HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě povídkový cyklus Neopatrné panny, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

NEOPATRNÉ

PANNY

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Neopatrné panny

Podle souboru Zázrak flamendrů z roku 1964

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Věnováno jedné z nich

Pět pak z nich bylo opatrných, a pět bláznivých. Ty bláznivé vzavše lampy své, nevzaly s sebou oleje.

(Matouš 25, 2—3)

Neklidné srdce

Vesnice, nalepená na stráni, dole řeka. Jako vystřižená z jiného obrázku civí na protějším břehu továrna, bílá továrna, a chodí se k ní po bílém mostě. Tento vetřelec leží pod zamračenými lesy. Jimi se klikatí cestička k městu. Lesy, luka, opět lesy a opět luka — dobrá hodina cesty, a pak s kopce dolů, do toho zapomenutého, malého mraveniště.

Vesnice měla děti vesměs šedé. Malý tovární parčík opatroval děti bílé. Mezi továrnou a vsí stál Klímův domek, a děti odtamtud byly trochu šedé, trochu bílé. Starý Klíma byl lepším dělníkem v továrně.

Hodně dětí se dá těžko uživit, a ještě tíž uhlídat — nad tím si stýskávala Fínina matka. Fína se jmenovala vlastně Josefína a byla už šestým dítětem, ale nebyla ještě nejmladší. Ke všemu holky, samé holky, Klíma však byl starý filuta a vyzrál na to: dal jim krásná jména. Jména se podobala továrně: Laurencie, Klementýna, Leontýna, Lucie, Hermína, a pak ještě Gertruda a Eliška. Poslední už byla na skoku z otcova kalendáře do kalendáře matčina, a byla to tečka za větou. Bylo jí pět let. Fíně už skoro čtrnáct.

Všechny Klímovy děti byly hezké. Lauře bylo dvaadvacet a dovedla šít. Fína v laciných hadříčkách, spíchnutých obratnými sestřinými prsty, se mezi vesnickými děvčaty podobala malé princezně. Cestou do školy ji vodily vždycky uprostřed mezi sebou. Kluci se táhli obyčejně vzadu. Fína na špici gardy z třetí měšťanské řídila kurážně rozhovor.

Mezi všemi ona jediná měla již opravdová ňadra. Námořnická blůzička se pyšně vzdouvala. „Fíno...!“ šuškaly si holky. — „To proto,“ vysvětlila jim Fína, „že jsem již žena.“ Řekla to s hlubokou vážností. Věděla toho mnoho z domova a uměla ty ostatní vždycky poučit. (U Klímů neměli nadarmo hromadu malých dětí!) Však ona ta vesnická děvčata nebyla také tak docela hloupá. Mluvívalo se o ledačems cestou do města a z města. Byly to však většinou jen samé plané řeči, jež nebylo třeba brát příliš vážně.

Fína nebyla svatá a kluci se jí líbili. Pepík Kupků, přestože měl pihy a roztřepané kalhoty, byl statný hoch. — „Pepíku!“ volávala Fína dozadu na svého oblíbence. — „Sama jsi Pepík!“ opakovala ozvěna. — Smích. — „Pepíku,“ chladnokrevně pokračovala Fína, „nes mi tašku!“ Hranatý Kupka přiklusal — poslouchal jako hodiny. Ale mezi své již nesměl, byli by se mu pošklebovali, děvčata ho tedy vzala mezi sebe. Šel s hlavou sklopenou a hrozně se otravoval. Z dlouhé chvíle hodil občas kamenem do stodoly, do stromu nebo za pelášejícím ušákem.

Na podzim trhal Pepík na Fínin rozkaz barevné listy a ostružiny. (Listy jako vzor ke kreslení, ostružiny k jídlu.) V zimě musel dělat Fíně rytíře při hrudování. Když vysvitlo první jarní slunce, dostala Fínina pleť jakýsi nový, hebký odstín, oči vlahý, zádumčivý lesk. Pro Pepíka měla nyní jen zdráhavé úsměvy, dávala si od něho nosit bledule a petrklíče (bez jakýchkoli praktických důvodů) a děkovala mu za ně lehkými úklony hlavy jako dáma z velkého světa. Její ňadra mu hleděla vstříc jako skryté, nebezpečné růžky. Pepík před ní stával se svěšenýma rukama, v hrdle cítil bolestné jihnutí.

Pak již chodívali jen spolu. Prohlížela si jeho hrubé knoflíky, na nichž přece nebylo nic k vidění, strkala ruce do jeho kapes, ač přece nebylo zima, věšela se na jeho rameno, ač přece nebyla unavená. Pepík strpěl všechno. Děvčata, která šla kolem nich v rozprášeném houfu, k tomu posupně mlčela. Kluci vzadu pronikavě hvízdali.

Jednou zůstali za ostatními. Přihodilo se to cestou ze školy. Loudali se, až je oba špalíry propustily. Sama zdržovala Pepíka vlhkou dlaní. Hluboký úvoz vedl nízkým smrčím. Klapot Fíniných střevíčků ztlumil mech. — „Pojď!“ vábila pokorného habána. Rozhrnovala větve, jako by věděla, co hledá. Kdejaký nerv sladce v ní trnul. „Pepíku!“ — Usedla, ale nepřetáhla si sukni přes kolena. „Pepíku, viď, že mám hezké nohy? Podívej se přece, Pepíku! A ty máš zas docela hezké vlasy. Sedni si!“ Vjela všemi deseti do jeho husté kštice a strhla mu hlavu na svůj klín, až zaúpěl. Zamračila se, protože to bylo proti pravidlům hry, ale pak zněžněla. „Jsi mé děťátko.“ A hned nato: „Budu tě kojit!“ — Kluk ani nedutal. Kdoví, snad se domníval, že se na něj zřítí blankytná nebesa i s nadýchanou pěnou plujících beránků. Lup-lup-lup. Patentní knoflíčky zapraskaly. Bílý dívčí prs s růžovým pupencem. Cudný a vznosný. „Podívej se, Pepíku!“ Jako by řekla: „To je dnes krásný den! To je rozkošná loutka!“ Tála nad sebou samou.

V křoví zaharašilo. Dolíčkovatá tvář sražené Dolfy, a pak ty ostatní. A kluci! Děvčata vyjekla v „é“ a kluci v „ú“. Pepík sletěl s klína a upaloval. Fína povstala, setřásla se sukně jehličí, pak teprv skryla svou neposednou chloubu. „Husy!“ Opovržlivě ohrnula rty. Ne, jí se to tuze netklo. Byly tím překonány. Přesto protivně štěbetaly celou cestu, dotýkajíce se jí konečky prstů. Eh, nevšímala si jich. Kluci vzadu zádumčivé mlčeli. Večer do krve ztloukli Pepíka.

Pověst běžela třídou jako vítr poslušnými klasy. „Klímová,“ řekla suše učitelka, „máte jít do ředitelny.“ (Hubená slečna neměla ňadra.) Ředitel důstojně psal, a pořád ještě psal — sedla si tedy. Jen na krajíček židle, ale přece, cosi jí říkalo, že to nemůže vadit. Chvatně odložil pero a vstal. Už chvíli ji poočku pozoroval. Úctyhodná lysina a úctyhodná kozí brada. Aby si dodala odvahy, poněkud se na židli houpala. Zádumčivě se vysmrkal a začal přecházet sem tam s rukama za zády. Mečivě se rozhovořil o mravnosti. Co je to křesťanská mravnost a co je to mravnost vůbec. Povzdechl, zastavil se před ní a zadíval se jí smutně do očí. Chtěl vědět, jak to včera bylo. Aby mu podrobně vyprávěla, co všechno dělali. Položil jí otcovsky ruku na rameno. Rameno bylo oblé a teplé. Malounko stiskl. Tu to přišlo: plesk! Hezky přes zlatisté chloupky na otcovské pravici. Celý se seschl, hlas jako by mu byl vyvanul. Odešel pozpátku na své místo, tichounce zašeptal, že se něco podobného již nikdy nesmí opakovat, pak ji propustil. Šla tedy — o něco moudřejší, než sem přišla.

Ale pan ředitel se zas po jejím odchodu rozpomněl na své vychovatelské povinnosti. Jsou to trampoty! Mnul si ruce, až mu praskalo v kloubech. Sáhl opět po svém péru a napsal úhledné psaníčko mistru Klímovi. Nestalo se celkem nic zvláštního — jen tak a tak — zbytečné, abyste ji trestali — je zkrátka dospělá, nu, dejte si na ni větší pozor. S úctou... Starý Klíma vypustil dva tři husté bafy. Klímová si na to vzala brýle. (Byla to velmi kyprá paní.) Pak se na sebe podívali. Rozsudek byl brzy hotov: Fína bude bydlet v městě u otcovy sestry.

Teta? Fínina bystrá hlava větřila veselý život. Kluci ji už otravovali, byla na to velká. Časné vstávání se jí protivilo. Z dálky vonělo levandulí a tichem, v němž je lehké lhát. Ale naoko, pro radost rodičům, položila hlavu na holé lokte a zavzlykala. „Nu nedá se nic dělat, Fíno. Musí to být!“

Tetička byla stará a vetchá. Často se modlila, provlékajíc kuličky růžence mezi fialovými prsty, a Fína se na ni zvědavě dívala rozšířenými zorničkami. Doma bylo všechno prosté a světlé, vždycky tam nějakým oknem svítilo slunce, neustále tam někdo zpíval. Tetin pokojík byl zastíněn těžkými záclonami, postel v něm byla prostorná a horká. Fínu zprvu lákaly útroby majestátních skříní a zásuvky bachratého prádelníku. Žel, neobjevila tam žádné tajemství, jen krabici plnou starých fotografií a zásobu modlicích knížek a svatých obrázků.

Když ji to všechno přestalo bavit, seznámila se blíže se dvěma svými městskými spolužačkami. Och, proč jen je nepoznala dřív! Leccos z toho, co jí kdysi nedalo spát, se vysvětlilo, když se dohovořily. — „Ty také? A ty též?“ — Byly nyní tři a horlivě na sobě vyzvídaly. V jednom pokoji s plyšovým nábytkem (že je tam ta cizí, nádherná maminka pustila!) na sebe dlouho hleděly do trojdílného zrcadla. Ano, i nad tyto Fína vynikala, Máňa byla tuze bledá a její ňadra měla smutné hroty, pokorně šilhající po stěnách. Sylva byla hubená a její poprsí bylo nalepeno neuměle na mřížoví žeber. — „Hleďte!“ Fína proti nim vypjala svou opálenou hruď. Sylvin prstík klepl přes jeden zardělý zobáček, jako by zkoušel tón neznámého klavíru. Vyšel drsný, hrdelný smích.

Pak chodívaly do polí, držíce se v pase. Fínina prsa udávala rytmus kroku. Šeptaly si o mužích. Před jejich zraky pádili na černých koních krvácející rytíři, ověnčení vítězové, ale nevlekl se v prachu cesty ani jediný ubohý, zimomřivý člověk. Máňa a Sylva seznámily Fínu s neřestí. Bolestná, žíravá, v hrudi probodená vedla je chvějící se touha klikatými pěšinami k borovému háji. V travnatém dolíku pod lesem zavíraly oči a oddávaly se u vytržení svým přeludům. Ukojení se nedostavovalo. Objímaly se, potlačujíce pláč. Jejich milenci byly jen mátožné figury z mračen.

Večer hledaly rozptýlení na městském korze. Dívaly se vyzývavě mužským do očí a chichtaly se do hrstí. Někteří byli upjatí a cítili se dotčeni. Někteří si jich povšimli, odměnili je úsměvem a dlouho se za nimi otáčeli. Matróny si je podezíravě prohlížely svými lorněty. — „Holky, budíme pohoršení, musíme toho nechat!“ — Změnily taktiku. Důstojně se procházely a pokyvovaly truchlivě hlavami jako pohřební koně. Brzy se jim to však začalo zdát nudné — nic se nedělo! Přibývající léto činilo žízeň palčivou a srdce malátné. Ještě čtrnáct dní, a škola nás vyplivne! Pak se dáme do tance s omámenými smysly. Nebudeme již podezírány, že jsme pouhými dětmi!

Deštivá neděle. Ztajeně se choulily pod jedním deštníkem. Kdosi sledoval nejistě jejich kroky. Uvidíme! Nechaly ho přejít, pak daly hlavy dohromady. Ach, ten! Pěkný ptáček — ale ať! Náhlý obrat na konci chodníku. Nyní jim kráčel vstříc. Galantní pozdrav. Zastavil se, dříve se však důkladně rozhlédl, jestli ho někdo nevidí. Pochopily a zabočily do nejbližší tmavé uličky. V té chvíli byl u nich. Žvanil samé nesmysly a ohavně mu páchlo z úst. Co na tom, přece jen to byl muž.

Několik dní za sebou opakovaly tentýž manévr. Koketování na náměstí však bylo pro školačky poněkud nebezpečné, a tak se raději domluvili: příště vždycky už jen v té temné uličce, vedoucí do polí, u poslední městské svítilny. Bezzubý je seznámil se svými čtyřmi přáteli. Jeden byl tuze nesmělý, koktal samým ostychem. Druhý byl hrubý, neomalený a hloupý, třetí kulhal a mžikal očima jako sýc. Čtvrtý byl blondýnek, maminčin mazlíček — svorně jím opovrhovaly. Náhodou se jim měl právě tento floutek stát osudným. Kumpáni oslavovali jeho devatenácté narozeniny. „Pojďte tam s námi,“ zval je kulhavý a významně na ně mrkal svýma sovíma očima. — „Kdepak jste?“ — „Tady nahoře.“ — V poschodí nárožního hotelu zářila dvě osvětlená okna. Podívaly se na sebe. Fína první energicky vykročila. Kovová klika cvakla, dveře zívly.

Mazlíček ani nezpozoroval jejich příchod. Seděl zhrouceně v rákosové židli, kalnýma očima zíral tupě na podlahu. Švihák se zkaženými zuby naléval do sklenek čerstvé víno. „Dámy, poslužte si!“ Sylva se vrhla do pateticky vztažené náruče kulhavého. Chtěla mít hned teď, se zavřenýma očima, to, po čem tak dlouho prahla. Hranáč s hlavou v loktech na stole hlasitě chrápal. Máňa si nesměle sedla na okraj pohovky, Fína se uvelebila v okně. Pili. Po chvíli povolila Máňa lichotkám páchnoucích úst. V pohovce zaskřípěla pera. Fína se dívala napjatě a bez dechu. Nemluvný hoch nebyl ani dost málo výbojný. Fína však rozhodně nemínila zůstat za ostatními. Zatočila s ním jako kdysi s Pepíkem v lese U křížku. Pak se i se židlí zvrátili do rozválené postele.

Stalo se to jen jednou, nikdo je nespatřil, a přece se to rozneslo. Naštěstí se nevědělo nic určitého, a tak zůstalo jen při senzačním klepu. Pan ředitel zavedl ovšem z moci svého pastýřského úřadu přísné vyšetřování. Děvčata statečně zapírala. Přesto šla na konci roku ze školy s hroznými známkami z mravů. Fínu mrzelo jen jediné — nebyla si jista, zda tím, co předcházelo, jí bylo dostatečně zaplaceno za to, co nezbytně bude následovat. Tehdy v hotelu — bylo to vůbec to pravé? Již déle než týden pociťovala cosi jako zklamání. Proto byla také naprosto shovívavá k zdrceným přítelkyním. „Proč řvete, holky? Copak jste vlastně chtěly mít z chování?“ Nešly jí z hlavy Sylviny hysterické výkřiky a Mánina tvář, zkřivená nepředstíranou slastí. Pochodily snad ty dvě tenkrát o něco lépe?

Doma se to odbylo rychle a krátce. „Fuj!“ řekla stručně Fína, upravujíc si účes a šat. Starý Klíma ještě funěl — když se do toho dal, nevěděl, kdy přestat. Laura se od šicího stroje chechtala — cožpak tohle všechno sama dobře neznala? Po matčině tváři se koulely slzy. Za měsíc začala Fína chodit do továrny.

O těch následujících dvou letech se nedalo říci pranic pěkného. Předně se Fína na některé věci denního života dívala s mírným opovržením, a za druhé — byla hlídána. V neděli nudné, loudavé procházky po bílém mostě, po břehu řeky. Hoši jí lichotili: „Kolik je vám, slečno? Patnáct? Ale to snad ani není možná!“ Radostně se smála. Když to však začínalo být zajímavé, vždycky ji někdo zatahal za sukni, Gertruda nebo Eliška. „Máš jít domů!“ Cožpak směla mít také chvíli pro sebe? Taktak že se jí občas podařilo ukradnout svůj obraz v zrcadle. Ostatně již nebylo žádnou zvláštností mít ňadra, nebylo to již tak krásné a nové jako kdysi. Usínajíc hladívala své údy s láskou a pýchou. Ani to však příliš nesměla, Eliška, která s ní sdílela lůžko, žalovala: „Proč sebou tak šije? Ať leží zticha! Nemohu spát!“ Její tajné sny se ovšem uhlídat nedaly. Mívala často nepřítomný pohled a fialové kruhy pod očima. Kdo ji to v noci miloval? Někdy — zřídkakdy — potkala Pepíka. Avšak — kdežpak byl Pepík! Na druhé straně řeky, přilepen k stráni, vláčel se po polích, k nerozeznání od šedivých mezí. Naučil se hrbit hřbet, líně se klátit a hladit si rozpačitě kolena. V chalupě bylo práce dost a dost. Pak měl svou páchnoucí, dřevěnou dýmku... Všechno to bylo důkladně zapomenuto. Právě tak jako Sylva a Máňa. Zapomněla na ně, a ony na ni.

