne, musím ti něco říci.“ (Vyvalil oči, poněvadž přednes byl patetický.). „Oh, je to tak a již mi to nevyvrátíš, podívej se dobře sám, co to mají naše děvčata za břicha! Co to mají za fleky? Co to mají za kruhy pod očima? A já, nešťastná matka, dodnes byla slepá. Húú! Válečná blednička! Menstruační neurastenie!“ A dala se do divokého štkaní.

Profesor se probíral ve své bradě, neboť nebyl naprosto připraven na výstup tak vášnivý. „Uklidni se,“ pravil, „nevíš co mluvíš! Rozumím-li dobře tvému bědování, domníváš se, že to, co jsem několikráte označil správně za chorobu přechodnou, možno říci za chorobu světovou čili chorobu světa, jest nemocí ohrožující vážně zdraví, snad i život našich dětí. Zbytečně se trápíš, mohu tě zcela vážně ujistit, že nezdravé symptomy svým časem pominou a dívkám bude právě tak dobře jako dříve. Myslím, že to na nich ani nezanechá stopy.“

„Příteli,“ přerušila ho paní ze svých slz, „přestaň. Sám jsi vinen, že po tak dlouho jsme tonuli v nemožných dohadech, a těmi mě chceš opět častovat, zatímco celé městečko se směje za našimi zády. Ale nyní není čas na pozdní výčitky, situace je taková, že musíme udeřit plánovitě a na každou zvlášť, abychom zvěděli jména těch šesti lumpů, kteří to udělali. (Neboť Emila nemůžeme mezi ně přece počítat, když k tomu, co učinil, měl zákonné právo.) Jistotně je v tom všem sám čert, neboť nepamatuji, že by byly někam chodily a s někým se scházely. Běda, jsem zase tam, kde jsem byla na začátku, není mi možná uchopit nit tohoto tajuplného případu.“

Profesor se chvíli nejapně díval a pak se rozesmál. „Cha-cha-cha,“ a prohýbal se v dobromyslném veselí. „Tak ty si myslíš, že naše dívky se všechny současně tělesně zapomněly! Och-och...! Připouštím ovšem, že Cilka, ale ty ostatní...“ — a kašlal, smrkal, neobvykle rozveselen a přiveden z míry, tento korektní vědec, jenž se smával jen za výjimečných příležitostí. Paní profesorová se vypjala, ustala v naříkání a odsekla s chladným a řízným opovržením:

„Antoníne, ty jsi osel!“

Bylo to poprvé za čtyřicet let manželství, co způsobná a jemná paní překročila meze svých práv a vyslovila větu, jíž odvažovala se soudit hlavu domácnosti způsobem tak neakademickým. Ke všemu řekla to tónem, jako by si byla jista oprávněností svého tvrzení, s gestem, které nepřipouštělo námitek. A proto se také profesor urazil a odešel, bouchnuv dveřmi a zuřivě za sebou otočiv klíčem, aniž by byl vyslovil jediného slova na svoji obranu.

Ubohá, zkroušená matka užila chvíle, která jí zbývala k pláči a zběžné přípravě k nastávajícímu vystoupení, načež odhodlaně vstoupila do pokoje mezi své dcery, které rozrušeny návštěvou, nerozešly se ještě po své práci.

„Terezko,“ přistoupila k té, která jí byla nejblíže, „pět měsíců ti nepřišly ty věci, které musí mít v pořádku každá počestná dívka, tloustneš, brada se ti protahuje, pověz mi, kdo ti to udělal?“ Bylo to tiché, ale výmluvné. Úctyhodná ropucha překvapena na nejvyšší míru byla schopna pouze slabě vykřiknout a zhroutit se na zem vedle stolice.

Matka nechala padlou tam, kde byla, přesvědčena lépe než sebevýstižnějšími slovy, a přikročila k Lidce. Tato dívka vyznačující se pohodlnou letorou nebyla zasažena tak smrtelně. Zapýřila se však a musila se odvrátit, aby našla své výmluvy. Nebylo jí však dopřáno se hájit, matka pochopila i zde pravý stav věcí a přikročila k ostatním, které naslouchajíce zděšeny tomu, co se právě dálo, jevily na svých obličejích tolik sklíčenosti, že bylo věru zbytečno se dále ptát. Paní profesorová však pokračovala neúprosně ve výslechu, který jí probodával srdce. Sláva se rozplakala místo připravovaného hrdého odmítnutí. Zdenka se truchlivě usmála, Milena zrudla, Božka zbledla a Cilka ztratila řeč samým překvapením nad tím, co viděla a slyšela, ač nebyla zařazena mezi hříšnice. Matka se k ní obrátila až naposledy:

„A copak ty, nemohla ses mi aspoň pochlubit tím, v čem jsi?“ (A podezíravě:) „Anebo jsi s nimi“ (opovržlivé gesto) „byla smluvena a chtěla jsi, aby je krylo tvé vlastní břicho s jeho zatajovaným obsahem? Nevím, proč ses stala tak tajemnůstkářskou, dříve se dcery utíkaly k matkám v takovém případě, ty jsi však hanebně mlčela — och, jsem jista, že jsi měla nějaký zlý úmysl!“

„Oh ne,“ pravila Cilka stydlivě, když byla přemohla svůj žal, „nic takového to nebylo, ale smluvili jsme se s Emilem, že se s tím pochlubíme až pod vánočním stromečkem!“

„Běda mně,“ pokračovala neupokojitelná matka, „možná že tyhle mně to také chystaly jako vánoční překvapení!“ A pak se náhle a nepředvídaně rozlítila:

„Hanebnice, ven s tím, kdo jsou ti ničemové? Kde je těch šest bídníků, kteří vás oklamali?“ (A potom mírněji a s jistým táním v hlase:) „Anebo snad neoklamali a chtějí se s vámi oženit, ti zlatí hoši? Doufám, že jsou to slušní lidé v pevném postavení — oh, mluvte, mluvte a nenechte starou matku v nejistotách!“

A v tomto okamžiku nastalo to, co jsme na počátku této kapitoly nazvali nepopsatelným. Terezka, která procitla, zúčastnila se všeobecného hluku svým úctyhodným způsobem, Milena horlila nepředloženě, Sláva naříkala, Zdenka proklínala, Božka šeptala, Lidka se bránila tiše a vyhýbavě. Cilka nalezla svou výmluvnost jen proto, aby vypomohla matce v nastalém boji v úloze adjutanta. Měla nejlepší úmysly se zavděčit. Složitost situace lze pochopit jen tomu, kdo si ujasní všechnu tu spoustu různých překvapení, která se zde projednávala. Matka byla překvapena všemi dcerami a každá z těchto svými sestrami. Existovalo tu celých čtyřicet devět překvapení, sestávajících každé samo pro sebe ze zvědavosti, uspokojení, závisti a strachu. Zvědavé byly všechny na jména svůdců, tajíce horlivě svoje vlastní tajemství, uspokojeny byly rovněž všechny, nesnažíce se zakrýt své radosti, že nejsou samy ve všeobecné pohromě, strach převládal hlavně u Slávy, Terezky a Boženy, kdežto Milena překypovala závistí, že sen o předstižení Cilky se rozplynul. Pouze okolnost, že jí zbývala příležitost triumfovat jménem svůdcovým, způsobila, že tato odvážná dívka se nedala na překotný ústup ze zoufalství. Cilka, která plně vystihla situaci, přikládala horlivě pod hněv své matky, aby si získala oficiální pochvalu a zlepšila své postavení v rodině, a otáčela se významně před očima utrápené ženy, jako by chtěla vynutit z jejích rtů uspokojený výkřik: „Hle, zde je to budoucí dítě, které není počato hříchem a jehož otec je znám!“

Konečně ustálily se všechny dívky na mlčení a obrátily se do šesti koutů pokoje, aby tam vzdorovaly. Může se říci, že nikdo menší než Bůh nemohl způsobit (viz kapitolu šestou), aby toto záhadné a tajemné jméno, uvězněné za pouhou hradbu sedmi ženských jazyků, nebylo nepředloženě puštěno na svobodu. Opravdu, zázrak se stal a z těchto výjimečných bytostí se nedalo naprosto nic dostat!

Výsledek nápadu byl truchlivý. Sláva plakala všemi záhadami, které se před ní rozevřely, Milena vztekem, že byla vyslýchána a souzena, Terezka studem, že byla pokořena, Božka lítostí, že jí bylo tak spíláno, Zdenka proto, že nevěděla, jak zužitkovat jinak nahromaděné city, Lidka ze soustrasti s ostatními a Cilka z loajality nad svou nebohou matkou. Paní profesorová pak temně bušila na zavřené dveře mužova kabinetu, neboť cítila, že nyní musí všechna osobní hořkost stranou a k věci že nutno přivolat autoritu otcovskou.

Po chvíli otálení projevil učenec známky života odsunutím židle. Pak počal smířeněji, než se dalo očekávat: „Copak? Co ještě chceš?“

„Muži!“ volala dáma tragicky, „slyšíš? Nechtějí mi to říci. Pojď ven! Musíš nyní zakročit ty!“

„Nesmysl,“ pravil shovívavě hlas, „nemohou se přiznávat, poněvadž ničeho neudělaly. Nemohou nic říci, protože nic nevědí. Nevěřím, nevěřím, i kdybyste se tam všechny zbláznily a začaly tvrditi, že se něco stalo. Co — že to už nezapírají? Ale to je hypochondrie. Jména těch ničemů? Není žádných ničemů. Prosím, dopřej mi chvíli ticha a já jsem ochoten vysvětlit vám všem zdánlivě nevysvětlitelnou záhadu. Nuže, předně tedy je válka. Musíme si znovu a pečlivě ujasnit, že je válka. Válka je nezdravý stav...“

Pronásledovaná dáma nemohla již více snést. Odtrhla hlavu od dveří a s vyděšenými rysy tváře spěchala z místnosti. Cítila, že prchá jen s posledním vypětím sil. Snažila se nevydat ani hlásku, ani zvuku. Podařilo se jí to, a tak se zachránila před touto novou, ubíjející přednáškou. Pokoj, z něhož vyšla, zůstal prázdný. Když však vstoupila ke svým plačícím a mlčícím dcerám, zpozorovala, že tam doléhají ještě učencova slova, recitovaná s náležitou pozorností a hlasitě. Nebylo to k vydržení. Vstala tedy opět a skryla se v kuchyni. Za ní vytrousily se její dcery, hledajíce útočiště v chodbách, půdě, záchodu a spíži. Rozprchly se a nebylo po nich slechu.

Profesor přednášel dále, ničeho netuše. Probíral morální vlivy, chorobné stavy a psychologické poruchy. Potom, rozjařiv se, chtěl být blíže posluchačům a otevřel dveře do prázdna, kde doufal nalézt pozorné uši a uspokojené úsměvy. Zmlkl, ustrnul, načež definitivně uražen, zamknul se znovu ve svém pokoji.

Když přišel Emil z kanceláře, nebylo lidského tvora, který by byl ochoten k němu promluvit. Nebyl oběd, který by mohl pozřít, ani ruka, která by mu ho podala. Strašlivě se poděsil a jal se shánět po zprávách, neboť pochopil, že se zde něco hrozného stalo. Po dlouhém hledání nalezl Božku, truchlivě hledící do svého puklého zrcadla na pavlači vedle nesebrané hromádky smetí a rozsypaného truhlíku uhlí.