Poprvé přišel ten vymydlený dobrák, navoněný pačulí, brzy po Fíniných šestnáctých narozeninách. Slídil kolem domku, pak nejistá ruka hmátla na kliku. Vstoupil. Rodiče se na sebe podívali — tedy nebyli ani překvapeni? — „Aj!“ blesklo Fíninou hlavou, nebylo jí však do vzdoru. Všeho tady měla právě tak po krk. Konečně — proč ne? Byl listonošův synek, udělal štěstí. Paní, u níž byl prodavačem, mu předala svůj lahůdkářský obchod. Byl to mladý pán z Prahy. — „Slečno, dovolte, abych se vám představil. Jmenuji se Nousek.“ — Bylo to nesmírně hloupé, vždyť ho přece znala! Na levé líci měl chlupatou bradavici. Cihlově červené tváře vypadaly spokojeně. Až na ty ovčí oči nebyl zlý. Ale...? Ne, to to není. Byla docela klidná.

Nousek to hnal kupředu plnou parou. Květiny a takové věci — nebavilo ji to. Mívala raději Pepíkovy petrklíče, protože je chtěla mít. Brož? Náušnice? Proč ne, ale ne zde ve vsi, tady je to docela zbytečné. Projevil se naštěstí velmi brzy. Otec, jak se slušelo, mluvil málo a tvářil se kamenně. Hleďme, nyní to vypadalo, jako by se dokonce ještě rozmýšlel! Matka položila svou těžkou ruku Nouskovi na rameno. Vzdech jako z varhanových měchů: „Víte, je tuze nepokojná!“ — Jaká to přepjatá poctivost! Fína se zamračila. Ženichův pohled ji odprošoval. Pak k ní přistoupil: „Chcete?“ Přikývla bez váhání. Seděla u stolu, bradu měla opřenu pěstmi. Chystal se ji políbit na čelo. Odfoukla si vlasy, aby mu nepřekážely.

V únoru byla svatba. To bylo Fíně necelých sedmnáct let. Babky v městě vesele klevetily: „Je to trochu brzy, nemyslíte?“ — „Ach ne,“ vrtěla hlavou druhá, „ta má líbánky už dávno za sebou, bez ohlášek!“ — „Mluvte si,“ myslila si Fína, která leccos zaslechla. Ještě odpoledne odjeli do Prahy.

Rozšněrovával jí střevíčky chvějícími se prsty. Zakoktával se, chtěje cosi chválit, a líbal jí nohy. Pak ho opustila odvaha, nevěděl, má-li, či nemá-li. Vysmála se mu, hlupáčkovi, jako motýl vylétla z larvy. Dýchal těžce s horkou tváří na jejích ňadrech. Fína myslila na černé rytíře, utvořené z mraků, na růže červánků, na dávný, beznadějný pláč.

Za týden: jaký to nádeník! Sledoval jakýsi cíl, který nechápala. Stále s něčím zápolil, s čím nebylo třeba se potýkat, stále o cosi usiloval, a k ničemu to nevedlo. Změní se to někdy? Fína pochybovala. Lítostivě si prohlížela své tělo, mučené ustavičným neklidem. Nemůže mu přece vysvětlit, co sama neví, je na něm, aby to v ní osvobodil, dal tomu smysl! Nedorozumění? Zápasila se slzami, ona, Fína, která nebyla zvyklá se trápit. Ten hlupák! Drtila svůj kapesníček. Chodila po bytě se svítícíma očima. „Fíninko! Fíninko!“ lichotily jí ozvěny zprava, zleva. Nevšímala si jich, domnívala se, že je zrazena. Ruce v kapsách župánku, hleděla k zemi. Mračila se na svůj stín. Večer se opět vrátil Nousek se svými ozáblými prsty a studenýma nohama. Hekal, sténal. Fína vše trpělivě snášela, pohrávajíc si s krajkou podušky. Ráno prohlásila, že bude také chodit do obchodu.

Tam bylo veseleji. Výkladní skříní padalo dovnitř mnoho světla, bloudily tam kořenné vůně a svazovaly se v chuť. Byly tam lehkomyslné váhy a svědomitá pokladna, která zvonila. Přicházelo a odcházelo mnoho lidí. Fína seděla na trůně u dveří a zpytavě si je prohlížela. Hlavně muže. Někteří váhavě rozkládali své peníze. Někteří shrabovali drobné nepočítány — kradmo se dívali do Fíniny unavené tvářičky. Štítivě naslouchala rozhovorům labužníků, kupeckému vyzpěvování svého manžela, a připomínala si všechna svá zklamání. Jako prach jí padala do srdce jistota, že není východiska. Večer, když Nousek s učedníkem stahovali rolety, čekala opodál s bradou v límci pláště, s protáhlým obličejem. Pak šli mlčky domů do sebe zavěšeni. Jejich kroky za nimi výsměšně pokřikovaly.

Mezi zákazníky rozpoznávala pomalu své vlastní. Zapisovala si vděčně do paměti jejich jména. Opět ta stará hra: „Již paní? Ne — není možná!“ Ti, kteří byli vychytralí, porozuměli smutku jejích očí. Nousek se úslužně ukláněl. Shledala, že to vlastně není ani tak potupné — nevadí-li to jim, jí to naprosto nevadí. Manžel odpadal jako vyčerpaný závodník. Zprvu nic nepozoroval, pak počal kolem sebe vrhat neklidné pohledy. Fínu posedl čert. Jen ať to ví! Mstila se mu s veselou myslí: dostal něco, co mu nepatřilo. Marně se poctivě lopotil v úloze manžela. Měl věru štěstí, že ji prozatím bavila jen předehra. Nemohl se však utěšovat donekonečna — jednou učiní Fína další krok na srázné cestě. Začal o tom váhavě, nejistě — tázavé oči Fíniny — pak to upustil z rukou. Leželo to u jejích nohou, svíjelo se to pokořenou ješitností. Pokrčila rameny a krátce se zasmála. Pochopil, že chce-li získat aspoň její sladkou vděčnost, musí sebe sama odsoudit k trpnému mlčení.

V červenci se objevila na nárožích skoro současně mobilizační vyhláška s císařským manifestem. Válka přehodila sklíčka. Nyní mělo najednou všechno jinou barvu. Zakřiknutí dobráci vypínali furiantsky prsa a zatvrzelí nemluvové se počali chvástat. Avšak tragický postoj hrdiny se nehodil Nouskovi, byl kupcem a nikoli vojákem. Tu a tam obavy a zlé tušení spojily nějakou bloudící dvojici, nezdálo se však, že by tento zázrak mohl svitnout též Fíně a jejímu muži. Lahůdkář krájel, vážil, balil a ukláněl se, dnes jako včera. Pozoroval se zlomyslnou radostí, jak se kruh obdivovatelů kolem Fíny tenčí. Byli prosíváni železnou rukou. Fíně zářily oči — rozesílala jimi polibky na rozloučenou.

Rok dobrých výdělků. A pak ještě jeden. „Půjde-li to tak dál, zbohatneme,“ konstatovala suše Fína, „ale to bude asi také všechno.“ Mýlila se. Kdo nebyl vojákem, mohl se jím ještě stát. Ani svým očím nevěřila, když se jednou vrátil s tou věcí na kabátě. „Neděláš si snad ze mne dobrý den?“ ptala se opatrně. — „Nedělám,“ šeptal žalostně muž. Pomyslila na krám — byl to pěkný krám. Rozhlédla se po bytě — nebyl k ní neuznalý. Od hlavy k patě byla zahalena do jeho ostýchavé péče. Něco horkého proběhlo jejími žilami. Spláchlo to všechny nastavené překážky. Úzkostlivě lovila v proudu — pátrala po starých příčinách. Nyní měla náhle proti sobě řadu námitek. Celý den byla zamlklá. Večer ho prosila skoro tklivě: „Dnes ne, buď tak hodný, až jindy. Pěkně se vyspi.“ A z hloubi peřin o chvíli později: „Můžeš tam jít docela klidný, povedu to všechno k tvé úplné spokojenosti.“ Sotva jí asi porozuměl. Loučila se s ním pak jako opravdová žena.

Poctivě zápasila se svým neklidem. Bylo to konečně také v její povaze. Kupodivu šlo to dobře, velmi dobře! Měla ze sebe radost. Vraceli se kulhaví, s obvázanýma rukama — její stará garda. Tvářila se nepřístupně, podávala jim jen konečky prstů. Jen dál — dál! Čas se však, žel, vlekl pomaleji, než si přála. Muž psal skoro denně, pak ustal. To se přece stává! Ale když to trvalo již asi čtrnáct dní... Hryzla si rty, zlobně blýskala očima. Kdo se to míní vysmát jejím nejlepším úmyslům? Čekala dál, čekala trpělivě. Když se už dala tak obtížnou cestou, chce, aby ji za to také někdo pochválil. Kde je srdce, které se má zajíknout nevýslovnou radostí? Není již, dotlouklo. Po dvou měsících se Fína dověděla, že je vdovou.

Šla domů pomalu, opatrně, jako by se bála, aby nešlápla na nesprávnou stezičku. Než opět něco počne, musí si to dřív řádně rozvážit. Jak v tom tedy je? Se svraštělým čelem si prohlížela osudný lístek, pramen svých útrap. Těch posledních třináct měsíců marného sebezapírání! Nezbývá, než přes ně udělat škrt, stavět se na nich nedá. A teď? Zastavila se před zrcadlem, sama nevěděla, jak se před ně dostala. Zase ty staré sny? Vratce, unaveně přecházela po pokoji, vyhýbajíc se nábytku, jako by byla právě vstala z lůžka po porodu mrtvého dítěte.

Týden — dva týdny — moře jednotvárnosti! Dotkla se vlahým pohledem toho, onoho muže — a hle, odevšad přilétly odpovědi. Cudně sklopila řasy a zachmuřila se. To byla ovšem pouhá přetvářka, v hrudi jí už srdce nedočkavě bilo. Než uteklo půl roku, byla v kole. Hodně peněz, hodně vína, hodně smíchu. Krám šel bez ní, sám, jako natažený stroj. Ve dne spala. Ale ještě si nevytáhla novou planetu. Podruhé se přece nespálí! Naštěstí do toho teď již neměl co mluvit tatík Klíma.

Nechávala je před sebou defilovat jako při vojenské přehlídce. Ten má trochu vysedlé lopatky, ten zas koktá, když je rozčilen. Po všech těch trpkých zkušenostech rozuměla své věci docela dobře. Krám ji naučil počítat — sčítala výhody a odčítala nevýhody. Jedné bláznivé noci však zahodila tužku i papír a skočila do proudu pro pouhý černý úsměv. Jaképak fraky? Hotovo — a dost. Hleděli si nadšeně do očí a tropili si společně šašky z těch zbytečných šesti měsíců váhání.

Vedl si ji do bytu pevnou rukou. Ani nedutala, a přece v ní byla ukryta malá šelma, čekající jen na vhodnou příležitost, kdy zježí hřbet. Pro tu chvíli jí bylo docela dobře pod jeho zkušenými prsty. Svými útlými lokty nepozorovaně změřila šířku jeho prsou. Divila se a radovala se ze svého údivu. Byl to ten pravý údiv, byl však vyjádřen a přestal znít. Chytejte prchlé slovo! Zatím se netrudila úvahami a brala si chvatně svoje. Umínila si, že ochutná všeho, čeho ještě nikdy neochutnala. Schválil její bohumilé předsevzetí a zahrnul ji lichotkami. V návalu vděčnosti se mu zakousla do ramene. Domýšlivě se usmál — bylo to tedy dovoleno. Že by se tomuhle neříkalo láska?

Jako horlivá žačka střídala učitele. Ukázalo se, že mnohem více překvapila, než byla překvapena. Stačilo prostě popustit uzdu obraznosti — to ostatní již přišlo samo. Zkusila to s něhou, s odevzdaností, s dravostí, vyzývavostí i ostychem. Výborně! Sama si tleskávala ve chvílích oddechu. Zkormouceným tvářím se posmívala. Bylo-li třeba, také je hladila. Nebylo to ani dost málo nudné. — „Můj manžel?“ — Ach, měla pro to různé tóniny. Vyšel z toho někdy všelijak, chudák! Také na něho žárlili. „Že by se vám chtělo!“ a hrozně se smála. Kteréhosi dne pozvedla sklenku na svých dvaadvacet let. Ne, nelhala. Kdysi bývala hezká — nyní byla krásná.

Když to už začalo být trochu příliš stejné, objevila se Irena jako na zavolanou. Seznámily se v noční kavárně s dámskou kapelou. „Ale jděte, ubohá vdovičko, to není ještě všechno!“ Dlouho si spolu šuškaly v koutě prosezené pohovky. Fína se upamatovala na cosi z dávných let. Pak se k ní Irena nastěhovala se svým kufříkem nevěstky, polepeným značkami všech evropských velkoměst. Ukazovala na něm Fíně jako na mapě: „Tady jsme tropili to — tady ono...“ Kdo by byl řekl, že Fínu také ještě něco překvapí?

Irena měla hubené lokte a vysoké nohy, byla každým coulem víc chlípným chlapcem než ženou. Noci trvaly dlouho. Fína se v duchu smála svým starým, ospalým milencům. Abeceda jejích předností byla znovu probrána veselou a půvabnou řečí. Žádný básník by byl tak Fínu nepochválil. Irenu to nepřemáhalo, naprosto ne, byla-li o to požádána, začala ochotně znovu slovy i doteky. Fína rozkošnicky mhouřila oči... Tak pod jejich okny skončila válka a poznamenané tváře se vracely domů. Někdy se na ně dívaly skulinou mezi záclonami, uštěpačné a skoro nahé.

„Vezmi si do bytu studenty!“ To byla rada Irenina. Mohlo to být novým pramenem zábavy. Fína svolila. Přišli dva bratří, starší ramenatý, vážný, mladší plachý a usměvavý, oba v obnošených vojenských kabátech, s rukavicemi, jejichž prsty se klubaly. Svou nedávnou minulost měli napsánu na čelech. První den je obklopila nezvyklá péče, druhý den tloukli v noci na zamčené dveře. Co to? Ach, Fína zapomněla! Irena se v poduškách kuckala smíchem. Starší sklopil oči, mladší se zapýřil: Fína jim otvírala, košile se jí v rozespalosti svezla s kulatých ramen. Rozdělili se. Chlapečkovi připadla Irena.

Nu což, čeho se jí nedostávalo na půvabech, dovedla vynahradit jinak. Bylo to pěkné manželské soužití. Ženušky na sebe volaly z postele na postel: „Dobrou noc!“

Slova byla rozdrcena chtivými ústy. — „I vy kluci! — Co říkáš, Fíno, nebylo by na čase vysmát se jim do očí? Co říkáš, Fíno, dáme již děťátka od prsů?“ — Fíně se ještě nechtělo. Za šest týdnů vztyčil starší zakaboněné čelo. Mladší hleděl do země. — „Víte to, paní? On si tu utržil ošklivou nemoc.“ — Zapýřila se. — „Ireno ...???“

Zachtělo se jí udělat něco opravdového. Čtla z vojáčkových očí zoufalé odhodlání. Po starých strastech mu nadešly nové. Byl to vlastně chuďas. Cožpak — nabídnout mu něco? Starší se zatvářil nepřístupně: „Děkuji za bratra. Nežebráme.“ — K prvnímu se stěhovaly jejich nuzné kufry, duníce chodbou, otloukajíce omítku. Fína zabouchla dveře, jež zůstaly otevřeny. Ještě to táhlo studeně, byl teprve březen. „Pojď, Ireno,“ pravila Fína nesvým hlasem, „půjdeme se trochu projít.“ Vrátila se jich celá banda a pozdě do jitra klevetily jejich postele.

Hrbáč byl nejčilejší, šikovatel nejodměřenější. Bylo jich celkem šest, ale docela dobře se mezi sebou shodli. Fíně z toho bývalo občas trochu nanic. Očima plnýma výčitek se dívala na svá nenasytná ňadra, která se blahobytně pohupovala, jako by se jich to vůbec netýkalo. To vy jste mě zradila! To vy jste mi lhala! Ve skutečnosti nic není. Mužské hrudníky jsou jen navenek široké a zvučné, uvnitř jsou však docela prázdné... Hrbáč? Je to něco zvláštního. Ale musí se na to pít. Ta Irena, to je satan!... Hloučku se nezavíraly dveře.