„Co bylo?“ Zvěděl vše dopodrobna a oddechl si, koktaje díky a slova obdivu. Nakonec se ovšem musil tvářit překvapen.

„Jak? Milena? Sláva? Lidka? Zdenka? A dokonce také Terezka? Ne, není možná!“ A potom spolkl zdrcující kritiku na svou lásku se vztahem ku stavu Cilčinu. Hájil se, jak mohl, a konečně se vykroutil. Jak, cožpak neví, jak neúprosných povinností si žádá manželství? Bylo mu odpuštěno a byl zlíbán.

Toho dne divil se Emil ještě šestkráte a pouze o jednou méně bylo mu vysvětlovat svůj poměr k Cilce. Jediná Zdenka nejevila o tento předmět žádný zájem. Milena zato dovedla mu dobře vynahradit to, co mu onou dívkou bylo sleveno. „Ták? Cilka také?“ Konečně se upokojila, když jí všeptnul, že se domnívá, že u Cilky to bude jen dcera, kdežto při ní, doufá, objeví se hoch. „A pak,“ dodal, „je tu také naděje, že to budou dvojčata!“

Nakonec zvěděl vše ještě jednou od zdrcené matky, a aby se jí zavděčil a dostal se jednou provždy mimo všechno podezření do chvíle, kdy se pochlubí svou jistotou, odhodlal se plakat s ní a stírat pokrytecké slzy svým modrým kapesníkem s červenými okraji.

XXIII

POSLEDNÍ MĚSÍCE PLYNOU

„...Jen se, lidi, podívejte na ty Kostkovy holky! To se zas jednou podařilo! Jak by je kulhavá Cilka nakazila! Ale kde to jen sebraly?“ Ještě nikdy se nic dost dobře neskrylo před tváří městečka! Bylo tu už leccos podobného, ale vždycky se předem vědělo, kdo to byl, kdy to bylo a jak to bylo, dalo se dokonce i předvídat, kdy to bude. Pozdrav pámbůh, to je nadělení, všech sedm...!

Prchající čas povážlivě zvedal břichy aritmetické řady. Terezka kráčí do kostela a před ní se valí její svatý břich, přeplněný modlitbami, Lidka vyhlíží, jako by ji nadmuly kvasnice, a Božka snad se napumpovala vodou své neskonalé čistotnosti. Zdenka s tím běhá, jako by měla naspěch a toužila co nejdříve složit někde své břímě, aby počala s novým. A Milena? Kdo ví, proč tak vítězně svítí očima, když je známo, že to není jen ctižádost, čím se tak nafukuje. Sláva chodí jako stín, kouká do země a krčí se jak může, ta se aspoň stydí. Cilka nese ovšem urputně své dovolené mateřství — a její mužíček? Cha-cha-cha — cožpak ten! Och-och — cožpak ten...!“

Již sám odlesk potměšilé záhady padal na vtipálka. Psina se počala a on již odnynějška sklízel své prvé vavříny. Stačilo, že byl švagrem tolika povedených dívek. Pan lékárník ho zastavil: „Tak copak, pane Škvore, u vás budou křtiny? Ale u profesorových, to bude mela, co? Vy jste se uměl přiženit, kde se objevíte, tam se něco legračního přihodí.“ Pan okresní doktor povídal Emilovi: „Nu, to se vám povedlo, nebudete jen tatínkem, ale i strýčkem, a to hned v několika vydáních! To půjdete taky za kmotra! Šestkrát kmotrem a jednou otcem, cha-cha-eh!“ Pekař se ho vyptával: „A kdo to sakra napek?“ A cukrář: „Je to štěstí, sedm sladkých tajemství najednou!“ Pan starosta, který zametal náměstí ocasem své důstojnosti, ho vypíjel svýma očima, protkanýma vinnými žilkami, a děkan jen jednou přívětivě přivřel mastná očka, ale šestkráte chrchlavě se uplivnul. Vyzvídali na něm, žertovali s ním, vymýšleli nové a nové vtipy, obléhali ho a přehnaně uctivě se klaněli, šel-li s tou či onou švegruší. On se usmíval, byl ochotný k dotazům i útokům, dával příležitost k salvám veselí, ale nic nevěděl a nic nedovedl objasnit. Ještě nenadešla pravá chvíle.

V rodině se ode dne osudného poznání nic nezměnilo. Matka vzdychala a nemluvila, dcery mlčely a šily malou výbavu, profesor se nic nestaral a o ničem nevěděl. Emil byl spojujícím článkem mezi nepřátelskými tábory. Rozmlouval se všemi, posiloval Terezku, podněcoval Milenu, těšil Slávu, popichoval Zdenku, objímal Božku a nevšímal si Lidky. Byl rytířským sluhou své ženy Cilky, ochotně vyhovuje jejím rozmarům, nabízeje se jejím přáním a snášeje její špatnou náladu, a to vše jen proto, aby si uspořil žalostné dny kraválů, jedovatých rozmíšek a ďábelských útoků. Každého dne jednou byl zajat matkou, která si stěžovala na všechny, a profesorem, který trpce sočil proti nepochopení, jehož se dočkal. Přikyvoval vždycky, souhlasil bez výhrady a stranil se okolností, v nichž by byl mohl přijít do úzkých, přepaden oběma stranami současně. Výsledkem bylo, že se dozvěděl velmi mnoho o zákeřném hříchu, číhajícím na cestě panen, a ještě více o válce a jejím podryvném vlivu na zdraví lidského pokolení.

Kdysi mu pravila paní profesorová: „Nemá se tak mluvit před zetěm, ale váš tchán je blázen. Je nesporné, že se pominul s rozumem, poněvadž je naprosto nemožno, aby nepoznal pravý stav svých dcer. Nemluvíme teď o tom, ale přesto mu vidím na očích, že ještě nevěří. Bojím se, že neuvěří ani tenkráte, až ho jeho sedm vnuků nazve dědečkem sedmkráte po sobě!“

Profesor pak vzal Emila pod loktem o chvíli později: „Příteli, musím vás upozomiti, že se nyní nalézáte v nezdravém ovzduší ženské hypochondrie. Všechna naše děvčata jsou nemocná a rovněž tak i jejich matka, neboť bláhově ztělesnily své strašáky a nakonec v ně věří. Přes to vše se může stát, že výsledkem jejich dnešního stavu bude hromádka malých dětí. V tom případě je nasnadě vysvětlení, o němž jsem se již jednou zmínil. Je to konečně zaneseno ve starých kronikách. Za války mohou dámy obtěžkati bez muže. Psychologické spojení na dálku, vlivem soucitu, rozumíte? Nebo také věříte v pohádku, že všech šest mělo milence bez našeho vědomí?“

Emil potřásl hlavou. Ne, nevěří ovšem takové pošetilosti.

Výčitky, útoky a dotazy ze strany děvčat byly řidší a řidší. Jen Zdenka se mu občas ještě podívala výsměšně do očí a ptala se ho, kdy se míní pochlubit svou věcí. Tu naladil obličej tak bezradný a pitomý, že musila vypuknout v smích. Milena ještě občas přišla, aby s ním sdílela své naděje. Božka pak, aby si dávala potvrzovat svou lásku, a Terezka vynechala jen jediný den mezi všemi, v němž si nežádala svých mysterií, a to byl den nedávné katastrofy. Sláva hledala u Emila leda povzbuzení ve své romantické úloze, Lidka však nehledala již nic. Zato Cilka si žádala vše, co se jen dalo vyžadovat.

Nyní již netoužil Emil, aby čas ubíhal co nejrychleji, neboť neměl obavy co do posledního období před cílem. Vše bylo na nejlepší cestě. Tím více se však obíral nyní nepokoji, ostatně odůvodněnými, zda překážka slavného dokončení šprýmu se nanaskytne až v samých kritických dnech. Strachoval se jednoho chlapce mezi šesti děvčaty, porodu ukvapeného nebo opožděného, a konečně i dvojčat, neboť zevnějšek Lidčin se mu nelíbil. Byly to všechno věci, jichž se nebál ještě před měsícem, ale není to naprosto nic divného, tato nervóza v poslední chvíli, tato tréma, která se zmocňuje i největších odvážlivců v čase, kdy všechny střely jsou vystříleny a výsledek má se ukázati.

Vánoce uplynuly v mlčení a starý vtip byl přesunut do nového kalendáře, v němž měl být řešen. Silvestr, jenž se mihl rodině Kostkově, jen aby se ušklíbl hádance minulého léta, byl posledním strážným nevyzpytatelného roku a svět probíhal již lednem, jenž byl měsícem sněhu a mrazu. Děvčata si chválila, že nebylo třeba vycházet a že zima předpisuje oděv, který mnoho skrývá. Hůře by bylo v létě, pravily mlčící oči. V únoru nastalo sychravo a deštivo, kdo nemusil, nevycházel. Nevycházela ani děvčata Kostkova, neboť se nalézala v okolnostech, v nichž není radno sklouznout anebo se nachladit. Ostatně šily svou výbavu matek, nenamáhajíce se skrývat svou něžnou činnost před příchozími. V březnu dostoupil objem jejich pasů vrcholu a nemoha již více se šířit, skláněl se níž a níže svou přirozenou tíhou.

Emil počítal dny a děsil se, že každým dnem může nastat neočekávaná událost, která věc citelně poškodí. Špatně spal, nemírně se potil a hubnul, čím více se blížil konec měsíce. Cilka se nastěhovala domů, neboť chtěla být blíže péči mateřské v těchto okamžicích všeobecně uznávaných za těžké. V neděli, dne 31. března večer, oddechl si Emil jen proto, aby nabral novou starost, že zítřek se nepovede. Této noci se již nepotil, neboť do samého rána nezamhouřil oka. Zpytoval své porušené svědomí, přepočítával nezměnitelné výpočty a proklínal okamžik, kdy byl inspirován tímto gigantickým nápadem, který ho nyní tak vysušoval. Ztratil poslední naději a klesl na stupeň nejhlubšího zoufalství nad sebou i svým marným úsilím.

Ráno (nešel do kanceláře, poněvadž bylo velikonoční pondělí), odháněje myšlenky, které ho bodaly, usedl u svého stolu, snaže se nehledět na výhrůžnou jedničku na zdi, která označovala den dovolených bláznovství, doporučovaných kočičin, a žádala si i na něm svůj podíl v podobě prvního nemluvněte. Byl velmi nejistý před jejíma červenýma očima.

XXIV

SLAVNÉ DNY

Emilovy obavy byly zbytečné. V pondělí (velikonoční), na prvého apríle v dvoustý sedmdesátý pátý den od milostné chvíle početí, přesně o půl jedenácté v noci porodila Cilka dceru, zatímco šprýmař seděl v úzkostech nad hodinkami ve vedlejším pokoji, hroze se pouhé možnosti, že by se očekávaná chvíle mohla protáhnout přes půlnoc. Čilá babka, která udusila její prvé výkřiky ve své pruhované zástěře, olízla blaženého otce úsměvem plným blahovůle, pojmenovala ho zánovním titulem, který mu náležel podle zákona, načež hledala dveře pokoje učencova, aby mu všeptla lichotivé „Jsou dědečkem!“ do klíčové dírky. Tamodtud vycházelo však chrápání tak zuřivé, že ztratila odvahu a ploužila se zpátky s nosem u země, aby ulehla vedle rodičky, postavivši své sedmimílové boty na stráž na prahu dveří. Druhý den bylo zkonstatováno, že chvíle jejího vzdálení se a spánku matčina využil Emil k tomu, aby své první ratolesti namaloval červeným inkoustem velikou jedničku na patu levé nohy.

Ubožák se dosti těžko vykrucoval z tohoto činu, a kdo ví, k jakým závěrům by bylo došlo, kdyby babka a paní profesorová nebyly narychlo volány k loži Zdenčině, která prováděla svou obdivuhodně přesnou práci se stejně obdivuhodným povykem. Dcera, která vyšla po této operaci z rukou bábiných, byla tak neslýchaně podobná první, že se již nikdo nevzpíral, když Emil namáčel dřívko do červeného inkoustu, aby se pokusil vykreslit dvojku na patu tohoto druhého nemluvněte, jehož otcovství bylo mu tajit. Babka jako seriózní osoba chápala danou situaci, spokojila se tentokráte jen shovívavým zamručením a nezmýlila se, aby se vyptávala po otci. Rovněž k profesorovým dveřím se neodvážila, velmi dobře poučena, zato však podnikla tuto cestu sama paní profesorová, aby upozornila zatvrzelého teoretika na nepopiratelnou skutečnost, která právě vřeštěla v rukou bábiných. Bylo jí odpovězeno posupným mlčením.

Třetí děvčátko se narodilo ve středu Mileně, zelené vztekem proto, že byla předskočena oběma sestrami, a zklamané na nejvyšší stupeň okolností, že její dítě nebylo chlapcem, ani se neobjevilo ve dvou exemplářích, dokonce že nebylo ani těžší než obě předešlé. Její sténání a kletby nebyly však vzaty na vědomí, poněvadž všichni, kdo by jí byli ochotně naslouchali, byli již zase zaměstnáni Slávou, jejímž dnem byl čtvrtek.

Není třeba poznamenávat, že dítětem byla opět holčička. Tato podivuhodná továrna na dcery pracovala bezvadně, s pravidelností nepřekonatelnou. Zatímco jedno dítě vcházelo na svět, druhé přijímalo první svou snídani a třetímu bylo okamžik sečkat tam, kde bylo, jelikož druhé nebylo vytaženo ještě ze své prvé koupele. Matky se uchylovaly na svá lůžka bolesti právě tak, jako vojáci se střídají na stráži, a statečná babka, blýskajíc okuláry a ježíc své kanonýrské kníry, řídila celý podnik s mistrovstvím a odvahou.

V pátek bylo neúnavné stařeně vychvalovat hladký a jednoduchý výkon Lidčin. Úsměv a sladká slova však vynutila ze sebe jen s napětím posledních sil. Tato eskamontérka, přivedši na svět páté dítě v pěti dnech a obsluhujíc den ode dne více a více rodiček, sotva již stála na nohou. Přesto bylo jí nabrat novou odvahu, neboť dvě poslední dívky slibovaly nedat na sebe dlouho čekat.

Skutečně také v sobotu (dne šestého dubna) vyšla dcera z vyschlého lůna Terezčina za mumlání litanií a praskání růžencových kuliček. Byla označena číslem šest, skropena slzami zdrcené babičky a avizována do pokoje dědova, který přivítal její příchod na svět se stejnou lhostejností jako narození všech ostatních. O profesorovi může se říci, že se v těchto pohnutých dnech choval ještě více podivínsky než kdy předtím. Zamykal se, s nikým nemluvil a postiženou místností procházel se zavřenýma očima, tápaje svým deštníkem jako slepý prodavač sirek. Přesto mnoho pracoval, a jak bylo shledáno za jeho nepřítomnosti, bylo to vědecké dílo, v němž se pokoušel objasnit své teorie o válečných vlivech způsobem co nejpopulámějším.

V neděli dokončila epochu porodů Božka. Neuchýlivši se z pravidla povila dceru anonymnímu otci. Ihned po této události bylo nutno babku třít octem, nalévat jí slivovici mezi sevřené zuby a uložit ji nakonec do postele, kde prospala čtyřiadvacet hodin bez přerušení, nedávajíc se rušit kvilem sedmi nemluvňat ani hovorem shluku lidí pod svými okny. Městečko bylo totiž na nohou. Od prvého dne shromažďovaly se klepny na chodníku oslaveného domu, rokovaly o porodech minulých i příštích a přepadaly lidi z domu, žádajíce si žíznivě nových zpráv. Domovník stál na stráži, aby se síní mohlo procházet a aby se hlouček nejzuřivějších neodvážil do samé místnosti tklivých událostí. V posledních dnech dav vzrostl a byli mezi nimi šílenci, kteří se zabalovali do plédů a přespávali na holém kamení, aby jim neušlo právo prvé novinky.

Sedmého dne večer (byla neděle!) sedm dětí leželo, právě tak, jak si to Emil kdysi představoval, po boku svých matek, jedné hrdé, jedné rozpačité, jedné veselé, jedné plačící, jedné hubující, jedné zklamané a jedné roztoužené, v jejich dívčích postelích. Tím končila série porodů. Milostný červencový týden byl zopakován přesně v témž pořadí, pouze s tím rozdílem, že kalendář byl posunut o den. Nemohlo být přesnější matematiky, než byla Emilova.

Autor procházel mezi lůžky jako vojevůdce po bitevním poli a v duchu jásal nad svým dalekosáhlým úspěchem. Příroda mu vyšla vstříc i v oněch podrobnostech, jež si neodvážil přát. Sedm dětí, zdánlivě ještě ničemu nepodobných, bylo vyrobeno k jediné podobě, a to k podobě svého společného otce. Kdyby byl mohl vstát nebožtík starý Škvor a přehlédnout tuto podivuhodnou úrodu, byl by spatřil sedm právě takových tváří, jakou spatřil v jediném exempláři jistého jitra roku 1889.

Po bedlivějším zkoumání shledal sedminásobný otec, že podoba mezi všemi nemluvňaty je sice neobyčejná, ale že lze v jejich vzezření objevit též určité odlišovací známky, kterými bylo lze i bez ochranného značení čísly přisoudit dítě té či oné matce. Dítě Terezčino mělo pokrytecký a nábožný výraz, pohybovalo ústy, jako by přežvykovalo modlitby, a mělo pleť jakoby slitou z vosku kostelních svíček. Emil dovedl přečíst celý obřad, s nímž bylo počato, ze slavnostních vrásek na jeho čele. Holčička Božčina leskla se jako čerstvě vydrhnutá podlaha a její ručky se zmítaly v bezděčných pohybech, jejich původ ležel jistě v smýčivé a oprašovací vášni její matky. Toto děťátko se ze všech nejvíce potilo jakoby na paměť onoho dne, v němž vzalo svůj původ. Lidčino projevovalo nejvíce labužnictví, žádajíc si důrazně toho, co mu bylo nabízeno. Bylo nejbuclatější a nejpodobnější malé kuchařce a jeho tvář projevovala jisté stopy dobromyslnosti, která byla hlavním spolupůsobitelem svedení jeho matky. Rovněž Cilčino dítě nemohlo zapřít svoji rodičku, neboť bylo nekonečně vzteklé a vynikalo nejmohutnějším orgánem. Mělo v tváři onu spokojenost, jíž se vyznačují manželské děti, počaté uprostřed pohodlí a shovívavých úsměvů moralistů, mělo však také jejich útočnost, zaviněnou příliš pevnou polohou na světě. Zdenka dala život děvčátku velmi bujné letory, překypujícímu náladami. Emilovi se zdálo, že toto dítě zavání poněkud lesem, a domníval se v jeho očích nalézati zelené odlesky houštin a černé tůně lesních stínů. Tato holčička byla nejtmavší pleti, nejvíce ožehnuté žádostí a žízní polibků. — Dítě Milenino mělo ve své tváři neobvyklý rys uštěpačnosti a povýšenosti. Jeho pleť již prosvítala drobnohlednými skvrnami, které kdysi vyrazí nad povrch v podobě pih a rozejdou se po pokožce na znamení věčné nespokojenosti jeho matky. Kdežto ostatní děti ležely přímo a klidně, toto stáčelo hlavu poněkud stranou, bylo zřejmé, že do jeho útlého života byl vdechnut motiv odlišnosti a svéhlavosti. Slávino dítě mělo vzhled nejčistší a nejnevinnější, jeho drobné chmýří, jež nebylo ještě vlasem, mělo však barvu hospodského kouře a uprostřed jeho hrdélka byla červená skvrna, jako jediné kousnutí dobrodružné štěnice. Oči poskytovaly mnohotvarý odraz a podle úhlu, v němž stálo oko pozorovatelovo, prozrazovaly štěstí, veselost, zklamání anebo beznaději. Tvářičky však byly nejrůžovější, jako by v ně byl vepsán dívčí stud jejich matky.

Všech sedm matek leželo nyní v oné únavě, jaká se vyskytuje v podobných případech. Byly především mlčenlivé a skromné (až na Cilku), jak se sluší na dámy v tak nejisté a nevyřešené situaci. Poněvadž pak na ústech Emilových zřejmě visela myšlenka, sledovaly tuto myšlenku, hýbající se na jeho rtech, neboť v podvědomí svého ženství tušily, že zvíří vzduch pokoje a dá svobodu jejich jazykům.

Touto myšlenkou byl plán, jak nyní nejlépe a nejvhodněji způsobit konečný efekt, rozrazit mlhu nahromaděnou na sedmi lůžkách a připsat k červeným číslům na dětských patách ještě vlastnoruční podpis. Šprýmař mučil svůj ostrovtip a kombinoval všechny situace, aby si mezi nimi vybral nejlepší.

XXV

JÁ JSEM OTCEM!

Hodilo se to výborně: dole vzrušený šepot zvědavců, kteří se ještě nerozešli po poslední zprávě o narození sedmého nemluvněte, matka Kostková v pokoji mezi dcerami, ležícími na sedmi lůžkách, sedm drobných posluchačů nechápajících ovšem ještě dosah chvíle a otec Kostka právě vstupující.