Jednou — dvakrát — pak častěji a častěji chodil šikovatel sám. Vracíval se, když druzí odešli. Hovořil. Byla to drsná řeč, ale to, co se z ní dalo vyrozumět, nebylo tak zlé. Všechno se prý dá zapomenout, všechno se dá znovu postavit. Vedle silné ruky. Se silnou rukou. Fína zbystřila sluch. Když osaměla, sundala se stěny zaprášenou Nouskovu fotografii a prohlížela si ji. Tak jako tenkrát? Bylo by to vlastně ze všeho nejlepší. Zkusit to znovu? Och, bude již docela jiná! Od základů se změní. Vždyť — takhle se přece nedá déle žít! Byla hluboce dojata.

A pak jednou řekl šikovatel udivenému hloučku: „Nic naplat, kamarádi, musíte nás tu nechat o samotě.“ Fína drhla podpatkem podlahu. Vojákova modrá blůza visela na věšáku. Byl přece doma. — Hrbáč a ti ostatní se dole na chodníku prohýbali smíchem. Aťsi, jen se smějte! Šikovatel se díval zpod obočí, přeměřoval byt. Druhý den přeměřoval krám. Za měsíc se vzali. Za tři dny po svatbě putovala z domu Irena se svým potměšilým kufříčkem.

Ještě nikdo na ni nevyzrál, až tenhle voják. Fína? Ne, to není už ta stará Fína. Za odvážný úsměv dopadl políček. Za nevyhladitelnou minulost padaly rány. Počalo to neuvěřitelně brzy. — „Počkej ty!“ (Na tom „č“ si obzvlášť liboval.) „Počkej jen!“ — Copak se tady ještě mohlo změnit? Ke všemu jí udělal dítě. Když mu to řekla, mnul si ruce. Má již krám, dům, hezkou ženu, co mu ještě scházelo? Bude to syn. Na staré Nouskově firmě bylo namalováno nové jméno. Nyní bude nové jméno ještě rozmnoženo dítětem. Kdo ví? Ještě nikdo nebyl Fínou tak nenáviděn jako tenhle manžel. Klenutý břich se zvedal pod skleslými ňadry. Ubohá ňadra! Ale neoplakala je. Teď šlo o jinou věc. Tedy — on bude mít své dítě. Kdo ví? Kdo ví?

Mlčky trávila svůj čas doma, teď, když už nechodila do krámu. Odvracela se od zrcadla, aby neviděla svou novou tvář, pokrytou skvrnami. Dítě se narodilo. Muž pospíchal domů — a nalezl je mrtvé. „Jak to, Fíno?“ Byl bledý jako smrt. Dívala se na něho záhadně. Neodpovídala. Nemohl jí zalomcovat ramenem, byli přítomni cizí lidé. Lékař prohlížel dítě, hleděl vážně na mlčelivou ženu. (Byla to velmi mladá žena!) „Kdo byl při porodu?“ — „Vlastně... nikdo. Nevěděla jsem... Volala jsem pozdě...“ stísněně se zpovídala Fína. — Chvilku váhal, pak odešel beze slova. Fínina tvář byla ozářena něčím silnějším než hřích. Ubohá Fína!

Za týden utekla k Ireně. — „Holka,“ ušklíbla se mužatka, „tohle není byt pro mladé paničky!“ — Fína jí ukázala napěchovanou peněženku: „Vydržíme to v klidu nějaký měsíc?“ — Irena vytáhla ze zásuvky krabici s hrubým tabákem a ukroutila dvě cigarety hbitými prsty. „Tu máš, kuř!“ — Žily tedy, přezírajíce budoucnost a vzdorujíce minulosti. Někdy se Fína třásla strachy, když pomyslila na manžela. — „Hloupá,“ posmívala se jí prostitutka, „nač by tě hledal? Ten je rád, že jsi pryč. Má přece krám!“ — Krám, krám — znělo to jako krákání havrana. Irena měla ostatně pravdu.

Po šestnácti týdnech: „Dohospodařily jsme.“ — „Táák?“ — Fína ještě chvíli ležela, pak si oblékla své tmavozelené šaty, nasadila na hlavu malý, lesklý klobouček (byly to všechno věci starší jednoho roku) a uchopila kabelku a deštník. — „Kampak jdeš?“ — Pohrdavě se usmála. „Nebudu přece jíst tvůj chléb!“ A potom: „Však se zas vrátím — kam bych šla?“ — Musí být nějak živa. Bude žít tak, jak to právě jde.

Poněkud ztučněla. Bylo to hloupé, uvědomovala si to s jistým zármutkem. Konečně — není to teď už docela jedno? Za rohem přepočítala svou malou hotovost. Pak kurážně vklouzla do kavárny. Ubohý šedý mls — bílá káva! Chvíli seděla, zírajíc dychtivě do velikého okna.

„Dáma je tak sama!“ houpal se na nepevných nohou. Byl opilý. „Smím přisednout?“ Ovšemže směl. Pil vedle ní své absinty, drmolil jakési galantní chvály. Nebylo to úplně srozumitelné, dalo se z toho však vystihnout, co vlastně chce. Vyšli. Přizpůsobila svůj krok jeho. To tedy je to pravé? Snad. Ano. Jenže — nyní z toho již asi nevyjde. Bude v tom pořád. Již žádní vysnění rytíři, již žádné květiny za pouhou sladkost žhavého úsměvu...

Svléknutá, zpustošená, zbavená poslední iluze, s první, dosud nezrozenou kletbou pod zhořklým obloukem jazyka, byla zachvácena touhou všechno říci. — „Nežvaň!“ bručel mrzutě, ale poslouchal. Ztrhané rysy stárnoucí mužské hlavy na podušce vedle ní. Lehce se dotýkala řídkých, prošedivělých vlasů. „Byla jsem... žila jsem...“ tichounce se to navíjelo z jejích úst na krvavé přadýnko bolesti. Víčka se mu klížila, bála se, že jí usne. U dítěte se zastavila. Má říci, že zabila? Ne, raději řekne, že umřelo. To slovo pro něho bylo krutou vzpruhou. Rozžhaveným železem, ponořeným do rány. „Umřelo? Umřelo?“ Jeho tvář zvarhánkovatěla, opilství podlehlo hroznému žalu: „A já svoje před týdnem pochoval!“ Hekavý, ohyzdný pláč jím lomcoval. Svíjel se, válel se, rozkopávaje ložní prádlo. Fína strnula úžasem. Jižjiž se jí oči zalévaly slzami stejného hoře, a tu se jí náhle zmocnila ošklivost. Dál — dál od takových věcí! Být sentimentální, to by tak ještě scházelo! Nenápadně se oblékla a vyklouzla ze dveří.

Zastavila se na nároží. Byla temná noc. „Začíná to špatně,“ pomyslila si letmo. Opilec jí zapomněl zaplatit. Teď aby se bála strážníků! Ech, všechno, jen ne ta protivná, uslzená tvář! V mlhách nad ní se řídce kmitaly hvězdy. Pozvedla k nim oči, ale rychle je zase sklopila — ode dneška, a navždy již, jen prach a bláto ulic! Nakrátko ji zachvátila lítost. Vždyť jí není ještě ani pětadvacet let! Mládí... Mládí? Pak to byl už jen prázdný zvuk.

Počalo jí být zima. Zatetelila se, zívla. Na protějším chodníku se ozvaly kroky chodců. Hluboké mužské hlasy. Dobrá! Vystoupila ze tmy.

/I927/

Figurka z porcelánu

Dali dítěti jméno Vita, což bylo vrcholem vší opovážlivosti, neboť kdekdo věděl, proč již déle než rok, den co den, dochází notář Vít Munzar do Kroupova domku. Městečko se rozhořčovalo jen po straně, ale bába Štercingrová, které pro její zlou hubu říkali dršťkatá Pepka, se vzchopila k činu. Vyčíhala si pěkně křtinový průvod, dokázala, že kvůli ní poodhrnuli kostkovaný pléd s dětské tvářičky, a pak pokřikovala, že je to celý tatínek, s tak drzou mnohoznačností a chechtala se tak vyzývavě, že olysalý pan kmotříček upustil od svého původního úmyslu tvářit se blahosklonně a spokojil se pro zbytek obřadu chladným a odměřeným vystupováním. Celý měsíc se lidé této příhodě smáli a dokonce si Pepky trochu vážili, byli jí vděčni za ránu, tak obratně zasazenou. Co se týká tatíka Kroupy, shodly se úsudky u pump a na prazích domovních dveří v tom, že přílišná dobrota škodí a že by se ten hlupák měl přece jen trochu stydět. Když se však paní Matylda se svým sebevědomým úsměvem objevila na náměstí, jedovaté jazyky utichly. Byla to dáma velmi vznešená a velmi nedůtklivá — a konečně, co tě nepálí, nehas!

Do svých osmi let žila Vita dětství, které nemělo daleko do bídy. Měla panenky z hadrů, obnošené šaty, a pamlsků téměř neznala. Nikdo si jí tuze nevšímal, protože obě starší sestry, Míla a Ida, již dospívaly. Hrávala si sama nad domkem v pískovišti. Její drobný, ztrápený a velmi tichý tatínek měl vždycky tolik věcí na práci, když by ho byla ráda měla pro sebe, a matka — oh, o matce se nikdy nedalo říci předem, usměje-li se nebo udeří. Přítelkyň neměla, paní Matyldě byly všechny cizí děti protivné, nesnášela návštěv drobotiny, která jen všechno pošlape, zpřehází a rozláme. Zbývala tedy jen strmá, travnatá stráň, posázená štěpy, na níž zjara kvetly sedmikrásy, a dole rybníček, podobný kalnému oku, okrouhlý, tesklivý, který ve dne obrážel plující oblaka a v noci hvězdy. Nebylo toho příliš mnoho pro dítě, jako byla Vita, ale jakáž pomoc, později toho bylo více, mnohem více, než o čem se kdy Vitě snilo: v deseti letech měla svou bonu, která ji vodila do školy a ze školy, vlastní malou ložnici v zadním křídle továrny a nejhezčí šaty z celé třídy.

Nedalo se popřít, že tento blahobyt byl dílem paní Matyldy. Jak se později ukázalo, byl to poněkud vratký blahobyt, ale na tom konečně nezáleží. Když na radničních opakovačkách odbilo šest, vyjížděly z továrny ve velikém, žlutém kočáře, matka, Ida, Míla, Vita a s nimi mladý, černovlasý účetní Braun. Braun sedával na kozlíku vedle vyšňořeného, nadutého kočího, ale jeho bílý chrt se rozvaloval v kočáře u nohou dam a spokojeně zíval. Na náměstí vystoupili a hodinu se velkopansky procházeli po korze, zatímco koně křesali jiskry z dláždění před Fouskovou hospodou. Dělníci a dřevaři, robotící na nové lesní cestě za továrnou, měli skoro denně ušlechtilou podívanou, když za polední přestávky na kládách a na hromadách štěrku ukrajovali a žvýkali sousta svých chudých krajíců. Po pískem posypaných cestičkách tovární zahrady se vznášela hrdá a krásná paní Matylda s chrtem po boku a v jejích patách se plížil věrný panoš Braun s ulámanými poupaty v ruce. Braun byl lišák, dovedl se přizpůsobit každé okolnosti, měl v tváři věčný, prolhaný úsměv.

Vitina bona, Pluhařka, byla právě taková, jaká se dala v městečku sehnat: docela obyčejná, dobrosrdečná a ustaraná žena. Ráda vzdychala a ráda slzela. — „Proč pořád brečíte?“ utrhovala se na ni Vita a dupala nožkou, obutou do červeného střevíčku. Však se na Vitu také utrhovali. Někdy měla mnoho zbytečných otázek. „Anno,“ (Pluhařka se jmenovala Anna) „proč mi Míla s Idou říkají, že nejsem jejich, že jsem Munzarova?“ — „Anno, proč dnes matka v účtárně křičela na Mílu a Braun seděl u psacího stolu a hloupě se smál?“ — Pluhařka obyčejně odpovídala jen povzdechem. Nemohlo se přece tomu křehkému ptáčeti, té pánovité berušce říci, že mají toho ulízaného hejska všechny tři dohromady!

Chtěla-li, dovedla Vita také mlčet a brzy poznala, že je to vlastně velmi výhodný způsob vyzvídání. Předně nebývala tak často bita, když se méně vyptávala a víc se snažila sama přijít věcem na kloub, a za druhé snadno a zcela nepozorovaně pronikla mnohé záhady. Tak například proč se Míla každý den po obědě převléká ze svých úzkých domácích šatů do sukně a blůzy se zapínáním vpředu? Nuže, objevilo se, že zatímco matka v té době asi na hodinu uléhá, schází se Míla s Braunem v účtárně, kde mladík dovede svými hbitými, zkušenými prsty tohoto oděvu znamenitě využít. Nebo proč Ida chodívá odpoledne číst knihy do veliké zahradní besídky, zavírá se tam, a dokonce i zatahuje záclonky? Do této zabedněné skrýše totiž vniká týž účetní Braun, když se byl předtím chvíli nenápadně procházel po zahradě. Matka? Oh, matka se tím ani tuze netají, že má ráda chlapečka jako vlastního syna! Bylo opravdu hloupé, že do této veselé, zajímavé rodiny nebyla přijata také Vita. Má s tím snad něco společného to, že není jejich, že je Munzarova?

„Viktore,“ zeptala se jednou Vita hezky zpříma, vystoupivši nenadále z rybízového křoví, „proč mě vlastně nikdy nepolíbíte jako matku, jako Idu a jako Mílu? Myslím, že to není od vás hezké.“ — Pes Frigo natáhl dlouhé, chundelaté nohy až ke špičkám jejích střevíčků a líně vyplázl dlouhý, vlnitý, červený jazyk. Braunovi svitlo v očích ironické světélko. „Nevěděl jsem,“ pravil úlisně, „slečinko Vito, že byste o to také stála!“ A jak tu tak na něho výbojně hleděla, napjatá jako struna, s vráskou usilovného přemýšlení uprostřed čela, sehnul se k ní a dlouze, obřadně ji políbil. Bylo to opojné, temné a vonělo to jemným cigaretovým kouřem. — „Viktore,“ volala za odcházejícím, „a proč mně vlastně říkáte slečinko Vito? Říkejte mi raději jen slečno!“

Vita velmi dobře věděla, proč byl Braun vyhnán z továrny onoho podmračného, podzimního odpoledne. Matka měla křiklavý a rozklížený hlas a vlasy jí poletovaly po šíji. (Byla to žárlivost nebo morálka?) Braun se drze usmíval a loudal se ve směru chvějícího se ukazováku. Tatínka Kroupu nebylo ani vidět. Ida hlasitě vzlykala v dobyté besídce, měla nad levým okem modřinu a z nosu jí mechanicky kapala krev. — Potom přivázali bílého chrta ke staré psí boudě a tam od té doby trávil své dny, které pozbyly ceny. Nový účetní do továrny nepřišel, shledalo se, že pan Kroupa docela dobře zastane všechno sám. Zato začal docházet z města pan lékárník na odpolední besedy. Ten však cele podléhal pouze kyprým vnadám paní Matyldy.

O prázdninách, když bylo Vitě dvanáct let, ocitla se poprvé mezi městskou mládeží. Studenti pořádali odpolední taneční zábavu v blízké výletní restauraci. Od matky a sester to byla ovšem nesmírná milost, že ji vzaly s sebou, a rozmar jako všechno ostatní. Seděla upjatě na jevišti mezi dámami s dívčí stuhou ve vlasech a dívala se dolů na tančící velikýma, udivenýma očima. Židle byla vysoká, nedosahovala nožkama na zem.— „Nikdy jsme ji ještě neviděli, tu vaši sestřičku, mezi sebou,“ pravil vlasatý právník Mileně při promenádě. „Jestlipak už dovede tančit?“ — „Hm,“ řekla dívka neurčitě. A po chvíli: „Vlastně ani nevím, co všechno umí nebo neumí.“ — Pak to s ní zkusil jeden velmi malý, pýřící se studentík. Způsobně se na něho usmála a sesunula se důstojně ze svého trůnu. Bohužel, budili spolu nežádoucí pozornost. Rozehřátí chlapci a děvčata se chytili za ruce a divoce kolem nich křepčili. Tančila však docela slušně, bylo to od nich opravdu hloupé, že tropili takový povyk.

Ještě téhož léta to doma prasklo. Zaviněný úpadek — druhým slovem kriminál. Poplašený tatínek i hrdá paní Matylda kamsi zmizeli. Ostatně, tomuto zmizení se nikdo v rodině nepokoušel dávat jiné jméno, než jaké mu patřilo. Míla se stala hospodyní, bylo však obtížné nakupovat k obědu, když nebylo z čeho a když nikdo nedal na úvěr. Nastaly to zatraceně krušné doby. Nedá se upřít, ale tentokrát Pluhařka prokázala, jak cítí se svou malou slečinkou. Vita se tajně krmila, schována v křoví, zatímco Anna pokrytecky vzdychala na pěšině. Nějaké zvláštní pamlsky to nebyly, ale chutnaly znamenitě. Když to tak trvalo již asi deset dní, praštila Míla bílou zástěrkou, která byla viditelným odznakem její hodnosti, a proklela celý dům i nepřítomné rodiče. Pak se sebrala, prodala v městě u zlatníka svůj náhrdelník z českých granátů a za stržené peníze odjela do Prahy k babičce. Nyní bylo na Idě, aby se chopila domácího žezla, jenže hned následujícího rána se zjistilo, že po ní není ani památky. „Co teď, slečinko Vito?“ přemýšlela Anna nahlas s rukama na břiše. „Nejrozumnější by bylo, abyste šla k nám.“ Tak se Vita nastěhovala do Pluhařovic baráku a stala se na dva měsíce modlou jejich ušpiněných dětí.