„Velevážený pane tcháne, je zcela zbytečno, abyste mhouřil oči a snažil se nám proklouznout do svého pokoje. To, co vám chci sdělit za účasti celé četné naší rodiny“ (hluboká poklona kolem a kolem), „je pro vás neskonale důležité a týká se úzce problému, který jste několikrát naznačil a nikdy neměl příležitost dopovědět. Šlechetná paní tchyně“ (s gestem k její překvapené tváři), „moje slova budou na poloviční cestě mezi názorem páně tchánovým a názorem vaším, zcela uprostřed mezi pravděpodobností a nemožností, mezi teorií a praxí. Bude vám velkou úlevou vyslechnout do konce krátké objasnění, jež vám chci poskytnout i s jeho aprílovou pointou. — Vzácné dámy, jimž veskrz mám děkovat za mnoho, možno říci za více, než si myslíte, vděkuplné krasavice, které jste mi pomohly dokončit velkolepý úkol, který jsem si předsevzal, poslechněte má vítězná slova, která se podivuhodným řízením mých bezpočetných kombinací týkají každé z vás jednotlivě, právě tak jako vás všech dohromady. Vyskytl se zde případ zdánlivě nepochopitelný a nesrozumitelný. Ráčili jste býti obdařeni dětmi, vnučkami“ (s úklonou směrem k rodičům), „o nichž se ze šesti sedmin dá tvrdit, že spadly z nebe. Úctyhodný a učený pane tcháne, byl jste sám tvůrcem této nádherné aritmetické řady, která překvapovala kdekoho a byla vaší pýchou a památníkem vaší matematické zdrženlivosti. Leč, promiňte, že se to odvažuji říci, vaše vznešená myšlenka nebyla dokončena. Ano, prosím, nebyla dokončena, neboť byla zbudována jen jako matematický výraz — scházelo ji ještě matematicky upotřebiti. Dokázat živoucí počet, převést mrtvou vědu do života a provést důkaz z masa a krve! — Velebná dámo a milovaná paní tchyně!“ (Rozhlédl se pečlivě, usmál se spokojeně a pokračoval:) „Vidíte kolem sebe uskutečněný sen svého života, svých sedm dcer se setbou sedmi rozkošných dítek, vašich drobounkých vnoučátek. Pozoruji na vaší tváři, že vašemu dokonalému štěstí chybí znát jen jména odvážných otců. Prosím, dejte pozor na větu, již nyní pronesu. Pan profesor měl pravdu — není zde otců, je zde jen jediný otec, a tím jsem já. Větu bylo potřebí znásobit, já ji znásobil. Milí rodiče, obejměte mne sedmkráte jako syna. Vzácné dámy — jsem vaším sedminásobným manželem! A vy, milé dítky, spící spánkem andělíčků, dovolte, abych vám po řadě udělil svoje otcovské políbení!“

Je pochopitelné, že provést naznačenou operaci bylo mu zabráněno šestnácti pažemi. Nepopsatelný křik trvající od prvého „tím jsem já“ se zesílil hrozivě a řečník mohl jen s obtížemi dokončit. Učiniv to, líbezně se usmál a vítězoslavně se na všechny strany poklonil.

V té chvíli již profesor obezřele a logicky křísil svoji choť, která padla do mdlob. Sestry v postelích kvílely beze slov, překvapeny tentokráte všechny bez rozdílu. V chaosu dalo se jen konstatovat, že největší díl zoufalství snáší Milena a nejmenší Zdenka. Prvá lomila rukama, zajíkajíc se svým zklamáním, které div ji nepřipravilo o život, kdežto druhá mírnila své hoře uspokojujícím vědomím, že nebyla jediná, která padla na lep tomuto vypočítavému bláznu. Cilka však zmodrala a dusila se nemožností vypravit ze sebe všechny kletby současně (jenom pohled na ni zachránil Milenu), Sláva spustila nářek větší všech předešlých nářků, neboť shledávala své postavení žalostnější než dříve a zbavené posledního nádechu romantiky. Lidka pak byla ve své nemorální duši zaplavena mocnou vlnou morálky, když zjistila, jak ďábelská kalkulace byla vztyčena proti její dobromyslnosti. Božka si rvala vlasy (poslední) nad ztraceným přeludem své (poslední) lásky a Terezka sténala pod tíží náboženského studu a strachem z věčných i časných trestů, které jí nyní hrozily za hřích cizoložství. Konečně jako na komando se rozvřeštěla všechna nemluvňata spící dosavad v klidu vedle svých matek a dole počal upozorněný dav bíti zvědavostí do zavřených domovních dveří. Jen profesor mlčel. Prováděl neochvějně samotářský tělocvik s omdlelou a projevoval jen vraštěním čela své usilovné přemýšlení, které se probíjelo zvolna spoustami nahromaděných argumentů. Jeho vědecká duše bránila mu promluvit bez předchozího uvážení, vmísit se v pošetilé ženské zlořečení a zatratit matematického eléva dříve, než řádně prozkoumal jeho početní manipulaci.

Emil chutnal zatím velkolepý efekt svého vítězství. Sál ho z vytřeštěných očí, otevřených úst a zježených vlasů, s přimhouřenýma očima vnímal rozhořčené výrazy a tučné nadávky z tržiště.

„Prosím!“ zvolal náhle, když vřava byla největší, „zapomněl jsem ještě něco důležitého dodat. Máte-li mi někdo něco za zlé v té věci, utěšte se myšlenkou, že jste byli osobami v tak dokonale sehrané komedii. Byl to můj životní vtip! Největší a nejsložitější vtip! Slavný vtip! Aprílový vtip! Erotický vtip!“ (Vyvolával jako párky na nádraží.) „Obětavý vtip! Populační vtip! Válečný vtip!“ (Kravál se stával nesnesitelným, poněvadž se nikomu z přítomných nechtělo poslouchat toto krvavé chvástání. Fistule dámských hrdel chrlily zvuky jako parní píšťaly. Kojenci vyráželi mňoukavé tóny dud.) „...Matematický vtip! — Devítiměsíční vtip! — Melancholický vtip!“

Konečně se pohnula paní profesorová pod rukama mužovýma. Ještě se sice neprobrala docela, ale počala skrápět podlahu hustým deštěm slz, který crčel z jejích lící jako proud z kropicí konve na vyprahlé prádlo.

„...Královský vtip!“ pokračoval Emil. „Historický vtip!“

V této chvíli se vzpamatovala omdlelá nadobro. „A on je tu ještě?“ Bylo to strašlivě výmluvné. Vyskočila na nohy s hrdinnou čilostí a vykřikla mocným hlasem:

„Jděte mi z očí!“

Elektrická síla tohoto rozkazu byla tak mocná, že Emil vyletěl jako střela směrem vztažené paže. Prchal kuchyní, přeskočil konev, hnal se dveřmi a bral dva schody najednou. Vrata zvenčí se mu otevřela vstříc, vyvrácena dvaceti rukama. Otázka sta úst vystřelila mu do tváře. To popletlo překotný rytmus jeho nohou a on se svalil doprostřed množství, volaje: „Apríl!“

A zvedaje se a usměvavý, téměř již klidný, nastavoval ruce všem přijímaje gratulace, jež mu váhavě udíleli, nerozumějíce ničemu: „Panstvo, já to jsem, který přivedl na svět všechny ty děti současně. Já jsem sedminásobným otcem, já jsem provedl ten dokonalý vtip!“ a dal se v poklus ulicemi, aby obeznámil kolemjdoucí se svým bravurním výkonem. Dav se hnal za ním.

Lékárník vylezl z vrátní svého zaskleného budníku. „Já jsem tím otcem, flaštičko!“ volal Emil rozjařen ovacemi, jež za ním prorážely nebesa. Pekař se vlekl blíže jako přišlápnutý šváb. „Chlebová kůrko! Já to napek! Cukráři -roztáhni medové ucho: sedm dětí sedmi žen v sedmi dnech, počíná se prvým aprílem! Napiš to na dort!“ Děkan stál uprostřed ulice jako inkoustová skvrna. Horentně se většil. „Velebný otče! Račtež požehnati otci sedmi dcer!“ A starostovi: „Ať žije městečko! Sedm háďat jedním hákem ze sedmi futrálů!“

A dav za ním řval: „Huráá! — Hurá! — Hurá...!“

XXVI

ÚSPĚCH VŠUDE

Večer ulehl Emil roztřískán a otupen dojmy ve svém opuštěném domě. Ještě dříve však, než se mu podařilo odespat první verš, rozbouřil se pod jeho okny jek trub a klarinetů bláznivého dostaveníčka. Do oken mu kývaly svítící lampiony na dlouhých tyčích. Kdosi bušil na domovní dveře. Musil vstát, musil mluvit k lidu, načež byl odnesen na ramenou k Červenému bažantu, kde jako oslavenec zůstal do bílého rána. Řečnil tam o plánovité výrobě dětí, o oduševnělém způsobu dobývání žen a formuloval své zkušenosti do řízných pouček. Pil vše, čím mu připíjeli, založil několik přátelství na život a na smrt a nakonec se svalil pod stůl, odkud byl později vymeten černým koštětem posměvačné čarodějnice. K intenzivnějšímu životu přivedla ho černá káva a konev studené vody.

Nyní nastal velikému muži (neboť od tohoto skvělého šprýmu sluší se nazývat jej velikým) nádherný týden. Sotva se ukázal na ulici, drali se lidé do oken, aby ho spatřili. Byl sice velmi skromný, ale nezdržel se, aby se nepodíval, a pak mu bylo odpovídati na jásavé pozdravy. Dokonce dostal i kytici papírových květin (růže nebyly ještě v městečku k dostání) spletenou anonymní dámskou rukou a v ní vloženou vizitku beze jména, s ozdobně ohnutým rohem a nápisem: Mistru šprýmaři! — V kanceláři byl obdivován a právě tak jako všude, i zde byl přinucen vyprávět svůj příběh hezky od začátku. Jeho šéf, který měl původně v úmyslu se na něj mračit pro tento podivný kousek, chtě nechtě musil se podrobit veřejnému mínění a přijmout geniálního muže na milost.

Podrobnosti milostných dobrodružství Emilových byly stejně vítány jako Dekameron nebo Memoáry, nikdo nebyl jimi ještě dosti syt a tam, kde Autor přednášel příteli nebo známému, utvořil se hned celý hlouček čumilů. Šprýmaři, uznávanému nyní celým okresem za městského šprýmaře, bylo podepsat nesčetné množství domácích alb a byl fotografován na účet vysokého vojenského hodnostáře, který trávil v městečku trvalou dovolenou a liboval si v kuriozitách. V novinách byl jeho případu věnován rozmarný článek. Okresní hejtman netajil se lítostí, že Kostkovy dcery nepovily chlapíkovi sedm chlapců, aby ho byl mohl zadat o vyznamenání za občanskou statečnost jako tichého hrdinu, který vyrobil sedm vojáků císaři pánu.

V celém městě nebylo člověka, aby se nedal poučiti o významu aritmetické řady mezi matematickými pojmy. Číslo sedm stalo se módním. Otcové pokládali za svou povinnost nechodit domů dříve než o sedmé ráno, dívky si zamanuly nosit zástěrky o sedmi cípech. Z karet stala se nejoblíbenější sedma, v salonech těšily se pozornosti parohy sedmerákovy a dítky si žádaly pouze pohádku o sedmimílových botách. Mohlo by se říci, že bylo slušno hřešit pouze proti sedmému přikázání, ale to by bylo přehnané, neboť ani přikázání páté a hlavně šesté nebyla zanedbávána.

Nikdo nemůže být překvapen velikostí obdivu, jímž byl Šprýmař zahrnován. Dílo toho druhu musilo se dotknout i nejotrlejších ledví lidských. Manželé, kteří po padesáti létech manželství s bídou poslali na svět jednoho nebo dva potomky, ubohé jalové paničky, které se musily spokojovat po léta bezvýslednou námahou a mlácením prázdné slámy, byli omráčeni touto plodností, vypočítanou na efekt, tímto nadlidským výkonem, tak ukázněným. Mladé dívky vycítily v tomto skromném úředníkovi pravého muže a nemohly než kořit se erotickému námětu jeho díla, jakož i preciznosti, s níž bylo provedeno. Junáci, pokud byli pod odvodní věk anebo stiženi kreténstvím a nezhojitelnými nemocemi (neboť jiných po městečku nebylo), snili o chrabrosti, jejíž příklad byl jim právě Emilem předveden, a toužili ji napodobit. Impotentní starci plakali nad tím, že jejich mládí a mužnost prchly, aniž zanechaly tak slavnou vzpomínku v jejich srdcích.

Dílo, vztyčené jako návěstí před očima celého městečka, podobalo se čím dál více rébusu a ti, kdož se jím zabývali ještě po dnech prvého vzrušení, byli bohatě odměněni, neboť v něm nalézali nové a nové neznámé krásy. Prostičké vzájemné příbuzenství rodiny Kostkovy bylo zpřevraceno naruby a roztříštěno v nemožné a matoucí se tituly. Existovaly tu manželky, jež byly zároveň švegrušemi, sestry, jež byly sestřenicemi, matky, jež byly tetami svých dětí, jediný děd a jediná babička, kteří měli jen jediného zetě, jenž byl současně otcem i strýcem sedmi jejich vnuků a švagrem a manželem sedmi jejich dcer. Omyly, vzniklé z těchto spletitých poměrů, byly neslýchaně směšné a brzy se rozličné klepy jimi inspirované rozkřikly po městečku. Ze všech těchto pověstí, šířených většinou posměváčky, potvrdily se později jen některé. Pravdou bylo například, že sestry pojaly k sobě od prohlášení svého společného muže divokou nenávist. Rozhodly se nazývat se navzájem tituly co nejodlehlejšími, aby znehodnotily své přirozené příbuzenství, které jim bylo překážkou v chrlení kleteb a vzájemném nactiutrhání.

Jako anekdota proskočilo do veřejnosti, že šťastný otec chce pojmenovat své dítky jmény dnů, v kterých přišly na svět. Jelikož to bylo příliš absurdní, byla tato fáma brzy nahrazena novou, pravděpodobnější, že nebude užito jmen dnů, ale jmen svatých a světic, kalendářovaných v tomto podivuhodném týdnu. Dle toho byly by se dítky nazývaly: Hugona, Františka, Richarda, Izidora, Vincencie, Sixta a Heřmana. (Dle pořadí.) Ani tyto dohady neudržely se však dlouho, a sice proto, že do záležitostí, řešených dosavad poměrně dosti klidně a s vtipem velmi mírným, vložili se řemeslní pobuřovači a vyšklíbové. Rozneslo se, že děti, jimž byla koupelemi smyta čísla, se navzájem popletly a že chtě nechtě budou musit profesorovi zavolat zetě k novému roztřídění. Dále že Milena ukládala o život svých šesti neteří z pouhé žárlivosti a bylo nutno ji postavit pod stráž, v níž prý se střídají po celý den i noc sestry i rodiče. Konečně i to, že profesor vtip Emilův si matematicky opodstatnil a že se strojí přivítat geniálního chlapíka s otevřenou náručí. Nestalo-li se prý to dosavad, jest to jen tím, že mezi profesorem a rodinou rozvířil se o tu věc urputný boj. Tím byl dán povel k všeobecnému posměchu. Zprávy se vymýšlely, vtipy se šířily a kdekdo se namáhal udat svůj pomačkaný a ubohý pošklebek. Pouliční písničkáři, hlupáčci s ženským hlasem, opilí kočové, všichni ti ponuří smíškové spodiny snažili se svézt svůj opelichaný žertíček s velikým a slavným vtipem Emilovým.

K chvále našeho hrdiny budiž řečeno, že význačné místo ve společnosti, jehož právem dosáhl, nepřipravilo ho o jeho ctnost skromnosti. Byl stejně vlídný a usměvavý jako dříve a zachoval si vědomí toho, že bez obecenstva nebylo by ani komedie, a jednal tedy se všemi ohledy jak s těmi, kteří se ho vyptávali, tak i s dobráky, kteří, aby ho uctili, chechtali se mu do očí.

V historii Emilova života možno nazvat tento prvý týden po velikém vtipu dokonale šťastným.

XVII

VTIP PROFESORA KOSTKY

V sobotu dostal Emil do kanceláře lístek podepsaný samým profesorem, a stálo v něm stručně a důrazně, aby se v neděli kolem druhé hodiny odpolední dostavil do jeho bytu. Slova nic nevysvětlovala, ale Emil tušil zcela správně, že důvod, pro který je zván tam, odkud ho vyhodili, jsou křtiny.

Byl přesný a vstoupil do domu úderem označené hodiny. Přivítalo ho hrobové ticho. Šťastné matky seděly každá na pelesti své postele. Z paní profesorové dala se zahlédnout jen tučná záda, rozparcelovaná do kostek živůtku. Pak vstoupil vědátor, velmi slušný a velmi zdvořilý. V jeho hlase nebylo ani stínu zloby, zato tím více zlomyslnosti. Dobrý instinkt šprýmařův byl upozorněn, a on se zachvěl, poděšen více, než kdyby se naň byli všichni vrhli s pokřikem a kuchyňskými noži. V celé rodině zavládl nezvyklý a ztajený duch sjednocenosti a bylo zde cítit čpět nějaký odhlasovaný plán. Ovládl se však a metal kolem sebe komplimenty.

„Objednali jsme vás,“ pravil rozmarně profesor s širokým gestem, „protože bychom to byli sami tři nezmohli.“ Tu teprv spatřil Emil hladká skla našňořené báby. Mezi těma všema očima to byl druhý pár, který se na něj díval. Vyzván, aby usedl, poslechl, ale cítil se hrozně nesvůj, sklíčen přes úspěch posledního týdne, a bavil se počítáním vlastních prstů v klíně, pokašláváním a pozorováním vybledlého vzoru stropu.

„Vy vezmete dvě, matka dvě, paní bába taky dvě. Na mne zbude jedno. Z pouhé zdvořilosti k vám si béřu na starost to, které nese vaše jméno. Tam leží ty ostatní — můžete si vybrat, než si vyberou jiní. Ano — vyberte si jen ta nejlehčí! Neostýchejte se, prosím!“ A profesor se podíval zpod brýlí pohledem, z kterého jej zamrazilo.

Konečně přihrčely pod okna vozy — byly dva, do jednoho by se byli těžko vešli. Emil si narazil klobouk a popadl přidělená nemluvňata. Jeho politická schopnost ho však neopustila ani v této stísněné chvíli a on vzal dítě Milenino a dítě Božčino. Hlasitý oddech z ňader žlutovlasé dívky byl mu odpovědí. Bylo jasno, že se Milena jen s obtížemi dovedla podrobit komedii, která ji vměstnávala do úrovně šesti ostatních.

Profesor s chotí usedli do prvého kočáru s legitimní vnučkou a kojenci Zdenčiným a Sláviným. Bábě zbyly holčičky Terezčina a Lidčina. Sotva se objevily obtěžkané páry před domem, jásot mohutného davu je uvítal. O křtinách se vědělo.

Cestou se babka rozhovořila. Emil zvěděl, že děti budou pojmenovány po svých matkách. Rovněž mu bylo sděleno, že bylo rokováno o tom, má-li on být rovněž pozván k poradě o jménech. Většinou hlasů to bylo zamítnuto. O jiných spiknutích však babka nevěděla, ač se jí Emil opatrně vyptával. Byla asi velmi důvěrná a tajná.

Městečko bylo na nohou od nejmladších až do nejstarších občanů. Na nárožích civěly i cizí tváře z jiných okresů. Nemocní z domů, kolem nichž vedla cesta ku kostelu, byli vyneseni na sluníčko a usazeni v židlích, vycpaných peřinami. Ti, kteří se strojili k procházce tohoto krásného odpůldne, čekali, až, kočáry přejedou a psina skončí. Okna byla obsazena jako o národní slavnosti. Kočárům bylo kynuto ze všech stran a otci byla provolávána sláva. Obecenstvo neskrblilo obdivem ani pro profesora s paní, bábě pak bylo pochlebováno, a všeobecně byla považována za druhou hrdinku dne. Těhotné dámy a ty, které se jimi chtěly v dohledné době stát, dávno již se stanovily v mysli na této statečné ženě, která se osvědčila v případě tak neobyčejném a komplikovaném.

Křest trval poměrně dosti dlouho, jelikož kněz byl hluchý a prováděl svou práci s důkladností, která činila obřad směšnějším, než se dalo předpokládat. Žmolil ucho do kornoutu, aby dobře zaslechl jméno, načež ho třikrát nebo čtyřikrát zkomolil, než se mu ho podařilo vystihnout. Byl již starý a vetchý, cítil se také řádně znaven, když sedmé dítě bylo vypraveno na cestu křesťanského života. Nezbylo mu tedy než zavdat si důkladně mešního vína. Jeho hluchota ho zachránila od toho, že neslyšel povyk kojenců, kteří se v kostele necítili doma a zatoužili fyzicky po svých matkách. Nikdy ještě nebylo v městském kostele tak veselo jako toho dne. Konečně se však přece jelo domů novým špalírem zvědavců, který se hermeticky přilepil ke zdem domu, když prázdné kočáry odjely, a nábožně naslouchal všem domnělým zvukům a pohybům, aby si z toho, co pochytil, utvořil slova pro své písničky a anekdoty pro své posměváčky.

Po návratu z kostela prostřela paní profesorová (nezvedajíc oči od stolu) a na stole se objevila káva a talíř s třenou buchtou. Horká pára zavoněla pokojem. U stolu seděli jen manželé Kostkovi, zeť a bába. Děti byly u matek ve vedlejším pokoji. Malá hostina se odbývala za mlaskání bábina a mlčení ostatních. Když byly hrnéčky vyprázdněny, povstal profesor v celé nádheře svého kaiserroku, rozhlédl se sebevědomě kolem sebe a promluvil:

„Vzácný pane zeti!“ (Pomlčka.) „Pravím vzácný, poněvadž, jak se mi podařilo poznat, vaše vlastnosti jsou vzácné a nenapodobitelné.“ (Emil, pochopiv bleskurychle, že řečník mluví pouze k němu, postavil se zvolna a nejistě do pozice ztrápeného viníka.) „Připravil jste nám všem, kteří jsme tu shromážděni, dokonalé překvapení a dopřál jste nám, abychom — takřka již na konci svého života — hřáli se na výsluní vaší vtipnosti a byli zahrnuti nezaslouženými ovacemi.“ (Paní profesorová se hlasitě rozeštkala.) „Přiznám se vám, že v prvních dnech po vašem odchodu“ (neřekl vyhození) „jsem se snažil bláhově obhájit své neudržitelné stanovisko, neboť jsem vás podezříval, že jste pouze využil situace, abyste si přivlastnil úspěch, který nepatřil vám, ale době. Odpusťte mi, že jsem vám tak křivdil. Konečně byl jsem přesvědčen, a to důkazy téměř ohromujícími a podanými z tolika stran a tak zevrubně, že se má pošetilá domněnka doslova zhroutila. Nezbylo mi než nově se orientovat v celém spletitém případě, a přiznávám se vám, že jako člověku starému a neohebnému dařilo se mi v tom zprvu docela špatně. Přemýšleje o celé věci, shrnul jsem si konečně hotovou situaci v následující body:

Za prvé: Obšťastnil jste nás vnuky v termínech, které překvapily kdekoho, a po průpravě, již možno nazvati velkolepou.

Za druhé: Znásobil jste — ano, zcela správně jste znásobil, tuto chválu vám musím vzdát — aritmetickou řadu.

Za třetí: Učinil jste nás všechny účastníky svého epochálního vtipu.

Dovolte,“ pravil pohnutým hlasem, „abych vám za tento čin poděkoval jménem celé rodiny. Avšak — chápu, co si asi myslíte v koutku svého srdce — ano, máte pravdu, pouhé díky nestačí. Bylo by to odbyto zcela krátce, příliš jednoduše, zacházeli bychom přitom velmi nepohostinně se znamenitým vtipem sedminásobného otce a bystrého matematika. Ano, je tu potřebí mnohem více, ba ještě mnohem více, než bude učiněno...!