Švec Pluhař byl čtenář a filosof, půjčoval Vitě knihy. Byly to zamaštěné, zprohýbané knihy a vyprávělo se v nich o hrdinské lásce a šlechetném sebeobětování. Vita čítala se slzami v očích, dokud slunce nekleslo pod obzor. Tak ji nalezl na hubeném polštářku přízemního okna student, který s ní tančil o prázdninách. Údiv, ostýchavá slova. Nakonec se vyjádřil velmi příkře o dojímavé knize. Nebylo to od něho zrovna chytré, Vita se mračila. Aby to napravil, slíbil, že jí přinese něco lepšího. Tak se Vitě dostala do rukou literatura, plná odvážných, buřičských myšlenek. Pluhař si na tu studentovu knihu nasadil brýle, čichl sem, čichl tam, ale neříkal nic. Už dlouho se mu nestalo, aby někdo pohrdl jeho starými knihami. Nové knihy vysvětlovaly mnoho z toho, co Vita sice tušila, ale nevěděla.

Stín, který se jednoho dne položil mezi čtenářku a slunce, nebyl nikdo jiný než sama paní Matylda. Dokonale oblečená, klidná, s povýšeným úsměvem přijímala Pluhařčiny omluvy. „Ano, ano,“ schvalovala roztržitě, „docela dobře jste to provedla.“ Ke všemu se vytasila s penězi. No ne! Vita prostě žasla. Pak byla ovšem zas poněkud zklamána, když ji matka nevedla do továrny, nýbrž do těsného, nevlídného domku nad rybníčkem. — „A kde je tatínek?“ — Paní Matylda přeslechla tuto nenáležitou otázku.

Dobrácký, pokorný pan Kroupa se vrátil až někdy uprostřed zimy. Nikdo se ho neptal, kde byl, jak se tam měl, a jemu se také nechtělo nic vypravovat. Ani se doma tuze neohřál. Jako zázrakem se mu naskytlo velmi výhodné zastoupení jisté veliké firmy a za těchto okolností — opravdu, bylo by přímo hříchem mařit zbytečně čas! Paní Matylda s Mílou nic nenamítaly a Ida dokonce podotkla, že na ten nápad mohl přijít už dřív. Jak by ne — Ida! Kde ta byla v zlých dobách po úpadku továrny, Vita se nikdy nedověděla. Děvčata Kroupová nebyla příliš sdílná ke své mladší sestře, která nebyla ani tak zcela jejich sestrou. — Po otcově odjezdu osiřela malá domácnost jen na krátký čas. Potom náhle domek nebývalé ožil.

Prvý se přihlásil věrný pan lékárník. Nebylo divu, že tento společenský pán si s sebou přivedl svého přítele profesora. Profesor měl však kolegu, a tak byli nyní již čtyři do taroků. Naneštěstí paní Matylda toho v této hře mnoho neuměla a také jí spíše příslušelo místo hospodyně. „Bylo by nejlepší, páni, kdybyste si našli ještě toho čtvrtého!“ Oh, což o to, čtvrtý se našel lehce. Byl již skoro stařeček, ale pořád ještě činný a čilý, ten pan soudce Egert. Chovali se k němu se všemi možnými ohledy. Nosil zlaté brýle, tabatěrku a červený kapesník. Vitě hladíval líčko: „Nu copak, děvčátko, jestlipak dala už nějakému mládenci hubičku?“ Byly to slizké dotěrnosti a nebyly tuze příjemné.

U taroků bývalo veselo. Ida odtamtud chodívala důkladně rozpálená a matčin hrdelní, krůtí hlas býval slyšen ve všech jeho umělkovaných kadencích. Nyní byli hosté oslovováni už jen profesore, lékárníku. Druhý profesor na rozdíl od prvého byl titulován šilhánek (což bylo dosti brutální, neboť skutečně šilhal) a soudci Egertovi se říkalo zkráceně dědku. Docela jistě se vedle v pokoji skvěle bavili, jenže Vita nebyla dovnitř zvána. Náramně ji to mrzelo, v duchu posílala na uzamčené dvéře vášnivé kletby. Nyní trávila svůj čas opět docela sama. Pluhařka byla propuštěna ze služeb, jakmile se Kroupoví nastěhovali do starého bydliště. Rodině se však začalo vést zase poněkud lépe — nebyl to špatný nápad, ty taroky! Páni považovali za svou povinnost přispívat tak trochu na domácnost, která je vlídně přijímala a hostila.

Ještě jednou se vrátil otec Kroupa domů, a to právě na vánoce. Byl podivně zasmušilý a málomluvný, s dětmi se bolestně loučil, když odcházel. Idě i Míle to bylo protivné, neměly to rády, tyhle sentimentální krámy. Proč jen nešel raději k Vitě, která přímo prahla po jeho smutných polibcích? Oh, polibek, jímž se s ní rozloučil, byl docela chladný a byl jen studenou pečetí předchozích polibků. — Otec Kroupa odjel na Štěpána a na Silvestra se v jednom cizím hotelu oběsil. Nenašly se u něho ani peníze, ani dopis. Byla to tuze trapná záležitost pro domek nad rybníčkem! Nezbylo než se navléknout do černých šatů a tvářit se zdrceně. Samozřejmě, jenom pro první čas. Jediná Vita nedostala černé šaty. Proč? Dokonce se odvážila protestovat. — „Ty?“ pravila jízlivě Míla a pak se všechny smály. Přes to vše byla Vita jediná, která si poplakala pro toho cizího člověka.

Od Vitina prvního tanečního vystoupení uplynul celý rok. Opět byly školní prázdniny, tentokrát její poslední, a studenti pořádali programový večírek s tancem ve vesnické hospodě. Pozvány byly ovšem jen Ida s Milenou, hoši však naznačili, že v tom snad nebude nic tak zlého, když s sebou přivedou také tu maličkou. Byl tu sice smutek, ale u Kroupů se nedalo na takové hlouposti. Ostatně — jakýpak smutek? Na Valše hrál jen orchestrion, podlaha byla sukovitá, petrolejové lampy ohavně čadily, to vše však nemohlo být na překážku velmi nenucené zábavě. Vita šla z ruky do ruky. Bílá, drobná, něžná, podobala se filigránské loutce, průhledná nevinnost jejích očí však byla v rozporu s jejími úsměvy, za nimiž jako by se skrývala melancholická zkušenost. Když se děvčata rozešla domů, pravil medik Groh při osmém pivě svému podroušenému druhovi: „Ta malá Vita má ale kuráž!“ A po chvíli: „Z té něco bude!“

Lež byla u Kroupů mateřštinou. Jak jinak by se bylo také dalo provést, aby se Vita dostala na dostaveníčko? Při prvé schůzce šla se svým studentem rozpačitou procházkou, při druhé se již líbali. Pyšně ji pak doprovázel téměř až k samému domku, tam je však potkala paní Matylda. „Co? Tys zapomněla, že je ti teprve třináct let?“ Patrně by to nebylo dopadlo tak zle, kdyby Vitě nebylo uklouzlo několik prostořekých vět. Chtěla se jen pochlubit, že si je vědoma toho, jaká to je vlastně od matky hnusná komedie. To však bylo právě to nejhorší, co se dalo říci. Míla se cynicky chechtala, zato Ida projevila neobvyklé milosrdenství a zalepila náplastí Vitin krvácející ret. Nežli ulehla, ukazovala Vita sestře v návalu vděčnosti modřiny na svých křehkých ramínkách a vzlykala přitom hanbou a lítostí. „Jsi husa,“ pravila jí dívka zívajíc a ťapkala bosýma nohama po podlaze, „my to víme a ona to také dobře ví, že je jen docela obyčejná kurva!“ — Vita byla přece jen ještě velmi mladá, zatajila dech, ale pak spolkla strašlivé slovo jako pochoutku. „Budu vždycky bita, přistihnou-li mě,“ myslila si, když usínala, „nuže, dobrá, vše vězí jen v tom, nenechat se nikdy přistihnout!“

Domov byl Vitě smutnou školou. Život matky a sester ji přesvědčil o marnosti všeho mravního rozhorlování. Léta špatného příkladu ji naučila mluvit hezky bez obalu. Nebyla hloupá, aby se tím, co věděla, všude blýskala, její výrazy ji však zrazovaly a tak se stalo, že ti, kteří jí naslouchali, si řekli: „Tak mladičká, a už tak zkažená!“ — Hoši usoudili: „Je prohnaná.“ V její přítomnosti jim srdce vzrušeně bila. Jen ostych jim bránil, aby si k ní dovolovali více, než bylo slušno, našli se však mezi nimi mnozí, kteří si rádi hráli na řemeslné svůdce, a ti se mnohoznačně usmívali, kdykoli o ní hovořili. Jejich obdivovatelé ochotně přidali několik vymyšlených pikantních podrobností. Bylo na tom snad něco divného, když byla dcerou takové matky? Z ojedinělých žvástů byla upředena pověst hrozná, lživá a podlá. Vita se zarazila, když se dostala až k jejímu sluchu, nemohla ji strávit, pak ji však přemohla hořkost. Instinktivně vytušila, že půda pod jejíma nohama se houpe. Kdo ještě věří v její dětskou čistotu? Bylo to trochu předčasné, být takhle ceněna. Učitelka na ni hleděla nevraživě. Katecheta neskrýval svůj odpor. Spolužačky se nakazily nedůvěrou svých vychovatelů.

Míla měla opravdového ženicha. Nyní se o tom již nedalo pochybovat, když přišel v cylindru a s kytkou v ruce. Matka se s ním zavřela v pokoji a dlouho s ním o samotě rozmlouvala. Pak teprve zavolali Mílu. Vyšli odtamtud již jako pár a chodili spolu okázale po městském korze, tklivě do sebe zavěšeni. Večer ho Míla vyprovázela na nádraží. — Hubený hoch. Velmi vážný hoch. „Miluješ ho?“ zeptala se Vita sestry vzrušeně, když uléhaly. — Míla vypukla v upřímný smích: „Hlupačko, cožpak nevíš, že mi je už šestadvacet let? Chceš snad, abych byla ještě naivní?“

Od té doby ženich přijížděl častěji nebo řidčeji, podle toho, jak mu úřad dovoloval. Vitě vozíval dárky, jaké se dávají dětem, a ona ho za to divoce nenáviděla. „Blbeček!“ Měřívala si ho pohrdavým okem. Naštěstí brzy vystihla, že to tajemné zasnoubení je vlastně jen velikou švandou. V celé věci bylo skryto pěkné čertovo kopýtko, malá, zakuklená pomsta: „Ty neznáš Mílu, ale já ji znám. Počkej, spálíš se!“ Chtělo se jí vmésti mu to do jeho vodově modrých očí. Málem by se jí byla naskytla lepší příležitost, ale ta nakonec zle vyplatila samu Vitu.

Paní Matylda zjednala montéra, aby zavedl do domku elektrické osvětlení, sama však musela náhodou zrovna odjet. (Obchodní cesta, několik dní naprosté volnosti.) Dům byl svěřen Idě a Míla dostala za úkol hlídat dělníka. Byl to uctivý a velmi zamlklý hoch, ale Míla si vzala do hlavy, že ho probudí k životu. Musí se uznat, že se jí v tom dařilo znamenitě. Mladík se také ukázal mnohem méně nezkušený, než se zprvu zdálo, a Míla, která hravě přeskočila všechny překážky, které se obyčejně stavějí mladým lidem do cesty a jen zbytečně zdržují přirozený běh věcí, dostala se s ním za jediné odpoledne pozoruhodně daleko. — „Ido, je to hezký kluk,“ řekla významně večer po montérově odchodu. Byla rozdováděná a bojovně blýskala očima. A po večeři oznámila ještě významněji: „Ido, dnes si lehnu nahoře v pokojíčku.“ — Pokojíčkem byla zvána malá rezervní ložnice v podkroví, kam se děvčata uchylovala, když jejich vlastní pokojík byl propůjčen hostům. — Ida se ušklíbla. Muselo v tom vězet něco velmi zajímavého, hlásila-li se Míla o právo spát sama. Vita, jíž se usměvavý hoch v modrém oděvu líbil, se hluboce zamyslila.

Kolem půlnoci se strhl u domovních dveří povyk. Paní Matylda se nenadále vrátila z cest a přivezla s sebou Mílina ženicha! „Kdo je tam nahoře?“ lomcovala klikou a ječela do klíčové dírky. (Pokojíček měl jediné okno právě nad vchodem.) „Kdo je tam nahoře s jednou z vás? Viděla jsem mužskou hlavu. Slyšela jsem ženský hlas. Která z vás to tam s ním je?“ Ida se tetelila chladem i hrůzou u zamčených dosud dveří. Bylo pozdě zapírat, neprozřetelné stíny na zácloně asi všechno prozradily. Před domem však stál a neurčitě se usmíval Mílin ženich! „Nic nevím... nic nevím...“ zimničně drmolila Ida. Z matky šel vždycky strach, když se rozvášnila, a nyní to hrozilo přímo katastrofou. Tu dívka spatřila za svými zády drobnou postavičku v dlouhé noční košili. Vita! — — „Jdi tam! Jdi tam!“ spíše naznačovala, než šeptala. Vita šla.

Tak byla přistižena za kompromitujících okolností ve společnosti zaraženého montéra. Postel byla zřejmě jen narychlo ustlána. Na stole stála otevřená láhev likéru, ukradená z matčiny spíže. Zatímco nahoře křikem a vřískotem drnčely okenní tabulky a padaly nemilosrdné rány, probouzela se zdánlivě nevinná Míla ve svém vlastním lůžku z předstíraného sna. Konečně se odvážil zakročit sám ženich: „Ó, prosím, nebijte ji už, vždyť je ještě malá, neví ani, co provedla!“ Nyní se do toho vložily také poloustrojené sestry a dostaly ji málo živou ze spárů paní Matyldy. K ránu hladila Míla kradmo pláčem opuchlou a ranami znetvořenou delikátní Vitinu tvářičku, bezmyšlenkovitě střídajíc „hrdinskou zachranitelku“ s „hodným andílkem“ a plaše ji líbajíc na zamodralá víčka.

Rozvzteklená paní Matylda si neodpustila skandální a zahanbující proces proti domnělému svůdci nedospělého dítěte. Již se schylovalo k lékařské prohlídce, která by byla záhadu osvětlila překvapujícím způsobem, když tu náhle uražená matka viníku odpustila a všechna dosavadní tvrzení odvolala. Tajemství tohoto neočekávaného obratu záleželo v tom, že montér, který se octl v úzkých, neboť se rozhodl neprozradit svou pravou jednodenní milenku, a současně se bál následků pro případ, že by se důkaz pravdy povedl (kdo by se byl odvážil věřit v nevinnost té zkažené Vity?), uposlechl rady životem protřelých lidí a několikrát paní Matyldu navštívil. Vitě nebylo neznámo, jakým způsobem se podařilo mladíkovi matku usmířit. „Oh,“ pravila sestrám, „ten si asi pochutnal!“ — „Co myslíš?“ ušklíbla se Ida. „Mužští jsou zvyklí na horší sousta. Tobě se nezdá být matka dosti žádoucí? Jen se na ni lépe podívej, ty — ty — porcelánová panenko!“ — — Za dva měsíce se Míla vdávala.

Příhoda s montérem se naštěstí udála až po prázdninách, když Vita měla již školu za sebou, do svých prvních dívčích let si však nesla něco, před čím se ostentativně odvracely počestné matky, když ji měly potkat. Dokonale slušní studenti z městečka se usnesli nikdy již nezvat Vitu mezi sebe. Nejprve zpozorovala úpěnlivou nejistotu pohledů, když se nic zlého netušíc připojila k štěbetajícímu hloučku na náměstí. „Tááák?“ řekla si. „Zbabělci!“ Zakabonila se a dala sbohem. Potom potkala svého bývalého rytíře a pokusila se ho povzbudit rozkošným úsměvem. On se však krvavě zapýřil, sklopil oči a odplížil se. „Stydí se mě znát!“ bolestně svitlo Vitě. — V jediné probděné noci si umínila uzavřít své srdce každému dalšímu příkoří. Ale jak se těšívala na své příští úspěchy mezi mládeží! Jak si představovala krásné být dívkou! Aťsi! Nepotřebuje již nikoho. Stačí si sama.