Přemýšleje o tom, jak bychom se vám odvděčili, vzpomněl jsem oněch zlatých galantních časů, kdy bylo slušno na žert odpovědět žertem, na smích smíchem. To mne přivedlo k rozhodnutí revanšovat se vám v obrysech vašeho skvělého příkladu! Ovšem, neodvažuji se tím říci, že bych náš nepatrný, doma pečený žertík přirovnával k vašemu velkorysému a obětavému dílu, naopak, pokorně vás prosím, abyste byl shovívaný, neboť jsem si vědom jak naivního provedení, tak i toho, že v něm není originality: vyrůstá příliš zřejmě z těla vašeho vlastního vtipu.

Dopřál jste mi té cti, že jste si vyvolil všechny mé dcery současně. Přijal jsem toto vyznamenání s povděkem a chci vám dokázat svou dobrou vůli, nabízeje vám svoji zkušenost tam, kde by se mohla dopustit opomenutí mladá a horká hlava. Nestačí jen dobýt, je nutno i úspěch si udržet! Získal jste si sedm srdcí, je potřebí, abyste si je také uhájil proti všem nájezdům zvenčí. Jsem již příliš starý a vetchý, než abych si vám troufal nabídnout, že tento namáhavý a vší obezřetnosti vyžadující úkol budu obstarávat za vás. Vím však také, že k tomu, aby někdo mohl uhlídat svůj poklad, je třeba, aby ho měl na očích. Pokládám za svou povinnost ze své strany dopřát vám štěstí, abyste se od mých dcer nikdy nemusil odloučit, a dávám vám tímto své otcovské svolení k tomu, aby se k nám nastěhovaly i se svými dětmi.

Hleďte, milý zeti, tímto způsobem bude nejen vyhověno vaší zálibě, ale uskuteční se i vtip, který má být, jak jsem pravil, galantní odvetou za vtip váš. O svolení mých dcer nemusíte se již ucházet — jsou v tom ohledu již zajedno, ač, přiznám se vám, bylo mi vynaložit všechno své politické umění, abych vyvrátil jednotlivé námitky. Prosím, není třeba, abyste mi děkoval, dovedu si zcela dobře představit vaši radost, a ta je také mojí nejlepší odměnou. Ostatně — nezapírám to — uskutečnění vašich tužeb skrývá v sobě pošetilou radost i pro mne samého. Znal jste zajisté mou slabost — hledět s pýchou na svůj životní čin, aritmetickou řadu. Vždy bylo mi proti mysli, že tento dokonalý útvar byl porušen vaším sňatkem s Cilkou. Bude mi nevýslovným zadostiučiněním spatřit řadu (nyní důmyslně rozšířenou) pohromadě, ovšem tentokráte pod vašima ochrannýma rukama.

Proti celé věci mohla by veřejnost uvést jen jednu věcnou námitku, morálku. Ale není-liž pravda, nemůže býti morálnějšího svazku, než bude váš! Sedm žen vzájemně na sebe žárlících se nejlíp uhlídá. A pak,“ pravil velmi laskavě a pomalu, „zkušenost, jíž dosáhly mé dcery vaším krásným vtipem, obrnila je před každou další nepředložeností a já pochybuji, že by se chtěly ještě jednou propůjčiti početním úkonům, které by nanovo rozšířily jejich řadu.“

Profesor ustal, vlídně se usmál a usedl.

Emil, který se neprozřetelně zakousl do bábovky právě ve chvíli, kdy učenec počínal svoji řeč, dovedl zhořklé sousto teprv nyní polknout. Po jeho ohryzku posouvalo se toto proklaté sousto jako zadávená ovce po těle hroznýšově. Tíhli společně k zemi, ono i jeho majitel, neboť Emil sedal do své židle současně s profesorem, cítě zřetelné chvění nohou a bušení poděšeného srdce. A opět to byl jeho znamenitý instinkt, který mu napověděl, že se zde děje cosi zlého, ač význam celé záležitosti nedovedl nyní ještě náležitě objasnit. Poněvadž zraky účastněných byly na něho pozorně upřeny, pokládal za svou povinnost dát nějak najevo, že řeč, pronesenou jen pro něj, dobře slyšel. Nezmohl se však na více než na nejapné kývnutí, které nejlépe vystihovalo jeho duševní stav, jenž nebyl schopen slova.

XVIII

ŽALOSTNÉ ČASY

Již třetího dne po křtinách stěhovaly se dívky k Emilovi. Žebřinový vůz vystlán sedmerou výbavou, obložen kufry s dámským prádlem a ověšen strašidelnými figurami šatů zabalených do prostěradel byl obsazen četně sedmi dívkami a sedmi dětmi. Terezka dřepěla na svém kufru s myslí nábožně obrácenou k bohu a s vřeštícím nemluvnětem v klíně. Cilka usedla vedle kočího, chtíc dát tímto způsobem najevo své přednostní právo manželky. Křik dítěte a vzteklé pohledy jeho matky, projevující své opovržení vůči zvědavcům, pobízely koně k pospěchu. Sláva, Zdenka, Lidka a Božka stály zaraženě v hloučku, přidržujíce se žebřin a skrývajíce své holčičky před dotěrnými pohledy, a snažily se nevěnovat pozornost nadšeným výkřikům davu, který šel po stranách povozu jako čestná stráž. U brzdy, s nohama visícíma z vozu, seděla výsměšně Milena se svým dítětem. Bylo to velmi malebné a městečko mělo opět jednou nádhernou podívanou.

Tento vůz naložený po vrch sestrami dvou generací byl smuteční cestou prskavky Emilova osudu k zemi. Jako padající hvězda zářil ještě naposledy dokonalý vtip, ale v smutečních plachtách zatažené oblohy a v přízemním dubnovém větru tkvělo neomylné znamení zániku, nuda, anebo spánek boha, který se přestal smát. Vůz mohl sotva ještě dorachotit před zotvírané dveře domku, sestry mohlo ukrýt své ratolesti v novém domově, náklad mohl být vnesen pod střechu, a již se spustil tragický déšť, nepřítel stop a nepřítel slávy. Kočí s fialovou tváří, vyhaslou dýmkou a velkýma rukama odjížděl s melancholickými koni, stoje na voze a zahalen v kornout pytloviny.

Sestry, dosud ještě mlčící, nepředvídaně dobře se shodly v rozdělení dobytého území. Bez hádek obsadily každá svůj kout, vedeny přirozenými sklonnostmi a taktickým smyslem válečným. Cilka si ponechala ložnici, jak se dalo čekat a jak se také slušelo. Zmocnivši se takto srdce manželského života, jmenovala se kněžkou omezeného prostoru, jemuž bude od nynějška vládnout, všemohoucí jako král a uznávaná jako majitelka posvátného závoje. Lidka si přidělila kuchyň. Ohmatala všechny hrnéčky a prokoukla všechny zásuvky, jimž se odhodlala poroučet, přezkoušela váhy a založila důmyslné účetnictví. Pak otevřela dvířka kamen a sáhla rukou až ke komínu, jako bojovník se seznamuje s koněm anebo zbraní. Milena, která naprosto nebyla vyléčena ze své ctižádosti, obsadila malý pokojík se skleněnými dveřmi vedle ložnice jen proto, aby mohla manželům stát bez oddechu výhružnou a nedůtklivou stráž. K malému stolku pod oknem donesla své věčně nehotové vyšívání, zaujala polohu nejvýhodnější k širokému rozhledu a odstranila všechny překážející záclonky. Božka vybrala si snad pro nezapomenutelnou vzpomínku, ale ještě spíše pro svou čistotnou vášeň, onen pokojík vedle koupelny, v němž byla přepadena a připravena o květ svého panenství. Odtud bude podnikat výpady se svými konvemi a se svým hadrem, zde se bude zamykat při nekonečných a komplikovaných toaletách a v této skrýši budou pečlivě zatajeny zrakům sester její nedělní boky a sváteční cop. Sláva se spokojila s místností, kde byla zaprášená knihovna, a Zdenka s onou, kde stál zapomenutý klavír. Prvá usedla na bobek, pokoušejíc se otevřít zrezavělou vráteň, druhá pak, aby vyloudila první spící tón z poloprasklé klávesy. Terezka pak se cítila zcela šťastna tím, co na ni zbylo. Byl to jakýsi kout pro služku, odpadek z rukou stavitelových, pokoj bez názvu, úzký a temný. Podobal se poustevně. Tam se rozhodla dokončit své zklamané dny ubohá Magdalena, úpíc ve svých modlitbách a domáhajíc se nedosažitelného milosrdenství od výšin božích, zakrytých bezbarvou maltou a mrtvými pavučinami. — Sluší se podotknout, že krom spíže, záchodu a síní měl Emilův domek právě jen těchto sedm místností a nic více. Ten, jenž jej stavěl, byl člověk jasnozřivý a zázračně předvídající.

Od chvíle, kdy dívky vstoupily pod střechu svého švagra a manžela, počal se tomuto život plný ruchu a pohyblivosti. Již následujícího dne shledal, že jazyky dam se rozvázaly. Poměrně tichý dříve dům hýřil zvuky. Milena a Cilka našly svou prvou příležitost k hádce. Božka mlátila škopky, Lidka tloukla pokličkami, Sláva prohledávala knihovnu a starožitné bible sypaly se na podlahu, Zdenka hrála na klavír. Terezka byla tichá u svého růžence, ale zato ječely všechny děti. Když se šťastný muž sedmi žen usadil, aby poobědval, bylo mu dříve vyslechnout zprávy celého dne ze sedmi úst.

Zprvu se Emil domníval, že je sultánem. Ale jakmile pochopil, jakou zdrženlivost musí zachovávat uprostřed sedmi párů ostražitých očí, pochopil, že je spíše pouhým portýrem v nalezinci. Sedm dětí bylo namáčeno do koupelí, sedmero drbání dětského prádélka se ozývalo ze sedmi místností, sedmerý zvuk nářků pronikal stěnami a sedmero šňůr bylo ověšeno nesčetným množstvím sušících se plen. Několik tuctů povijanů s růžovými stuhami válelo se po postelích, stolech a židlích. Sedm kočárků (Emil byl štědrý) poskakovalo po prknech podlahy, sedm kaší se připalovalo. Někdy podařilo se Emilovi zastihnout sedm matek s jejich nemluvňaty, přilepenými ku skrývaným ňadrům.