Po zbytek léta a přes celou zimu setrvala Vita ve vzdoru proti šosáckému světu, který ji odsoudil. Žila jako malá jeptiška, sledujíc zas jako kdysi plynutí oblaků v kalném oku rybníčka, rej svatého listí v usínající štěpnici a konečně sníh, sníh, lepící se na římsy ve váhavém tanci. Zřídkakdy se jí dostala Idiným prostřednictvím do rukou kniha. Vyšívala, hleděla oknem, trpělivě vítala matčiny návštěvy a psala úhledným písmem jednoduché obchodní listy. Paní Matylda, která se dostala do let, kdy žena počíná neodvolatelně odkvétat, plnila dny svými bláznovskými nářky. „Mlč,“ okřikovala ji drsně Ida, „neužila jsi už dost?“ Byla také čím dál podrážděnější — nemohlo být již žádné pochybnosti o tom, že se pomalu stává starou pannou. Asi uprostřed zimy se paní Matylda rozhněvala na smrt s Mílou a jejím mužem, a tak jejich styky, beztoho vzácné, ustaly nadobro. V domku se žilo ještě tísnivěji. Taroky vzaly za své, přežily se jako všechno na světě, a noví nápadníci z městečka se zatím nehlásili. Zbývali již jen obchodní cestující, ti přelétaví ptáci, kteří brali ochotně za vděk ledabylým pohostinstvím právě tak jako překyselenými polibky paní Matyldy. Byl to nyní zas již jen obchod, který živil rodinu nad rybníčkem.

Než nadešlo jaro, Ida se s matkou poprvé seprala. Dívce svítila již dávno v očích zvrácená touha zkusit, jaké by to asi bylo. Jakmile se naskytla příležitost, neodolala a vrátila políček. Od té doby byly bitky na denním pořádku a časem se proměnily v neustávající, vleklý zápas o fyzickou nadvládu, neboť válečné štěstí se ukázalo vrtkavým. Ida byla mrštnější, paní Matylda měla těžší váhu. Kousávaly se, škrábávaly a ječívaly u vytržení. Obyčejně končily rvačky smírem. Matka s dcerou se zamykaly v pokoji a utichaly, popíjejíce sladký likér. K jakým poznáním je dovedla jejich útočnost? Vita sedávala na nízké stoličce u kamen s pažemi spuštěnými v klín a před očima se jí znovu zjevovaly scény z nedávného zápasu: potrhaný rukáv, jímž svítilo bílé maso, vypjaté lýtko, krvácející rána na šíji. Sama z toho trpěla nesnesitelnou kocovinou a cítila, že počíná obě ženy strašlivě nenávidět.

Slabý pokus o osvobození se stal v polovině května. Jak žiji? Proč žiji? Několik buřičských otázek prostehlo oblohu její zasmušilosti krátkými a ostrými záblesky. Maloměstská společnost? Hm — konečně jsou také jiní lidé na světě. Vitě přišel do cesty nejstarší Pluhařovic hoch. („Není-liž pravda, vždyť to je docela jedno, ať jsem právě taková, za jakou mě mají!“) Reminiscence na dávné časy způsobily, že seznámení nebylo příliš trapné. Vašek, který byl zedníkem, měl ruce až u země a klátivou chůzi. Hlavní závada však vězela v tom, že v něm zbývalo ještě trochu starého modlářství k slečně. To, co Vita vlastně chtěla, se nyní ukázalo skoro nemožné. Nechala se tedy trpně a s rezignací zbožňovat. S úspěchem se s ním scházela za hustým zahradním plotem a pozdě večer se vracela oknem do svého pokojíku. Hašteřivá Ida ji vítávala dvojsmyslnými narážkami, které zněly z jejích úst poněkud opovážlivě. Za týden se z Vaška stal hrdina: „Nedám si tě vzít,“ tvrdil, „neboj se!“ A ukazoval jí železný boxerský prstenec. Nakrátko zatoužila Vita po tom, aby je překvapila matka. — — Pak ji zčistajasna všecko omrzelo a zanechala Vaška pustému zoufalství zhrzené lásky.

Agent Hartl byl jedním z těch, kteří navštěvovali paní Matyldu se znuděnou věrností ošumělého světoběžníka. Měl obrovský břich, strnulý pohled a chvějivé ruce. Byl však chytrý a měl peníze. K tomuto rosolovitému kolosu připjala Vita bláhovou lodičku své naděje. Mohl snad Vašek Pluhařů znamenat nějakou žádoucí změnu v jejím osudu? Pouhé pomyšlení na něco takového bylo směšné. A oč vlastně šlo? Dostat se odtud stůj co stůj. Kdo jí k tomu pomůže? Lákavá představa otcovského přítele nabyla určitých a neodolatelných forem. Vita, vetřelec od kolébky, dítě rozvráceného domova, kořist vražedných okolností, rozhodla se vsadit vše na tuto slizkou kartu. Tak došlo k jejímu zdánlivě nepochopitelnému, odpor budícímu únosu.

Hartl přijel. Celé odpoledne ho paní Matylda častovala skřehotavým smíchem a ponurou výstavou svých půvabů. K večeru nezvána, nečekána mezi ně vstoupila Vita. Nevšímajíc si matčiných rozhněvaných pohledů, přisunula si židli co nejblíž ke klímajícímu hostu. Svým křehkým a nekonečně jímavým mládím a několika hebkými úsměvy zvítězila nad matkou, dříve než ta se nadála, že válka je vypovězena. Břicháč ožil a rozplýval se v úsluhách. Vložila tedy do hry všechnu svou lest a všechnu svou sílu. — „Musíte mne odtud odvézt, rozumíte? Chci to!“ důrazně a skoro plačky mu pošeptala v nestřežené chvíli. Vypoulil na ni své rybí oči, byl však získán, sotva byl návrh vysloven. V domku se dlouho svítilo. Paní Matylda to dokonce zkusila s klavírem. Půl hodiny s ním zápolila topornými, rozhořčenými prsty — tóny však zněly falešně a nemohoucně se tratily v tiché jarní noci. — Druhého dne Vita z městečka zmizela.

Když se zas po osmi měsících vrátila (návrat byl dříve řádně diplomaticky vykorespondován), nebyla to již Vita, ale spíše jen její stín. Udivená poznání si sedla do podkreslených důlků jejích očí a v tvářičce porcelánové loutky se objevil nový, dosud neznámý rys — vráska zklamání. Z těch málo snů, které jí zbyly, vyloupeny byly i ty poslední. Otcovský přítel rozuměl romantice poněkud jinak, než jí rozuměla Vita. Zprvu jí dával najevo své samozřejmé tužby opatrnými dárky, když se však stále jen setkával s jejím naivním, vděčným pohledem, zaútočil přímo. Nebyl odbyt, ale byl pokárán. Dobrá, bláhová panenko, zkusíme to tedy jinak! Byla sezvána menší společnost k zábavě v úzkém kroužku a při tom se pilo víno. Ačkoli se Vita dívala na holý život od dětství hezky zpříma, neměla dosud příležitost zvědět, jak to vypadá, když se pije rychle. Zpívala a tančila, ještě chvíli byla středem cynického zájmu pěti starých mládenců a dvou prostitutek, potom však povadla a nechala s sebou volně nakládat v své blažené a necitelné opičce.

Hartl byl poněkud překvapen, když zjistil, co koupil tak lacino, ale byl již příliš stár na to, aby to pro něho mělo nějakou cenu. Spíše byl znepokojen. Taková výstřední děvuška je jako výbušnina v domě, nejmoudřejší ze všeho bude, co nejdřív se jí zbavit. Vita se nevymstila svému svůdci výstupem, ani výnosným bědováním — nebyla vychována k tomu, aby úsporně nakládala se svým panenstvím — ale v podvědomí své bytosti vytušila jakousi změnu, jíž nedovedla dát jméno. Marně se snažila domyslit se smyslu své tesknoty, nebylo na to ostatně ani času, neboť nový otcovský přítel již neústupně bil na dveře jejího srdce. Jaképak rozvažování? Dojista neměla žádný důvod čemukoli se vzpírat.

A tak se Vitě podařilo dostihnout svou předčasně ohlášenou pověst a vstoupit v šlépěje své matky a svých sester. V patnácti a půl létech měla lhostejnou vzpomínku na šest milenců, a vrátila-li se nyní domů, stalo se to jen proto, že se cítila slabá, k smrti znavená a chorá. Nebýt udiveného smutku jejích očí, bylo by se snad mohlo říci, že na půdu městečka vstoupila s lehkým srdcem. Opovržení poznala dříve, než si je vysloužila, a nic horšího ji už nemohlo potkat.

Byla ostatně rozumná a téměř nevycházela z domu. Našla si přítelkyni, hrbáčka, dítě nuzákovo, která, jsouc odsouzena k posměchu od narození, necítila se oprávněna k tomu, připojit se k smečce vznešených moralistů. S touto chuděrou, která se jí nepřestávala obdivovat a dotýkala se jí sotva konečky prstů jako okrajů kouzelného snu, vysedávala Vita v sadě nad rybníčkem celé hodiny. Pokašlávala neustále, ale paní Matyldě ani nenapadlo nějak se o ni starat — vstoupila právě do onoho erotického období, kdy vypěstované pudy jsou nejnenasytnější a ovoce lásky zbaveno posledního nebezpečí. Ida pak byla již zcela otupělá, odkvetlá, nemluvná a pilně chodila do kostela.

S hlubokým výstřihem na prsou, s oranžovou šálou, přehozenou přes hubená ramínka, podobala se Vita loutce víc než kdy předtím. Sedíc v proutěné židli proti své zakrslé přítelkyni, mluvívala o svém životě, jako by byl nesmírně dlouhý, ač to byl jen klam unavené paměti. Vyprávěla většinou mdle a bez akcentu, ale někdy se na jejím průsvitném čele objevila kolmá vráska, a tu její rty zhořkly a její slova zhrubla. Vita však neměla příčin blahořečit osudu, jakého se jí dostalo: její pravý otec se k ní nehlásil, matce byla jen na obtíž, žila s cizími sestrami a nikdy nepoznala lásku. Nenaříkala si na to. Občas se však zastavila před zrcadlem a s podivně mstivým výrazem v obličeji pozorovala, jak se tratí její porcelánová krása. Tvářičky jí pohubly a zůstaly z nich vlastně již jen oči, které si zachovaly lež nevinnosti, a ty nyní žhnuly a byly nesmírné jako hvězdy.

Vita zemřela v sedmnácti letech na tuberkulózu, kterou si přivezla ze své truchlivé výpravy za štěstím. Jednoho dne jí vytryskl ze rtů tenký pramínek krve a narychlo povolaný lékař, vystihnuv naprostý nezájem matky a sestry k pacientce, nařídil převoz do nemocnice. Tam zhasla, když byla dříve mezi sebou a svou minulostí vyhloubila propast dvou měsíců mlčenlivého utrpení. Zvláštní shodou okolností byla paní Matyldě podána zpráva o dceřině úmrtí právě ve chvíli, kdy si připíjela na obnovené přátelství s notářem Vítem Munzarem.

/1928/

Tragická krev

Sedm dětí v devíti letech bylo ovocem Herkánova zbrklého manželství, uzavřeného z paličatosti. Umíraly však jedno za druhým stejně překotně, jako se narodily, koseny zákeřnou chorobou své matky, až zůstaly jen dvě nejstarší — Prokop a Adéla. Nakonec zpečetila truchlivou řadu útlá paní Herkánová svým vlastním posledním vydechnutím. Osmnáct let byl Herkán vdovcem a čtyřikrát za tu dobu se pokusil o blahobyt čtyřmi odvážnými živnostmi. V jednapadesáti létech koupil hospodu, oženil se se zámožnou, bezdětnou vdovou, a hospodu přestavěl v hotel. Zcela proti očekávání se nové paní Herkánové narodili brzy po sobě Štěpán a Heda. Tehdy byl již Prokop zaměstnán v Praze ve stavební kanceláři a Adéla provdána za místního učitele.

Heda měla tisíc příležitostí stát se mazlíčkem, ale scházely jí k tomu vlohy. Otec v ní viděl obraz svého vlastního snědého, jiskrného mládí, a matka byla dobrácká a tlustá osoba, která nedoufala, že bude mít také někdy děti. Heda se vyhýbala měkkému, mohutnému náručí jako peklu a s divokým pokřikem se zpěčovala přijímat lichotky prokvetlého strniska. Lákali ji pamlsky, ale ona měla raději chléb, namazaný povidly, opékané brambory a syrovou zeleninu. Navlékali ji do šatečků pečlivě vyžehlených, nadýchaných jako motýlí křídla — zmuchlala je však za jediné odpoledne a vracela se domů se zablácenými střevíčky v rukou a s modřinami na čele.

Štěpán byl hlupáček bledých lící a modrých očí. Musili ho před Hedou hlídat, neboť jak jen mohla, neúprosně ho bila. Tiše plakával v matčině klíně, zatímco se tlustá dáma marně pokoušela probudit řadou dojemných podobenství dívčino zatvrzelé svědomí. Avšak Heda nerozuměla patosu, byla příšerně střízlivá a děsila se sentimentality. S klidným okem sledovala přípravy k výpraskům, k nimž nikdy nedocházelo.

Prokop, který otce občas navštěvoval, vozíval Hedě drahocenné dárky a pak se s uspokojením díval, jak je rozbíjela. „Proč jí to jen trpíte,“ sténala Adéla nad troskami vzorných loutek, „cožpak vám není nikomu líto zbytečně vyhozených peněz?“ — „Máš pravdu,“ přitakával jí Prokop a usmíval se. Adéla měla pedantského muže, marně toužila po vlastním dítěti a bylo jí proti srsti vše, co mělo nějaký vztah k maceše.

Herkánové měli pověst lidí odvážných, prudkých a lehkomyslných. Jeden z Hediných strýců byl postupně mlynářem, kejklířem, zlatokopem a konečně náčelníkem kočovného mongolského kmene. Druhý, snílek a bouřlivák, puzen neustálým neklidem, střídal řemesla i milenky, až zahynul jako melancholický opilec pro lásku k ohnivé Esmeraldě potulného cirku. Ustaraný, šedivý hoteliér, zmítající se v poutech spořádanosti, rád se chlubil těmito bratry, veterány slavné rodové tradice. Tím spíše lze nazvat ránu, která na něj znenadání dolehla, obludným paškvilem osudu: když bylo Hedě pět let, zastřelil se v Praze Prokop pro pouhé podezření ze zpronevěry. Později se ukázalo, že byl zcela nevinen, avšak, jak známo, ze všech nenapravitelných věcí na světě je smrt nejnenapravitelnější.

Prokopova tragédie byla Hedě prvním velikým žalem — milovala málomluvného bratra s neuvědomělou příchylností. V záloze však již číhala bolest nová: ani ne za půl roku jí zemřela matka. Heda viděla, jak se tlustá paní náhle hroutí v křesle, křečovitě svírajíc zbělelé prsty, a zažila otřes nepříčetné dětské hrůzy. Vzpamatovala se až o pohřbu, když ji otec se sestrou vedli za rakví za zvuků hudby, oblečenou v černém krepu a zhlížející se v zrcadlech svých lakových střevíčků.

Herkán se octl ve svízelné situaci: domácnosti scházela hospodyně, závodu paní a dětem matka. Úspory byly vyčerpány dvojím pohřbem. Nedostatečný dohled nad personálem způsobil ve třech měsících schodek, jehož přímé viníky bylo obtížné zjistit. Pak tu byla ještě cukrovka a špatné trávení, stáří, pronásledované ranami, a únava, ztrpčená neúspěchy. Neblahý hráč o štěstí rozřešil své trampoty způsobem sobě vlastním — vrhl se pod kola rychlíku. Příbuzní měli tolik rozumu, že dětem mrtvého ani neukázali.

Štěpána si k sobě vzala podivínská vdova, teta nebožky paní Herkánové, a Hedu sestra. Učitel přijal úřad poručníka a uvolil se opatrovat malé jmění, vzniklé prodejem hotelu a ztenčené vypočítavým dělením. S vervou, opepřenou neskrývanou antipatií, začal převychovávat Hedu, v níž viděl jen zlé a vzdorovité zvířátko.

Učitel byl nervózní mužík chatrného zdraví, který si liboval v tichu a nesnášel Hedinu výbušnou živost. Netloukl ji příliš, jelikož si nade vše vážil své důstojné odměřenosti, používal však nejvýš odporného systému pokořování a duševních trestů. Výsledkem byla ovšem neláska hraničící s nenávistí, vzdor a bezmezná pýcha. Zlomit Hedu se ukázalo velmi nevděčným úkolem — zbývalo ještě zkusit, zda by se z ní vnadidly nedal vychovat pokrytec. Tomuto bohulibému předsevzetí se postavila do cesty překvapující událost: Adéle se narodilo dítě.

Od samého počátku ženina těhotenství pustil učitel z hlavy všechny ušlechtilé snahy o civilizování Hedy. V rodině byl obrácen zřetel jen k tomu, co tolik let nepřicházelo a nyní jako zázrakem mělo přijít. Blažený čekatel otcovství tonul v obavách o uskutečnění své neuvěřitelné naděje. Vzdor všem přemrštěným starostem se narodil hošík celkem zdravý a čilý a byl pojmenován po otci — Jan. Když ho Hedě ukázali (byla tehdy již žákyní čtvrté třídy), vyvřískla upřímným odporem — nikdy předtím neviděla tak malé dítě. Vytěžila sestřin zdrcující pohled a musela se odpovídat ze svých podnětů před švagrem, který se cítil osobně dotčen.

Narozením malinkého synovce nastaly Hedě nové dni svobody. Musela sice zastávat služku, na niž v skrovné domácnosti nebylo peněz, vozit dítě v kočárku a opatřovat nákupy, avšak její převýchova byla definitivně skončena. Od spícího nemluvněte se dalo utéci a uloženou práci bylo možné odložit. Heda si mnoho nedělala z výstupů a ran a běžela po svých, kdykoli se jí zachtělo. Časem si přisvojila umění, vyrovnávat své zájmy se svými povinnostmi, a tak mohla jednoho dne, aniž zalhala (její přátelé vynášeli právě zdrcující soud nad jakýmsi maminčiným mazlíčkem), pronést pamětihodnou větu: „To já jsem pouhé děvče, ale jsem na tom lépe než on. O mne se nikdo nestará!“

Banda čtyř až osmi kluků, vyvolených Hediných kamarádů, mohla, chtěla-li, zapamatovat si z oněch dob obraz snědého obličejíku s jiskrnýma, hnědýma očima a s těžkým, až do modra černým hnízdem promočených pačesů nad vypouklým čelem. Pro postranní šuškání a přemýšlení tu byla i chmýřnatá cestička mezi lopatkami a hebký porost na hubeném předloktí. Heda se s kluky koupávala a byla to ona, která je odvykla hloupé ostýchavosti. V deseti létech byla mistrem v plování, pořadatelkou výprav na cizí ovoce a ve vynalézání zábav předčila ty holé a neohrabané výrostky přibližně stejného věku právě tak jako v odvaze. Když si vzájemně měřili tvrdé zauzliny svalů, Heda obstála i při této zkoušce, a šlo-li o to, vyrovnat si účet s některým z kluků, nepotřebovala k tomu rytíře. V létě poskytoval hojnost rozptýlení les, rybník a paseky plné jahod; v zimě žily klouzačky, koulovačky a sněhuláci. Všichni členové družiny, a Heda s nimi, se s komickou svorností shodovali v hlubokém opovržení k děvčatům.

O dvě jara později se Heda stala náhle plachou, zamyšlenou a rozmarnou. Jednoho dne si při koupání našla místečko o samotě nad strží podemletého břehu a tam si tajemně prozpěvovala, hnětouc vlhký jíl. Voda tiše plynula, spuštěné vrbové větve ji pročesávaly. Sbor kamarádů, nezvykle zamyšlený, lovil opodál v kalném proudu. Když jim to bylo už příliš dlouhé, sestavili si posměšnou rýmovačku. To roztržku uspíšilo. Heda se hrdě zvedla, pohodila rameny, sebrala uzlíček svých šatů a odešla s důstojností ženy, kterou v sobě právě objevila. Kamarádství s kluky bylo rozloučeno navždy.

Neopustila bandu, aby se sblížila s dívkami. Nedovedla a ani netoužila přizpůsobit se klevetám a pitvoření spolužaček a ony zas ohrnovaly nosy nad jejími chlapeckými mravy. Vychodila školu jakoby mimochodem, odnesla si odtamtud své poslední vysvědčení, aniž je skropila jedinou slzou. Nebylo čeho želet, spíš tu byl důvod k těšení, snad bude mít teď trochu víc volného času. Jenže na tento volný čas již číhala Adéla a tak zůstalo všechno při starém. Jediná změna v Hedině celkovém nazírání záležela v tom, že nyní vášnivě a skrytě milovala malého Jeníka. Líbala a hýčkala vratkého puclíka, byla-li si jista, že ji nikdo nevidí, a nosila mu mlsky ze svých drobných úspor, zlostně ho zapřísahajíc, že to nikomu nesmí říci.

V dospívání obrátila zřetel ke knihám. Učitel jich měl dost, dobrých i špatných, na stole i v zásuvkách, a Hedě nikdo nebránil, aby se v nich probírala. Dala se náruživě do čtení. Schytávala kdejaké světlo, aby mohla hltat romány, podplétala punčochy s knihou v klíně, odbíhávala nahlédnout do rozečtené kapitoly mezi polévkou a příkrmem. Naučila se snít při kávovém mlýnku. Konečně se z ní stala úplná samotářka. V létě zlézala stráně, bloudila žitem, prodírala se smrčím, jen aby si našla místečko, kde by mohla nerušeně lenošit. Vyplašena náhodným chodcem, prchala, blyskajíc zlobně očima. V zimě podnikala výpravy do mlhy a chumelice. Neminul den, aby nebyla spatřena, jak si rázně vykračuje, hubená, zamračená, zkřehlá, v nedostatečném oděvu, umrzlou cestou k zasněženému lesu. Za podivínstvím těchto vycházek se tajily jedna až dvě hodiny usilovného přemýšlení.

Počátek války zastihl sedmnáctiletou Hedu v překotném vývinu. Stala se dívkou vypjatých a pevných kontur, ale nepozbyla štíhlosti. Její snědé líce měly ruměnec sotva nadechnutý, podtržený přísnými rty. Takovou ji objevil student Hák na lavičce v sokolském parku před zakončením slavnosti Červeného kříže, pořádané ve prospěch lazaretu. Skrývala se za keřem zimostrázu a nadšeně pozorovala hvězdy. Nedala najevo ani hněv, ani vzrušení, když ji požádal, aby k ní mohl přisednout, a nenamáhala se ani dost málo sledovat ho v dvorné a duchaprázdné rozprávce, kterou započal. Shodli se teprve tehdy, když dav kolem nich proudil k počínajícímu ohňostroji a jemu uklouzla upřímně míněná kritika maloměstské omezenosti. Ještě několik letmo prohozených vět a rozhovor byl pevně navázán v síti měsíčních paprsků, za střelby prskavek a nadšených výkřiků diváctva. Skončilo to tím, že shledali, jak úžasně je svět tupý a jak výjimečné jsou jejich osudy, a zaslíbili se přátelstvím na život a na smrt. Dlouho do noci se pak procházeli pod učitelovými okny a jejich řeči byly čím dál zmatenější.

Hák představil Hedu po řadě všem známým hochům jako nevšední a svrchovaně rozumnou dívku. Získala si je do jednoho svým nenuceným chováním a nestačila s nimi navazovat přátelství, když byla dříve s vybranou jemností odmítla jejich pošetilá srdce. Zakrátko byla obklopena kroužkem ctitelů, kteří se v její společnosti předháněli v duchaplnostech a v názorovém revolucionářství. Hák si vyhradil místo věrného psa u jejích nohou a nabídl se prostředkovat mezi její moudrostí a bezhlavým světem jako svědomitý ministr. Odměnila ho za tuto pokoru sotva znatelným úsměvem svých zdravých zubů. Tak se stará historie vlády nad chlapci v jejím životě ještě jednou zopakovala.

Hedina malá družina zůstávala válkou netknuta — ta se prozatím obírala jen otci a staršími bratry jejích rytířů. Stín, který vrhaly události, dovedl způsobit jen to, že se rebelantství stalo v dýcháncích povinným předmětem. Ceremonie dlouhých oslovování padly ovšem za prvého útoku sdílnosti a uvolněná křestní jména se zatetelila ve vzduchu jako veselé praporky mladosti. Smích byl vítán a ze žertů vše, co bylo vtipem. Omyly byly odpuštěny, ale šosáctví nebylo trpěno. Nejlítější boj byl vypovězen hlupákům. V městečku bylo dost falešné úctyhodnosti, v níž se daly lovit zářivé vzory. Časem však ledacos z promluvených vět proskočilo do veřejnosti a od té doby nemuseli již bodří občané hledat pracné důvody pro své odsudky. Slina stříkla hezky doprostřed: o dívce, která chodí samotna s tolika muži, se nedalo předpokládat nic dobrého. Přesto — byla to zlatá doba! Studenti se za Hedu bili v rodinách, pomluvy byly odráženy opovržením, sladké vědomí výlučnosti bujelo tím více, čím nejapněji hýkali zbabělí protivníci. Pod koly vítězného vozu se brzy octly také městské husičky, které se domnívaly, že nastal vhodný okamžik, aby se zapletly do věci. Rozhořčilo je poznání, že staré solidní ctnosti vyšly z módy. Ubohé matky pak ovšem žalostně naříkaly nad pohaněním svých drahoušků. Stal se i pokus, vpašovat kroužku místo Hedy jiné dvě či tři ostýchavé krasavice, avšak neoblomná oddanost vazalů dala pyšnou odpověď, že jen ona samojediná jest žena. V tomto slavném období se Hedě dostalo té cti, že byla obřadně požádána o ruku zazobaným mládencem počestné minulosti. Odmítla ho se smíchem, který její druhy nadchl téměř k slzám.

Tehdy chodil již malý Jeník první rok do školy a Hedin bratr Štěpán byl kresličem vzorů v textilní továrně. Jeník měl výhradní právo na kradmé polibky své hezké tety. Jeho ušpiněný prstík se pohyboval po řádcích slabikáře, veden jejím štíhlým, snědým prstem. Nesmělý, tichý Štěpán byl však Hedě téměř úplně cizí. Potkala-li ho občas, poslala mu sotva bledý, bezmyšlenkovitý úsměv z onoho břehu.

Se sazečem Laubem se Heda seznámila čirou náhodou. Šla s Hákem a ještě se dvěma hochy do polí a podle svého zvyku je vedla bludištěm mezí. Žlutý třásnitý šál plul vpředu, studenti se táhli za ním a přemýšlivě hladili vousy příštího chleba. Na mezníku uprostřed obilí seděl vlasatý chlapík, dobře zásobený láhvemi, které prázdnil v sentimentální samotě. Hák jí ho představil: „Hedo, to je Laube.“ S gesty a mnohomluvností pouťového vyvolavače je pozval k hostině, kterou připravil jen sobě, a jako by se to rozumělo samo sebou, posadil se vedle Hedy. Víno rozvázalo bouřlivou debatu, ale Laube se jen poškleboval. Když se dostatečně unavili, dal se do zpěvu. Začal s kuplety a odrhovačkami, ale sám se jim smál. Potom zvážněl a zpíval tlumeně a tklivě, s vlhkým pohledem, utkvělým na obzoru. — Víno bylo dopito a láhve letěly k čertu, jedna z nich se kdesi roztřískla o kámen za hlaholivého veselí rozdováděné společnosti. „Půjdeme,“ povzdechla si Heda, setřásajíc se sebe večerní chlad. Cestou k městečku klusal sazeč po jejím boku a bavil ji nesmysly, za které ho zapomínala kárat.

Laube byl zpěvák, hýřil a hazardní hráč, neměl žádné pevné přesvědčení, byl povrchní, plašil se za děvčaty a neuznával žádnou autoritu. Měl zařízen mládenecký pokoj v přízemním domku na okraji městečka. O jeho rodičích a příbuzných se hic nevědělo, poněvadž tu byl cizí a sám se nikdy o tomto předmětě nešířil. Byl s Hedou přibližně stejného věku, zdál se však starší o řadu let. Dívce se líbil. Strhoval ji svou nevázaností a imponoval jí svou žárlivou láskou k svobodě. Jeho pochlebování bylo vždy nesmírně směšné. Jako štěně se třel neustále okolo jejích sukní. Nemohla mu mít za zlé, když ji nenadále objal a zatančil s ní uprostřed palouku. Ozdobila jeho kytaru stuhami. Byl-li nesnesitelný, zajela mu důkladně do hřívy, až vyjekl bolestí. Zachtělo se jí změřit na něm sílu své vůle — mlčky a uhrančivě mu hleděla do očí. Chvíli to snášel s beránčí trpělivostí, pak mu však naběhla na čele žíla, vyskočil, povalil ji do trávy a vsolil jí důkladnou herdu do zad: „Nechte toho zatraceného naparování, vždyť jste jen ženská!“ Ztichla, stala se pokornou, matně se usmívala. — „Hoši, Heda se do Laubeho zamilovala!“ — Bylo to pravda.

Jejich vrtošivá láska byla bojem. Ještě mezi nimi nedošlo k něžnostem, a již se spolu několikrát seprali — doopravdy. Heda zápasila, jako by jí šlo o život, tiše a urputně. Laube nevycházel z překvapení. Vždycky to skončilo jeho prchlivým vzplanutím, brutálním chvatem a ranou do zad na dotvrzení výhry. — „Jste silnější,“ přiznávala zklamaně Heda. Pak se tvářil tuze ztrápeně, nabízel jí své ruce k rozedrání a vlasy k vyškubání. „Nesmysl!“ melancholicky se probírala v jeho kudrnách. Ten dotyk byl náhradou polibků. V zimě spolu vytrvale a bláznovsky sáňkovali a lyžovali. Tajně se dohodli a sami dva si vyšli do zasněžených polí za hřbitovem modelovat sochu. Lopotili se tam celou neděli, ale nebylo z toho nic kloudného. Nikdo se nikdy nedozvěděl, co měla socha vlastně představovat. Nakonec to rozbili a zasypali jeden druhého sněhem.

Již na podzim měl Hedin kroužek první ztráty — čtyři hoši narukovali. Hák byl prozatím uznán nezpůsobilým a zůstal, ostatní byli mladší. Zjara šel k domobranecké přehlídce Laube. Odvedli ho a on se strašlivě zpil. Týden se mu Heda nemohla podívat do očí. Již se zdálo, že roztržka bude trvalá, tu se k ní však přikymácel na městském korze, opět opilý, nesa odzátkovanou láhev likéru v ruce, a nabízel jí přípitek. Doporučoval jí, aby si jen hodně zavdala, to že je dobré pro každého, kdo má nějaké hoře, aspoň prý pozná, jak výhodné je takové krátké zapomenutí, a přestane druhého hloupě odsuzovat. Zamyslila se a přijala s tak půvabným úsměvem, jako by mezi nimi nikdy žádný hněv nebyl. Potom všichni, kdož toho byli svědky, šli svorně vypít ten alkohol na oslavu usmíření bláhového páru.

Kdekdo se divil, že ten divoký hoch setrvává u milenky tak odmítavé. Jaro se všemi svými svody na jejich vzájemném poměru nic nezměnilo. Laube dosáhl u Hedy jen toho, že se kvůli němu dala vyfotografovat. Když obrázek dostal, zastrčil jej do kapsy, aniž na něj pohlédl, a k úžasu všech přítomných se bez rozloučení vytratil. Heda dala povel a kradli se tedy za ním, sledujíce jeho hranatý stín. Šel domů. Měl okna nezastřená, dovnitř bylo dobře vidět. Rozžehl lampu, usedl za stůl, položil před sebe Hedinu podobiznu a díval se na ni s tváří staženou v mučivou grimasu, hladě si oběma rukama spánky. Snědý originál pozoroval se zatajeným dechem zbožňování svého portrétu. Druhý den dostal Laube horké a bolestné políbení. Bylo první. Dárkyně na něho zírala s vítězoslávou.

Přes všechny jeho přemrštěné představy nenastala Hedinu oblíbenci žeň lehko dosažitelných hubiček. Po svém prudkém a osobitém projevu se dívka opět v sebe uzavřela a ničím ji nebylo možné pohnout k něžnostem, na něž hleděla s jistým pohrdáním. Z milenců se stali opět kamarádi, kteří si hráli jako malé děti. Sráželi se do úvozů, lezli na stromy, házeli kamením do terče. Jako by jejich čas jižjiž nekončil! Někdy sebrali smečku otrhánků a s povykem se s nimi hnali na jahody. Oba měli stejně rádi děti, obzvláště nebojácné kluky a poklukovatělé dívenky. Vraceli se s nimi rozjařeni a ověšeni růženci borůvek právě tak jako oni, zpívajíce tytéž rozpustilé písně. — V polovině července Laube rukoval.

Když ho Heda poslední den před odjezdem spatřila s kostrbatou, dohola ostříhanou hlavou, odvrátila se. Tehdy byli ztichlí členové družiny svědky jejích slz. A přece se potom ti dva rozloučili téměř chladně! Patrně měli něco za lubem, za jejich nedořečenými větami leželo nějaké tajné ujednání. Druhý den se věrní kolem Hedy jen rojili — byla tak trochu válečnou vdovou a oni nemohli dovolit, aby truchlila. Smála se jim, ale byla k nim vlídná. Po týdnu třímala v rukou psaní. — Nyní se opět, jak mohla, vyhýbala zdrcenému kroužku, a chodila raději sama. Prchlo léto, podzim se hlásil. Loudávala se po strništích a hvízdala si.

Jednoho říjnového dne přiběhl do městečka klikatinami skrytých pěšin udýchaný vojáček — Laube. „Do neděle odjedeme do pole!“ Heda se na něj dlouze zadívala. Jeho oči jí cosi připomínaly. Je-li tomu tak, nelze smlouvat. Slib musí býti splněn. — Toho večera se Heda dlouho domů nevracela. Když konečně přišla, usedla mlčky na okraj svého lůžka a ruce spustila v klín. Učitel zahájil výslech — neodpovídala mu. Nedbala spílání, jímž ji zahrnula Adéla. Pak se sebe náhle strhala šaty a vrhla se do postele střemhlav, jako se skáče do vody.