Je naprosto zbytečné podotýkat, že sedm žen, obývajících pokoje oddělené pouze dveřmi a chodbami, nikoliv však hradbami a zákopy, nežilo svorně. Pekelný povyk hádek rozléhal se nyní od rána do šera v Emilově tichém domě. Čtrnáct očí metalo plameny, stejně tolik pěstí se svíralo. Byly to jedinečné příležitosti, při nichž sestry se scházely v jedné z obsazených místností, u Cilky, Slávy nebo Mileny, povětšině však u Lidky v kuchyni, která rozněcovala čivy vůní vařených krmí a výpary rozkrájeného masa dodávala odvahy rozvášněným bojovnicím. Ani Terezka neodpírala si těchto rozkošných zábav a vylézala ze své poustevny, dělajíc si uzlík na svém růženci, aby mohla pokračovat v modlitbách za nastalého příměří. Shlukovaly se pak všechny do uzavřeného kruhu, podepírajíce si boky nebo nadnášejíce drzá ňadra a hovoříce pouze všechny najednou. Lidka se objevovala s kverlíkem v ruce, Božka s hadrem, Milena s jehlou, Terezka se svým růžencem. Sláva měla prst založený v knize na místě, kde přestala číst, Zdenka pak nehet zabodnutý v notě, kterou právě přehrála. Cilka, královna úlu, matka Cilka, majestátní Cilka s jazykem nejlépe nabroušeným, přicházela s prázdnýma rukama. Tímto způsobem měla výhodu nade všemi, jakmile docházelo k útokům na pokožku a na vlasy. Někdy se odbývaly boje v přízemí, jindy v patře, ale i na půdě zuřívala fúrie války mezi rozvěšenými košilemi. Byl den, kdy musil Emil přelézat barikády z židlí a odsunovat španělské jezdce z tisíce vlásenek. Býval zasažen i bludnou střelou. Obyčejně byl pověřován nakonec úřadem obvazovat utržené rány a tišit roztrpčená nemluvňata.

Kteréhosi dne potkal autor velikého žertu jednoho ze svých přátel oné povznesené noci, kdy byl přivlečen do hospody k Červenému bažantu.

„Škvore,“ pravil improvizovaný přítel, „nemyslíš, že tě doběhli?“

Emil se na druha podíval s nelíčeným úžasem.

„Myslím,“ vysvětloval první, „že tě doběhli, protože udělali lepší vtip než ty. Po celém městě se o tom povídá, každý říká totéž co já. Ty jsi to začal, ale oni to dokončili. Zbavili se svých kyselých okurek jednou ranou. Zbavili se ostudy tvého vtipu a dali ti ji zpátky i se svým požehnáním. Nejsme slepí, nejsme hluší, chválabohu. Leccos je slyšet od tvého domku. Chudáku,“ dodal s vražedným soucitem, „je mně tě líto, že tě tak surově převtipli!“

Večer šel Emil domů smuten a zničen. Scvrknul se do choulostivé sněhové vločky, shrbil se do spirály. Jeho stín se za ním vlekl jako zestárlá veš. Tento muž, který hrdinně překonal trpké měsíce svých plánů a své únavy, železný chlapík, jenž snášel s filozofickým klidem jek sedmi dětí a bitky sedmi žen, jenž vzdoroval růženci, vodě i ohni, literatuře a hudbě, zlobě i lásce, cítil se ztracen a zničen nyní, když poznal, že jeho sláva byla ukradena a dílo překonáno.

XXIX

NOVÝ PLÁN

Bylo tomu tak, Emil byl překonán. Písničky, složené na týden sedmi porodů s jediným šťastným otcem, byly narychlo doplněny podle nově utvořené situace a rozbředly v popisování domácnosti ošizeného vtipálka. Tvůrce komplikovaných příhod byl zapomenut a jeho místo zaujal profesor, jenž měl ve věci přece poslední slovo. Jemu bylo nyní gratulováno a pod jeho okny zahrála harmonika, on byl fotografován a jeho podpisy byly sháněny do alb. Ti, kteří se úslužně smáli na matematika, chodili se vysmívat pod okna domku, a setkali-li se s jeho majitelem, hleděli na něho s dobromyslnou útrpností.

Lékárník mu pravil: „Musíte se šetřit, nějak vás to sebralo, ale není divu — taková prohra!“

A doktor: „Přebili vám vaši dámu králem. Žádná pomoc, chcete-li to zachránit, musíte ven s esem.“

Pekař se jen jedovatě ušklíbl: „Mně se tohle stát, raději bych se oběsil.“ — Nikdo neměl mnoho útěchy pro svěšené uši Emilovy.

„Mají pravdu,“ šeptal si poražený, „nezbývá mi, než se sebrat a udělat něco velikého. Něco ještě většího než sedm dětí. Něco ještě mnohem většího, než odrazit ránu a zbavit se sedmi dcer najednou.“ Ale co to jen bude? Jeho hlava zdřevěněla. Vtip mu vypověděl službu. Chodil po ulicích jako pomatený, mluvil sám k sobě a usmíval se doprázdna. Avšak čas prchal a záchranný nápad se neobjevoval.

Jeden čas přemýšlel již Emil o tom svést samu paní profesorovou. Pak ale toho úmyslu zanechal pro zřejmou teoretičnost vítězství. Kdepak, něco tak sporného! Triumfující vtip musí být nepopiratelný a hmatatelný! Uspat celou třídu při tchánově výkladu? Podstrčit mu místo deštníku červený slunečník? Ztýrat ho projímadlem? Obarvit ho načerno? Samé hlouposti. Psiny pro smích jednoho dne. Ale veliký, vše vyhrávající vtip?

Bylo samozřejmé, že dílo musí být spácháno co nejdříve, dokavad jsou poslední události v živé paměti, aby nový poprask byl organickým pokračováním předešlého. Jen tímto způsobem mohl být zachráněn jak starý vtip, tak i ztracená reputace. Ještě se neuzavřely kruhy nad posledním smíchem a nepokojné štěstí bylo možná přetáhnout ještě na svou stranu — běda však, jak ho navnadit?

Emil ztrácel rozvahu. Předplatil si humoristický časopis, počal si vypůjčovat z obecní knihovny veselé knihy a mezi starými papíry v komoře našel si novoroční knížky listonošů. Usedal na zápražích mezi dědoušky, kteří si vypravovali uslintané historky z mládí, vyptával se lhářů, světoběžníků a hospodských tlachalů. Nastavoval ucho všude, kde se něčemu smáli, a nutil každého, s kým se setkal, aby mu vyprávěl poslední anekdoty. Avšak list, v němž hledal náměty, byl smutný až k pláči, knihy byly sentimentální anebo jim scházely listy, dědové zapomínali konce svých příběhů, lháři mluvili žalostnou pravdu, světoběžníci byli vyčerpaní strachem z četníků a hospodští tlachalové ponuře mlčeli, trpíce nedostatkem piva. Kde se smáli, viděl, že se smějí jenom jemu, a anekdoty byly pitomé.

Přemýšlel, ždímal ztrémovaný mozek, potil se v bezesných nocích opět tak, jak ku konci měsíce března. Co naplat: inspirace nepřicházely. Doma nebylo místnosti, kam by se skryl před povykem a půtkami, jichž přibývalo a jež se stávaly čím dál zuřivější. Dámy svrhly krátké jho absolutismu Cilčina a založily republiku, v níž vládly všechny současně a bojovaly o nejvyšší moc se střídavým štěstím. Nejmírnější z nich staly se satoriemi a shodly se pouze v jediném bodě: mít svého společného muže za společného otroka. Neštěstí bylo jen v tom, že čirou náhodou potřebovaly jeho služeb vždy všechny najednou, a jak se samo sebou rozumí, boj o právo dál se pokaždé na účet toho, o nějž se jednalo. Emil hledal odpočinek na ulicích, ale setkávaje se tam s výsměchem, ztrácel trpělivost a podléhal zoufalství. V kanceláři byl v nemilosti od té doby, co se zdál vycházet z módy. Stával se nyní zapomnětlivým doopravdy a bylo žalostné pozorovat, jak čím dál více hubne.

Jsa nejvíce v úzkých, uvědomil si všechnu svou bídu a výsledkem bylo, že ho jeho houževnatost opět z ní vyvedla. Řekl si, že musí vše dosavadní zapomenout a počít s přemýšlením od počátku. Položil si několik důmyslných otázek: Co je inspirace? Jak přichází? Z čeho ji čerpají básníci? Odpověděl si, že inspirace přichází buď z obdivování krás přírodních, nebo cestou pohlavní, případně také alkoholem. Od té chvíle podnikal vycházky, snaže se cítit co nejušlechtileji a vidět co nejvíce. Dosáhl však jen toho, že necítil své nohy a v srdci počal objevovat botanické sklonnosti. Zkusil to tedy s erotikou. Obalamutil Cilku a domnívaje se, že usnula, díval se klíčovou dírkou na Milenu, když se svlékala. Dopadlo to však bídně, neboť byl přistižen a ztlučen všemi sedmi tak, že ztratil každou další odvahu pokoušet se o inspiraci tímto nebezpečným způsobem. Počal tedy pít. Pil osaměle, zádumčivě, špatné lihoviny a rum. Zalézal do vsí, kde ho neznali anebo znali špatně, a opíjel se do němoty, těše se bledými nadějemi. Dovolujeme si tvrdit, že toto byla ta pravá cesta, která ho vedla k rozluštění rébusu — neboť výsledky byly překvapující.

Jednoho dne, potáceje se cestou k domovu a počínaje znova, bůhví pokolikáté již úplně od začátku, formuloval si namáhavě věty, z nichž mu nenadále zasvitlo matné světélko. „Předně musí být vtip v úzké souvislosti k tomu, co zde bylo. Za druhé musí zastínit vtip tchánův. Za třetí musí být takový, aby ho již nikdy nic nemohlo předstihnout. Nikdy nic?“ Udeřil se vzrušeně do čela a počal rychle dýchat. Srdce se mu rozbušilo. Vystřízlivěl a chodil pak dlouho svou ulicí, hovoře k sobě a luskaje prsty.

Následujícího dne usedl Emil do hospody mezi své známé a jevil pozoruhodně dobrou náladu. Smál se, svítil vesele očima a byl opět takový, jako býval dříve.

„Škvoře, ty máš něco za lubem!“ doráželi přátelé. Ale Emil mlčel.

Od té doby počal žít nenuceným životem, sestrojuje drobné vtipy pro osvěžení a mnohoslibně se usmívaje. Netajil se tím, že je na nejlepší cestě dobýt zpět svých vavřínů. „Počkejte,“ říkal, „buďte trpěliví, udělám něco, nač bude pan tchán krátký.“ Vyzvídali na něm, ale on byl velmi tajemný.

Doma trávil nyní skoro všechen svůj volný čas mezi starým harampádím na půdě, kde byl přece jen nejméně obtěžován. Psával tam dlouho na rozviklaném stole, škrtal v poznámkách, spaloval koncepty a přepisoval načisto. Našel své školní barvy a kreslil na kartonové papíry veliká tiskací písmena. Prohledával staré kalendáře, listuje v místech, kde byla uložena zrna přísloví a pořekadel, zatímco dole plakala nemluvňata a zuřily domácí boje. Když se cítil unaven, ustal ve své podivné práci a zívaje, potuloval se mezi trámy, kde jako v telefonní centrále byly nataženy šňůry, ověšené prádlem sedmi žen.

Proplítal se mezi košilemi, dlouhými a cudnými, nesoucími znamení věku, i krátkými, pikantními košilemi, jež i zde se nadouvaly více než ostatní, pyšné mládím, které budou opět skrývat. Podlézal pod vlajkami spodniček, visícími těžce jako volské kýty, a obcházel živůtky, potrhané zápasy, ztvrdlé v záhybech a podobné běláskům, letícím v šiku. Nejraději však zabrousil do kouta, kde na šňůrách hustších a tenčích, v průvanu vanoucím rozbitým okénkem byl ráj mokrých punčoch. Tam se sušily punčochy všeho druhu: bílé Sláviny, honosící se barvou čistoty a nevinnosti, žluté Mileniny, které měly zrádnou barvu její žárlivosti a jejích vlasů, červené Zdenčiny, prozrazující všechny vášně své velitelky, fialové Terezčiny, jež se podobaly postním rouškám z kostela a skrývaly týž kajícný smysl, a žalostné, nikdy nenapěchované živým masem, punčochy Božčiny, modré jako obloha nebo vůně tůně, a konečně zelené punčochy Lidčiny (zelené jako zelenina) a černé Cilčiny, které prozrazovaly korektní dámu řádně vdanou a zákonně milovanou.