Kdo znal Hedu v říjnu, nemohl ji v prosinci ani poznat. Zhubla, povadla, stala se nedůtklivou a nezvykle plachou. Pod očima měla kruhy nespavosti. Láska? Nebylo to k uvěření. Začalo se šuškat to i ono. Konečně — maloměstští lékaři tu nejsou proto, aby mlčeli jako zpovědníci — pravda? A pak — tahle věc musí být přece známa v zájmu veřejnosti! Heda se prý léčí z ošklivé nemoci. Zdálo se, že to je šílený výmysl. Hoši z Hediny družiny tloukli v hospodách rozhořčeně pěstmi do stolů, v mladickém zápalu se doma potýkali se svými rodiči. Našli se však mezi nimi i takoví, kteří zakolísali. Něco tu, u čerta je, ale co? Byli zaraženi a nejistí. Heda roztálá uzel sama: „Kdo se mne štítí, může jít. Nebudu se s tím před vámi tajit. Mám syfilis.“

Kolik z těch samolibých, zhýčkaných jinochů dovedlo tak trochu chápat duševní muka, která předcházela toto kurážné přiznání? Většina jich rázem ztratila svou ušlechtilou půdu pod nohama a hledala příležitost k úniku. Jen pět jich podlehlo velkoleposti jejího zoufalství, a mezi těmi byl Hedin první ctitel, Hák. Vyznal jí bezmála plačky svou chorobnou důvěru. Byla to scéna téměř dojemná. Otevřel ústa, aby spojil Laubovo jméno s nelítostnou nadávkou, ale útlá dlaň mu nedala domluvit. Pak všichni zbylí trosečníci obnovili starou přísahu věrnosti a nad svou potápějící se kocábkou rozvinuli korzárský prapor svých černých myšlenek. Pojmenovali se: „Klub ztracenců.“ Autorem patosu byla tentokrát Heda.

Nešlo to ovšem tak rychle kupředu, trvalo několik týdnů, než malá společnost se dostala do proudu, než smetla z cesty poslední kameny morálky, zvětralé válkou. Může se říci, že pravý život nastal ztracencům teprve tehdy, když se úředně potvrdila zpráva, že Laube padl na italské frontě. Potom však všichni ti špinaví zbohatlíci a ulejváci v putykách, v nichž dotékalo pivo, dostali flek! Když byla zábava v proudu, vstupovala Heda se svou gardou jako maska červené smrti. Zprvu na ni hleděli nedůvěřivě, pak jí ale vyli vstříc nadšené: „Hurá!“ Prodávala polibky za sežmolené stokoruny ve prospěch zmrzačených, tančila něco podobného jako závojový tanec mezi láhvemi šampaňského, a když se opila, vztyčila nad všemi těmi cynickými flamendry snědou vlajku své tyranie. Neposlušné bila do lebek, až se hrbili, matně se usmívajíce, roztloukala sklenky o nosy zděšených policajtů a věrné odměňovala tak, jak se jí právě chtělo.

Z vděčnosti ji zasvětili do tajů řetězářského řemesla a dvorně jí poskytli několik výhodných příležitostí. Byla chápavá a brzy měla peníze — mnoho peněz — před jejichž posupnou mocí ochabla i síla poručníkova mravního rozhorlení. Adéle byl v těžkých dobách vhod každý příspěvek do domácnosti, a konečně — klevetivé jazyky slyšíme jen tehdy, když jim dopřejeme sluchu. Tak veliké děvče je přece zhola nemožné uhlídat! Zpočátku utíkávala Heda v noci oknem, později chodila čestně dveřmi a brala si s sebou klíč, visící pod hodinami, aniž se s tím nějak skrývala.

Do městečka přijížděla všelijaká čeládka: bohatí břicháči, ztučněli z hladu nuzáků, vychrtlí agenti, slídící po obchodech, i nadutí důstojníci, řinčící šavlemi a ověšení řády. Všichni ti lidé poznali Hedu a odnášeli si z ní do svých dálek, do smrdutých zákoutí své lačnosti a do svých vilných snů kousíček její zahořklé a rozdrásané duše. V červnu onemocněla Heda podruhé. Nabídla se tedy desíti, vykřikujíc se smíchem svou děsnou výstrahu. Slintali touhou a ničeho nedbali. Následovaly ovšem oběti. Choroba se rozmohla a k všeobecnému poprasku vnikla i do rodin, postihujíc počestné družky prostopášníků. Všichni, kdož se dosud dívali se zlomyslným úšklebkem na bohopusté řádění hýřilů, cítili se nyní ohroženi a spojili se s těmi, kteří stonali starou nenávistí. Městečko spustilo svorné fanfáry kleteb na hlavu vinice. Heda se stávala nemožnou. Konečně nezbylo učiteli nic jiného než se vzchopit k činu a sehrát roli zdrceného a překvapeného vychovatele. Vybrali si k tomu chvíli, kdy Jeník nebyl doma. Adéla ze slušnosti plakala. Heda, vyhnaná gestem rajského anděla, šla, krčíc rameny, a opustila dům, v kterém strávila čtrnáct let, jako železniční kupé.

Valáškova chalupa, v níž našla útulek pro poslední jednání svého života, stála ve vsi, přilehlé k městečku. Byla právě tak sešlá a shrbená, jakou si ji Heda přála mít pro svou pošlapanou hrdost a nově vzklíčivší zoufalou touhu po samotě. Komůrka jako dlaň. Stropní trámy jako by se chtěly zřítit. Nízká okénka, upřená do dvora, kde lhostejně hrabaly slepice. V chlévě se celé dny zmítala a mečela vychrtlá koza. — Valáškovům umíral na souchotiny jediný syn, lenoch a holkař, otec bůhví kolika vesnických panchartů. V chalupě byla bída. Výpomoc jako z nebe spadlé nájemnice přišla vhod, nebyl čas ani chuť ohlížet se na morálku a poslouchat ledajaké řeči. Heda navštívila nemocného a získala si vřelé sympatie matky Valáškové. Když však dala peníze na léky a na lékaře a věnovala téměř všechen svůj volný čas ošetřování mladého pacienta, nebylo konce zbožňování, jímž ji oba starci zahrnovali.

S létem se skutečně stav nemocného poněkud zlepšil: vstal z lůžka a začal přecházet. Prvního příhodného teplého večera využil k tomu, že Hedě vyznal lásku po vzoru laciných románů. Vlídně mu poděkovala a naznačila mu, že nyní si pořád ještě musí hledět jen a jen svého vracejícího se zdraví. O týden později jí však připomněl své city způsobem, který ji vyléčil ze záchvatu důvěřivé lidumilnosti. Bylo zřejmé, že se mu o její minulosti dostalo zevrubného poučení. Zamračila se, stala se chladnou a stručnou a odešla do své komůrky s hlavou hrdě vztyčenou, ale s novou ranou v duši.

Ještě však nebyl konec nerovného zápasu navenek i uvnitř, ještě ji nestrhli z jejího černého koně, vrah, který se zabarikádoval za tragickým srázem jejího čela, se ještě nedostal k ráně! Zažila prudší hoře, plivla na drtivější úsudky, neumře přece pro drzou domýšlivost vesnického hulváta! Heda počala opět chodit do společnosti, v níž se neukázala po celou dobu svého pobytu na vsi.

Přivítali ji méně bouřlivě, než očekávala, a musela se smířit s tím, že jí představili cizí, vřískající děvku. Neptala se, kdo a odkud ji přivedl, nikterak se nenamáhala zápasit s ní o své staré místo, pila však tak horlivě své zklamání a svůj hnus, že sklidila nefalšovaný hold udivených ochmelků. Od té doby žila své dny a noci mezi žíravou samotou, k níž tíhla, a pustým hýřením, v němž se utápěla. Přála si nyní již jen spát a pít, leč únava, nepřítelkyně zapomenutí, se vracela častěji a častěji, aby hleděla svýma žlutýma, sovíma očima do jejích, věšíc vyzývavě smuteční křídla. Nakonec nebylo již ani čím překvapit, ani proč a koho předstihnout. Ukázalo se zhola zbytečné zmítat se v mřížoví beznadějného vzdoru.

Válka se zřejmě chýlila ke konci. Heda však byla naprosto apatická ke všemu, a po čertech málo jí sešlo na blahu lidstva. Nezajímalo ji už ani to, že Štěpán, který také zjara narukoval, řítícími se událostmi mohl být zachráněn. Poslední silou odvahy rozvírala vějíře malátných úsměvů uprostřed pitek, při nichž se ztracenci rozkládali v sentimentální složky, podléhajíce motivu svého vlastního ponurého hesla. Stará Hedina nepoddajnost nebyla již ničím jiným než chmýřím pampelišky, jichž lampióny v miliónech pokrývaly holé meze strnisek. Čekala jako ony jen na zavanutí milosrdného větru.

Na podzim, s vlnou epidemických chřipek, dostal Josef Valášků nové chrlení krve. Když ho Heda spatřila nehybného, obloženého ledem, s voskově bledými tvářemi, pojala divný plán. — „Milujete mě?“ šeptala vášnivě a bezohledně u jeho uší, když se s ním octla opět sama. „Tvrdil jste to jednou. Dobrá! Jsme oba tak nešťastni. Pro nás oba je všechno ztraceno. Já jsem zkažená syfilitická holka, a vy umíráte. Nač vlastně čekáme my dva? Co byste tomu řekl — umřít společně?“ — Díval se na ni očima plnýma hrůzy. Přišla však opět a přivlekla s sebou předpotopní bouchačku starého Valáška, nacpanou náboji. „Nejdřív střelíte mne a potom sebe. Měla jsem to už dávno udělat, ale nedokázala jsem to — jsem teď tak zbabělá! Nebo věříte ve své uzdravení? Přece se vám nemůže líbit tohle pomalé zdechávání!“ Jektal zuby, odvracel se, snaže se uniknout kouzlu jejích sladkých, mámivých očí. — Zemřel tiše a pokorně v šedivý dušičkový den. Svíral křečovitě její ruku a prosil ji, aby neopouštěla jeho rodiče.

Přeměřila si toto ubohé, vetché dědictví, sklánějící se nad mrtvým v bolu beze slov, ale v jejích očích již svítilo vzpurné odmítnutí. Drsně vyprostila prsty z ochablého sevření, načež odešla od mrtvoly, aby na ni již nepohlédla. Ten člověk byl živ jen proto, aby ji dvakrát zklamal! Pohřbu se nezúčastnila. Dlouho a zamyšleně hleděla za vzdalující se rakví a spojovala v duchu skutečnost se symbolem, přítomnost s budoucností. Pak vytáhla ze zásuvky svůj deníček a psala. Popsala celé tři stránky, vytrhla je, zaváhala nad nimi a opět je vložila na jejich místo. Byly to samé zbytečné věty, v nichž hledala výraz pro to, co již dávno překročilo meze její chápavosti. Jako krůpěj bolesti, jako pevný hřeb tu a tam mezi pavučinami bludných domněnek se vyskytovalo hrdé slůvko sama, vrhané jako výčitka i jako posměch v tvář neochotného mrtvého. Potom ještě: „Sama! Sama!“ — vítězně na hlavu zhýralého a podlého světa. Zavřela sešit a chvíli si zkoumavě prohlížela Valáškovu zrezivělou pistoli. Ještě jednou ji však ukryla a napsala drobným, hbitým písmem pěti svým nejvěrnějším kamarádům pozvání na zítřek, na šestou hodinu večerní. „Ne však dříve a ne později,“ stálo v doušce, „chystám Vám překvapení!“

Ráno spěchala do města a koupila veliký kornout cukroví. Šťastně unikla před školou švagrovým zrakům a podařilo se jí vylovit malého Jeníka s brašnou na zádech z hejna vyrojivších se dětí. Zavedla ho do tiché uličky a tam začala chvějícím se hlasem: „Jeníku, měla jsem tě vždycky ráda...“ Stál před ní všecek vyděšen a hledal zřejmě příležitost k upláchnutí. Naladila tedy klidnější tón: „Přinesla jsem ti kornout cukroví, aby sis na mne také někdy vzpomněl.“ Tu se počal zpěčovat, vrtěl se strachem a koktal, že od ní nesmí nic vzít. Nutila ho bezvýsledně, stál na svém, hleděl do země. „Dobře,“ řekla zklamaně, „položím to tady na chodník, vezmi si to, nebo to tu nech!“ Dívala se pak kradmo, skryta za nárožím, úpěnlivě čekajíc, co udělá. Ani se neohlédl a odcházel dlouhými, nedětskými kroky. Opuštěný mls ležel na kamení, jemný déšť jej promáčel. A v oné chvíli jí přišlo bolestně líto nikoli utraceného života, ale ubohého tepla dlaní, zanechaného tam na tom papírovém sáčku. — — Ve tři čtvrti na šest, přesně patnáct minut před dobou, určenou k schůzce s přáteli, se Heda ve své komůrce zastřelila.

Z pozvaných přišel jediný Hák. Vždy poslušen dívčiných přání, vypočetl si čas tak, aby se objevil na scéně v ustanovenou chvíli, a tak se stalo, že ani nezaslechl výstřel. Přiblíživ se bezstarostně k domku, zastihl na prahu stařenu Valáškovou, zlhostejnělou vlastním mateřským hořem. Sdělila mu novinu umdleným, bezbarvým hlasem, v němž nebyla soustrast. Z jejích slov vyznívala jen pyšná a bláhová domněnka, že Heda zemřela z lásky k jejímu mrtvému dítěti. Hákoví se rozechvěla kolena tak, že musil usednout na hrubě sbitou lavičku pod okny. „Teď zrovna to udělala,“ vyprávěla žena, „leží na podlaze a má v hlavě díru. Je už dočista mrtvá. Chcete se na ni podívat? Pojďte!“ A pudově vyslovila to, co vyčetla z truchlivého výrazu jeho obličeje: „Však vy jste ji měl taky rád!“ — Povstal, udělal dva vrávoravé kroky, ale pak zaváhal, studený pot mu vyrazil na čele. Nebyl silného ducha a nesnesl pohled na lidskou krev. Tak se tedy vymluvil a kvapně se vzdálil. Ostatně již přicházel starosta v průvodu starého Valáška a počali se sbíhat lidé.

Zprvu šel zdrceně, podléhaje síle kontrastů. Živé vzpomínky ho bičovaly. Čím víc se blížil k městečku, počala u něho převládat radost ze senzace. „Ještě to nikdo neví,“ šeptal si, upřímně vzrušen, „já budu první, který to řeknu.“ Podvědomě se narovnal a zrychlil krok. U prvního městského stavení si pečlivě očistil kalhoty, postříkané blátem. Potom se ztratil v ulicích.

Úžas — hloučky — klepy. Vykrmená mravnost a cituplné sobectví. Pohoršené oko bídy. Ještě nějaký čas, bezbranné, bito ve tvář a vláčeno za vlasy, žilo Hedino jméno.

/1928/

Tanečnice

Dítě se domáhalo vstupu na svět od časného rána do pozdního večera. Když bylo konečně uloženo v přepychové kolébce a místnost poněkud upravena, dala si umdlená a pobledlá paní zavolat k lůžku manžela a se vším důrazem se ohradila oproti jakémukoli dalšímu pustošení své pěstěné krásy. Pan ředitel ochotně souhlasil a tak byl Evě určen osud hýčkaného jedináčka. Zdědila po matce hebkou pleť medové barvy a vlasy žluté jako sláma; po otci záhadný úsměv a hnědé, ironicky přivřené oči.

Pan Dykast byl ředitelem velkostatku. Měl pozoruhodnou postavu, dobře se šatil, pečlivě holil a řídké vlasy sčesával napříč lesknoucího se čela. Paní ředitelová byla o řadu let mladší, měla však tak vznešené způsoby, že pár činil dojem vzácné vyrovnanosti. Bydleli v zámku, v poloprázdné, rozlehlé budově se čtyřmi zbytečnými vížkami, obklopené starým parkem. V parku byly stezičky posypané pískem, intimní zákoutí s lavičkami, mělký bazén s pokaženým chrličem, kameninoví trpaslíci a živí pávi.

Dámy z náměstí a z vilové čtvrti se scházívaly k čajovým besedám a přiváděly s sebou děti, vystrojené jako opičky. V těchto maloměstských salónech vznikla Evina dětská sláva. Přihodilo se to na odpoledním dýchánku u paní lékárníkové. Hostitelka udeřila do klavíru a dámy naslouchaly z pouhé zdvořilosti. Děti si způsobně hrály u dveří. A tu neočekávaně z jejich klubka vystoupila panenka Eva, vzala do prstů cípy své bílé sukénky a učinila několik půvabných tanečních kroků. Pochvala patřila tanečnici, nikoli klavíru, a byla nepopsatelně bouřlivá. Paní Dykastová dokonce pozbyla svého zdrželivého klidu a před celou společností zlíbala důmyslné čílko svého dítěte. Téhož dne večer seděl pan ředitel poprvé u starého, trochu rozladěného křídla, hrozně se mračil do mihajících se mu not, a vypouštěl celé mraky dýmu ze svého bujaře trčícího viržina. Na praskajících parketách tmícího se pokoje napodobovala Eva po boku své nezvykle pohyblivé matky rytmické kroky polky.