V tomto zákoutí páchnoucím vlhkem, kde vítr rytmicky houpal zatěžkanými šňůrami, procházel se Emil nejraději, dlouze si hvízdaje, mhouře poťouchle oči a nebezpečně se usmívaje, s rukama potopenýma hluboko v kapsách.

XXX

POSLEDNÍ VTIP

Ve čtvrtek ráno, dne 9. května (byl svátek), sestry s pohoršením konstatovaly, že Emil nepřišel v noci domů.

„Flámuje!“ řekla suše Terezka.

„Myslíš?“ zamyšleně zabručela Lidka.

„No ať se těší!“ zaskřípala zuby Cilka.

„Zmalujeme ho!“ doporučovala Zdenka.

„Bídník!“ tragicky podotkla Sláva.

„A čím?“ ptala se se zájmem Milena.

„Vším, co nám padne do ruky,“ ostře ukončila debatu Božka.

Jak vidno, byly dámy v některých okamžicích dokonce podivuhodně svorné. K desáté hodině dopolední nebylo však po šprýmaři ještě ani slechu. Smlouvaly se znovu a po půlhodinné poradě byla vyslána Cilka na zvědy. „Ptej se opatrně, aby si nemyslil, že se o něj bojíme!“ Vrátila se brzy a přinesla kusou zprávu, že Emil seděl asi do tří ráno u Červeného bažanta, dobře se bavil, vtipkoval, načež odešel v naprosto bezvadném stavu. „Byl náramně veselý,“ drbal se ve vlasech šenkýř, „a povídal, že brzy něco uhlídáme, že má něco na pana profesora už políčeno! A měl s sebou nějaké papíry a byl na ně hrozně opatrný!“ Nikdo však nevěděl, kterým směrem se Emil dal, když vyšel z hospody.

„Teď si vzpomínám, že nějaké papíry skládal do aktovky nahoře na půdě, dřív než se vytratil,“ pravila Božka. Přemýšlely o tom, ale nakonec se octly na holičkách. „Pojďme to říci domů!“ navrhla Lidka. Bylo to přijato. Byl to dnes podivuhodný den, když se tak neočekávaně vždy shodly. Rozběhly se po svých pokojích, aby uvedly do pořádku svou toaletu.

Pak jich jelo sedm v houfu se svými kočárky, hovoříce jedna přes druhou jako husy vyhnané na pastvu. Dorazivše k domu, kde bydlili profesorovi, projely jedna po druhé síní a umístily své povozy v koutě těsného dvorku. Pak se daly vzhůru po schodech, každá se svým dítětem, lahví a zásobou plen. Když vstoupily do kuchyně, kde paní profesorová se otáčela okolo sporáku, spatřily k svému údivu učence oblečeného jen v županu a obracejícího v rukou nějaký papír. Hleděl na něj pozorně v plném světle okna, nespokojeně si pobručuje a manévruje brýlemi.

„Nerozumím tomu,“ obracel se k vstoupivším, posilněn novou nadějí. „Naprosto tomu nerozumím. Poslechněte jen!:

Odpoledne na Schovánku prostřední cestou. Přijďte všichni (dvakrát podtrženo) — báječné překvapení!!! Emil.“

(Schovánek, to byl les.)

„Myslím,“ vysvětlovala paní profesorová, „že nám něco chce!“

„Ó je,“ radostně se zatvářila Milena. „To on nás zve do hájovny na chléb a na kafe!“

„A nemá on dnes svátek?“ lekla se Sláva.

„Nesmysl,“ opovržlivě odsekla Cilka. „Vždyť je Nanebevstoupení Páně!“

„Že by tam na nás čekal s nějakýma mladýma muži?“ milostně zavrkala kajícná Terezka.

„Taky se tam někdy hraje a tancuje!“ zatoužila Božka.

„Asi že dnes bude taky podmáslí!“ přidala se Lidka.

„Přec jen je dobrák,“ shrnovala dosavadní poznatky v konečný úsudek Zdenka.

Sedm dívek se prohánělo kuchyní, snažíce se uklidnit své ratolesti, které se svorně hotovily k nářku.

„Jen dostaneme-li se tam s kočárky,“ starostlivě se ptala paní profesorová. Konečně se však seznalo, že cesty jsou tvrdé a den krásný. Zcela jistě se tam dostanou s kočárky. A prostřední cesta je široká a upravená.

„Já ale nepůjdu,“ hlásil vzpurně učenec. Dámy však byly nespokojeny — na lístku konečně nic přesnějšího nestojí, kdo ví, třebas jde o něco jiného, och ne, osm slabých žen se nemůže odvážit do lesa bez muže. „Naprosto nemůže!“ vyzněl rozsudek. Většinou hlasů bylo rozhodnuto, že profesor s výpravou půjde. „A půjde se brzo!“ hlásila výhrůžně Zdenka.

K druhé hodině odpolední vyjela veliká karavana. Profesor šel napřed, nespokojený ve svém tuhém límci a svátečních šatech. Paní se kolíbala za ním, marně se namáhajíc ho dohonit a zmocnit se jeho mužné paže. Pak kvičelo, skřípalo a drnčelo sedm kočárků tlačených sedmi pozornými matkami.

„Divím se, že tady nikdo nechodí!“ obrátil se profesor k své rodině, „kdyby bylo v hájovně něco pro mladé lidi, bylo by více pozvaných a lidé by se trousili k lesu. Není však nikoho vidět ani zde, ani na druhých cestách.“ Bylo to pravda, ale nebylo to oficiálně vzato na vědomí. Oslovení mlčeli, profesor se zase dal na pochod a jelo se dál.

Když byli na lesní cestě, zastavil se náhle učenec s viditelným leknutím a lovil z kapsy pouzdro s brýlemi. Přidaly do kroku a dojely ho, načež utvořily rozpačitý kruh kolem stromu, na němž visel plakát, pečlivě nakreslený tiskacím písmem ve třech barvách. „ZDE ODBOČTE DO LESA. EMIL“

„Co teď s kočárky?“ Váhali, byli nepokojní, ale zvědavost, byť promísená obavami, zvítězila. Bylo rozhodnuto, že matka zůstane na kraji lesa hlídat sedm kočárků se spícími nemluvňaty a profesor s dívkami že se pustí po podivné stopě. Pak se oddělili, otec se sedmi dcerami téměř mlčky a paní profesorová, posetá skvrnami dík požehnanému slunci toho odpůldne, posadila se na příkopě vedle povozů sešikovaných do řady jako obrovská muchomůrka.

„Ale kam teď?“ ptal se roztrpčený profesor.

„Pohleďte, támhle je zase něco napsáno!“ ukazovala Milena. Šli k tomu opatrným krokem. Byl to opět plakát podobný prvému, ale stálo tam pouze:

„CHVAL BOHA, JAK MOHA!“ A pod tím veliká jednička.

„Je to nějaký nesmysl. Nějaká hloupá legrace,“ pravil profesor. Dívky mlčely, jaty nepříjemným mrazením v páteři. Nyní již nikdo se neptal, kam nyní, neboť mezi stromy prokmital nový plakát. Božka běžela napřed a četla hlasitě a podrážděně:

„ČISTOTA PŮL ZDRAVÍ. DVĚ,“ po chvilce váhání: „Připadá mi, že to je myšleno na mne!“ Nikdo ovšem neodporoval. Pochopili, že tato cesta bude asi celá značena příslovími, a byli více než zvědavi na to, co bude skrývat na svém konci. Proplétali se tedy dále mezi stromy, hledajíce známý originál.

„KOMU SE NELENÍ, TOMU SE ZELENÍ. TŘI,“hlásil nový papír.

V témže směru dále stálo: „LÍNÁ HUBA, HOLÉ NEŠTĚSTÍ. ČTYŘI“

„Terezka, Božka, Lidka, Cilka,“ glosovala přísloví Zdenka, „teď přijdu já!“

Bylo to pravda:

„KDO CHCE KAM, POMOZME MU TAM. PĚT“

„Myslím,“ pravil profesor, „že budou již jenom dva nápisy.“ Ježil obočí, pokašlával a spěchal nezadržitelně vpřed s deštníkem vztyčeným jako kopí. Sedm jeho dcer, mlčenlivých a tichých, šlo za ním. Zpuchřelé větvičky praskaly chvatně pod jejich nohama.

„NENÍ VŠECHNO ZLATO, CO SE TŘPYTÍ. ŠEST“

„NENÍ RŮŽE BEZ TRNÍ. SEDM“

„Co teď?“ Program byl zřejmě vyčerpán. Podivná křížová cesta se končila. Les zřídl a stromy byly vysoké. Zpředu se jasnilo malou planinkou, zelenou od řídké trávy.

„Tam!“ Zdenka napřáhla ruku k bílému předmětu na zemi. Nad ním se rozhořčeně kývala borovice. Běželi, stírajíce z tváří pavučiny a boříce se do blátivé půdy.

To, co nalezli na označeném místě, způsobilo, že se dívky svorně zapýřily. Tichý a studený, mohutný a vypínavý ležel tam lidský trus a posměšně na ně kýval zahnutým černým drápkem. Přímá větvička, pečlivě očištěná, zabodnutá v jeho středu, nesla papír s pobuřujícím nápisem:

„TADY DOLE JE HOVNO.

JÁ JSEM NAHOŘE!“

Profesor byl první, jenž zvedl pátravě hlavu. Po něm to učinilo sedm jeho dcer. Několikanásobný výkřik roztetelil se mezi stromy a pláč sedmi nemluvňat mu odpověděl ze vzdáleného pokraje lesa jako slabounká ozvěna. Vysoko na borovici visel Emil Škvor v kličce důmyslně spletené ze sedmi párů ženských punčoch. Zvláštní provaz byl velmi pestrý a úšklebek oběšencův velmi působivý. Na jeho prsou byla zavěšena úhledná tabulka s latinkou psaným nápisem:

„Můj poslední vtip.“

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizované vydání první z roku 1999, jehož ediční poznámku zde uvádíme:

Román Jaroslava Havlíčka s titulem Muž sedmi sester se zachoval u paní Marie Havlíčkové v podobě strojopisné kopie o 127 stranách s autorovými rukopisnými úpravami a vpisky. Text je po jazykové stránce upraven podle současné normy, zřejmé chyby a překlepy jsou opraveny.

M. K.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Kniha první

I Narození

II První vtip ostatní vtipy

III Rodina kostkova

IV Svatba

V O velikém díle

VI Teorie a praxe

VII Poslední přípravy

VIII Neděle

IX Pondělí

X Úterý

XI Středa

XII Čtvrtek

XIII Pátek

XIV Sobota

XV Sen

Kniha druhá

XVI Návrat manželky

XVII Nové úkoly

XVIII Příznaky

XIX Plné ruce práce

XX Prádlo

XXI Sedmery bědy

XXII Kdo jsou ti lotři?

XXIII Poslední měsíce plynou

XXIV Slavné dny

XXV Já jsem otcem!

XXVI Úspěch všude

XVII Vtip profesora Kostky

XVIII Žalostné časy

XXIX Nový plán

XXX Poslední vtip

Ediční poznámka