Pak musel být ovšem co nejdřív sezván dětský bál. Evu ustrojili do trávově zeleného hedvábí a ve vlasech jí nadělali kudrny. Vše bylo aranžováno co nejpečlivěji. Sám Dykast řídil bláznivou pátou túru čtverylky a zavedl drobné, chichtající se dvojice do sousedního salónku, kde jim byla podávána čokoláda a mlsky. Potom zase tanec při opravdovém sextetu. Děti většinou jen hopsaly, ale Eva tančila. V závěrečné scéně večera byla jednohlasně provolána královnou bálu. Muzikanti spustili fanfáry a před zraky překvapených hostí se objevila odkudsi přivlečená, obrovská kytice jiřin.

Dětské bály se opakovaly ještě třikrát — u lékárníků, u notářů a pak opět u ředitelů. Ještě téže zimy vzala však tato rozmáhající se móda za své dík řevnivosti zoufale se předstihujících matek. Eva tančívala opět jen při otcově rozladěném křídle. Když to začalo být nudné, vstoupilo na scénu jaro: osušilo stezky a vyhnalo první pupeny.

S míčem je možno sehrát také pěknou taneční hru. Pávi směšně cupali, uhýbali před tou velikou, valící se věcí, vlekouce za sebou své nemotorné ocasy. K lavičce pod starým dubem, spjatým obručemi, nebyly nikdy přiváženy loutky. Nikdy loutky! V tom byla celá Eva. Musela se hýbat, nikoli snít. A ne zpívat, ale prozpěvovat si. Neustále. — „Je jako vlček,“ řekl jednou pan ředitel, dívaje se na ni z okna, „pořád jen pobíhá a točí se.“ — „Nevyslechla ještě ani jedinou pohádku až do konce,“ připojila se paní, „nenapadlo ji, aby pohladila kočku, nezamilovala si žádné dítě. Jsem věru zvědavá, jestli kdy také k něčemu přilne.“

Léto, to byl odjezd daleko, daleko do krajin, kde je jen rozžhavený písek a vzdouvající se moře. Vrátila se odtamtud osmahlá, vychrtlá, se sbírkou mušlí, jíž opovrhovala, se zády, loupajícími se jako vařený brambor. Když skončilo léto, začala škola. Evě posadili do vlasů tmavomodrou čapku, vtiskli jí do ruky brašnu s kovovým zrcátkem a poslali ji v průvodu staré Bětky do špinavě šedé budovy před kostelem.

Učila se špatně — ukázalo se, že je tupá. Proseděla pokojně a bez zájmu povinné hodiny ve školní lavici, ale téměř nic jí neutkvělo. Pro posměch i hanu měla nalíčen vždy tentýž záhadný úsměv, kterému nikdo nerozuměl. Učitelka ji neměla ráda, podezírala ji z potměšilosti. Dávala jí svou nechuť najevo tím, že kde mohla, zesměšňovala její proslavené dětské bály. Naznačovala jí v průhledných narážkách, jak odsouzeníhodná je celá ta její panská výchova. Eva však byla z příliš známé a zámožné rodiny, aby ji bylo možné nechat propadnout. Nosila si jen domů rok od roku horší vysvědčení. Matka byla trpce zklamána. Otec pohrdavě mával rukou a ujišťoval ji, že hezké a čilé dívce není v životě třeba pražádných vědomostí. Pýcha obou rodičů okřávala, když Eva o prázdninových dětských slavnostech tančila v sokolském parku sólové výstupy a sklízela potlesk, polibky a kvítí.

Bez ohledu na všechny dosavadní školní neúspěchy to u ní zkusili s lyceem. Nebylo důvodů si s tím tuze lámat hlavu, měli v Praze příbuzné. Taková malá výprava do světa děvčeti neublíží. Trochu se otrká a v novém prostředí třeba i přijde k rozumu. Odjela, opouštějíc nerada své stopy v písku, spleť cestiček mezi křovinami a pávy. Pět měsíců skládala své vysoké, taneční nožky do patentních lavic s mírně prohnutými lenochy, lesknoucími se čerstvým lakem. V pololetí dostala tři pětky a vrátila se domů, aby si po zbytek roku odpykávala svůj nezdařený výlet za vzděláním mezi bývalými spolužačkami, které měly nyní o důvod víc, aby jí opovrhovaly. Z Prahy si přivezla lepenkovou krabici s pestrými útržky divadelních lístků, polorozpadlou růži a čtyři dopisy v bleděmodrých obálkách, popsané hranatým školáckým písmem.

Rok 1914. Eva — šestnáctiletá slečinka s nemožně žlutými vlasy, spletenými v copy. Nedělala nic. U ředitelů měli dvě služky, domácnost si vedla paní sama, nutit dospívající dceru do práce nebylo v lepších rodinách zvykem. Líně se povalovala po pohovkách, netečně hleděla do prázdna, zívala u vyšívání, občas zahrála jedním prstem na starém křídle jednoduchou písničku. Časně uléhala a pozdě vstávala. Chodívala po městském korze s hloučkem děvčat, patřících k honoraci, o které vlastně nestála a které jí nedůvěřovaly pro její věčný úsměv a mlčenlivost, čišící hloupostí.

Roli první lásky sehrál v jejím životě hospodářský adjunkt Bucek. Nebyla beznadějná, jako se obyčejně vyskytuje u dívek jejího věku, a úlohy se v ní brzy prapodivně obrátily. Adjunkt se zprvu útrpně usmíval vyžleti, které ho hypnotizovalo klidnýma, pozorujícíma očima, kdykoli měl cestu do zámecké kanceláře, pojednou však zahořel urputnou touhou políbit romantickou křivku jejích rtů. Kdysi ji spatřil kráčet třešňovou alejí podél parkové zdi. Zanechal práce na poli a šel za ní, nejdřív rázně, pak stále pomaleji. Zamračeně smekl. Zřítelnice světlovlasé holčičky hrály potměšilostí a ústa jako by se chvěla pekelnou ironií. Zapomněl na své původní úmysly a stal se velmi plachý. Mluvil o počasí, o zlatém řetízku na jejím zápěstí a zrádný tlukot srdce mu svíral hrdlo. Při loučení ji už docela pokorně prosil o nové setkání.

Nedařilo se mu lépe ani při několika dalších procházkách touto alejí. Celých pět týdnů se opájel oslovským štěstím, které mu poskytovala pouhá její blízkost, a dobýval z ní jednoslabičné odpovědi. Konečně se odhodlal a políbil ji. Myslel si, že se stane něco strašného, očekával výkřik, pláč nebo útěk. Nic. Setkal se jen s poněkud užaslým, nerozluštitelným pohledem beze všeho zájmu.

Umínil si, že si doopravdy přivlastní její srdce. Sedlo to na něj jako horečka. Trhal jí kvítí, nosil jí z pasek jahody, chlubil se před ní svou znalostí lesa a ptačích hlasů, vyhledával kdejakou příležitost, při níž by mohl uplatnit svou zkušenost a svou sílu. Nerozehřála se pro nic, nevzpírala se ničemu. Líbal ji vroucně, lačně, cynicky, aniž protestovala. Pateticky jí vyznal lásku. Hleděla na něho nepřítomně a usmívala se jako při dobrém žertu. Co chtěl? Oživit ten kus dřeva? V sobotu byl studentský věneček. Přišel tam zpupně, ve vysokých botách, jako hodně hřmotný seladon, a skončil v koutečku na galerii mezi roztřískanými kalíšky vypitých likérů. Nedalo se to prostě snášet, jen se tak na ni dívat, jak tančí s očima rozšířenýma štěstím, úžasně vábně, plná ohně a opravdovosti, jak jde z ruky do ruky, žádostivá všech, ale nikoho nevyznávající. Příštího dne ji zoufale ujišťoval, že se zastřelí, nebude-li ho mít ráda. Pokrčila rameny. Trvalo to ještě nějaký čas, ale pak se pověst donesla až k sluchu páně ředitelovu. Adjunkt byl přeložen a Eva podrobena křížovému výslechu. Jakpak by ne, byla úplně nevinná, hrozně se divila, vrtěla hlavou. Nu snad je to děvče opravdu ještě tak naivní a jeho nepředloženosti nelze brát vážně.

V jejím ladném zjevu byla neuvěřitelná přitažlivost. Tajemné mlčení, plné nevyslovených otázek, podivně vábilo. Učitel Jánoš byl obětí jejího příštího věnečku. Byla oblečena do šatů barvy čajové růže a on se s ní točil jako šílenec a bojoval o ni s ostatními se zápalem, který mu nakonec vynesl právo doprovodit ji domů. Domníval se, že je to znamenitý úspěch, stal se domýšlivý a v neděli ráno se k ní připojil na korze. Několikrát se sešli. Jeho osud byl horší než osud jeho předchůdce — byl vystřídán.

Geometr Plavec nebyl již zcela mlád, měl mnohé zkušenosti s ženami a věděl, že úspěch v lásce závisí jen na přesném provedení promyšleného plánu. Choval se k ní vždy uctivě a zdvořile jako pravý džentlmen. Jednoho večera ji však unesl z hejna závistí pukajících družek a již za hodinu nato dvorně líbal její prstíky u zámeckých vrat, zatímco ubohý učitel ve stínu kaštanů na třináct kroků od nich skřípal zuby žalostí a vztekem.

Nový milovník však nemínil Evu jen platonicky zbožňovat, usmyslil si, že u ní bude první. Jeho předrážděná fantazie maloměstského krasavce větřila panenské jablíčko. Vystrojil malou hostinu na oslavu svých narozenin (kdoví, měl-li toho dne opravdu nějaké narozeniny!) a pozval k ní Evu, jedinou z děvčat, svou nejrozkošnější přítelkyni. Obával se, že odmítne, ona však přijala. Honosný, ale trochu již olysalý elegán byl přece poněkud rozechvěn, když vedl večer dívku postranními uličkami k svému bytu.

Těšil-li se, že ji omráčí uspořádáním stolu, pak se šeredně zklamal. Eva si ani nepovšimla nádherného ovoce a vinných hroznů na podnose z broušeného skla, obložených chlebíčků a zapečetěných láhví. Chodila po pokoji s rukama v kapsách kostkované sukně a znalecky si prohlížela předměty, které vlastně za pozornost ani nestály. Postávala před obrazy, brala do rukou fotografie — zapomínala se však ptát, kdo jsou ty dámy, hledící na ni koketně, výbojně nebo žalostně ze svých laciných rámečků. Vzal ji tedy v podpaží, přiměl ji, aby usedla do vycpávaného křesla, a odhodlaně nalil do sklenek tmavočervené víno. „Na vaši sličnost!“ Na tu se napila ochotně. Přesvědčoval ji, že na takovou věc se dopíjí. Ještě si trochu lízla, ale dopít se jí nechtělo. Stal se velmi pohostinný, nabízel jí bonbóny z lýkové krabice, rozkrojil dort. Jí to ovšem nebylo tak vzácné. Ochutnala to i ono, nerozplývala se však nadšením ani vděčností. Dokonce ji ani nebavilo sedět. Vstala a opět chodila po místnosti; chtěl-li jí být nablízku, musel chodit za ní jako medvědář za medvědem. Již začal pochybovat, že dosáhne cíle. Ke všemu zčistajasna prohlásila, že půjde domů. Dopálilo ho to. Snad tím bylo vinno také to vypité víno — brutálně ji před zrcadlem objal, pokrýval jí tvář polibky, choval se jako divoké zvíře. Nebránila se. Odložila jen zas klobouček, jemuž hrozilo zpustošení. Pobledlá tvářička nezměnila svůj výraz pasivní nechuti.

Geometr byl velmi rozpačitý, když Evu vyprovázel ze schodů. Ona však docela klidně, nebyla ani dost málo rozčilena, dokonce se i hlasitě zasmála, když dole v síni klopýtl o konev. Vrátil se do svého pokoje a tupě stanul nad otomanem, obhlížeje jeviště svého pochybného triumfu. Jeho cílevědomou pohlavnost zastínila hádanka.

Příští útok činil již s mnohem menším lomozem, nepoměrně střízlivěji. Osten Evina chladu se všák opět obrátil proti němu. Nedostatečně rozehřátý, kritizoval svou úlohu v této komedii a výsledek úvah ho znepokojoval. Je tak zkažená, či je tak nesmyslně nevinná? Bláznovstvím bylo již to, že opět přišla bez protestů a bez výhrad. Nemůže se přece říci, že by nějak lnula! Nyní však chtěl získat vše, co se vůbec získat dalo. Počínal si jako dítě, které rozebírá mechaniku loutky. Doufal, že něco pro sebe objeví v hebkosti jejího neposkvrněného mládí. Spatřil však jen málo půvabů — dlouhé, hubené nohy a nepatrnou, dětskou hruď. Učinil ovšem hloupost. Nepřipadl na to, požádat ji, aby mu zatančila. Napravit toto nedopatření se mu již nepodařilo — jeho intimní poměr k zámecké slečně, její návštěvy v bytě mládence s nebezpečnou pověstí, večerní útěky skrytými uličkami — to vše se stalo rychle majetkem veřejnosti. Ředitel Dykast si přinesl ozvěnu pikantního klepu ze sobotního ferbla. Na třetí schůzku čekal geometr marně. V ten čas byla již Eva zajatcem své hořekující matky.

Pan Dykast se s malérem smířil poměrně brzy. Ve své vrozené lehkomyslnosti si sestrojil jakési teorie na dceřinu obranu. Výslechy neposkytly naštěstí rodičům žádnou jistotu. Hříšnice uhýbala úsměvy, nikdy nepodlehla náladě scény a k ničemu se nepřiznala. Jistou dobu uvažovala paní Dykastová o tom, nebylo-li by nejmoudřejší dotázat se na holou pravdu samotného geometra, nápad však byl shledán nenoblesní a rychle zavržen. Nakonec se dala přesvědčit manželovým optimismem a přistoupila na návrh uzavřít trapnou epizodu sérií přednášek o čistotě mravů.

Jediným nepříjemným důsledkem Evina románu bylo, že se od té doby dostala do města jen v doprovodu rodičů nebo staré Bětky. Její sladká svoboda byla nenávratně ztracena. Naštěstí nepatřila k těm, které by to těžce nesly. Bylo jí úplně jedno, má-li či nemá-li obdivovatele nebo šaška, prochází-li se ve společnosti milence nebo matky. Nepostižitelný smysl jejího života byl jí stejně vzdálen jako dříve. Geometr Plavec se choval korektně. Zdvořile a chladně zdravil zámecké dámy, nedávaje najevo ani stín bývalé důvěrnosti.

O válku, která trvala již déle než půldruhého roku, se dosud v zámku příliš nezajímali. Nehrozil jim hlad ani mobilizace. Nejlhostejnější k událostem byla ovšem Eva. Nevyprovázela na nádraží ty, kteří narukovali, neúčastnila se zakládání lazaretu, nepekla buchty pro uprchlíky z Haliče. Až po vánocích 1915 si pan ředitel koupil mapy bojišť, počal pozorně číst noviny a zapichovat praporečky. Svedlo ho hospodské politizování. Jako věrný služebník aristokratů projevoval ducha veskrz loajálního, zatímco jeho kumpáni od karet smýšleli velmi výstředně. Brzy k své žalosti shledal, že nenalézá oporu ani ve vlastní rodině. S Evou se vůbec nedalo počítat a paní prohlásila, že jako matka cítí s matkami a přeje si prostě mír, byť byl jakýkoli.

V létě 1916 měl zámek hosta — vojína na hospodářské dovolené. Ředitel Dykast vyhověl prosbám své pražské sestry a podařilo se mu dostat synovce na šest týdnů ze samého středu řvoucí italské fronty. Oskar bral svůj úkol pomocníka při polních pracích smrtelně vážně. Časně vstával a lopotil se do úpadu. S rozkoší sledoval své tvrdnoucí dlaně a upřímně se snažil zapomenout na útrapy vojenského života. Bylo to pro něho něco nového. Jedl s ženci na mezi šířícího se strniska, zapřahal koně do žebřiňáků, vázal snopy. Večer usínal únavou v pokojíku, který mu vykázali. Marně s ním pan Dykast navazoval debaty, všechno ochotně připouštěl, nechtělo se mu luštit vojenskou situaci mocnářství. S nepoměrně větším zájmem však pozoroval svou lenošící a nemluvnou sestřenku.

„Ty jsi zvláštní člověk, Evo,“ pravil jí jednou, zastihnuv ji bezvýrazně hledící oknem do šeřícího se parku, „co ty vlastně děláš?“ — S úsměvem se k němu obrátila. — „Tebe asi nic nebaví, viď? Jestlipak ti je aspoň někdy líto lidí, kteří trpí a umírají?“ — Ne, není. Neví, proč by se o takové věci měla starat. — „Jaképak ty máš vlastně plány?“ — Zamyslila se. Chtěla by — chtěla by být obdivována. Chtěla by mít úspěch. Přála by si, aby jí lidé tleskali, aby po ní bláznili. — „Nu dobrá. Jenže — to je poněkud neurčité. Jak si to vlastně představuješ?“ — Odběhla a po chvíli se vrátila s barvotiskem, vystřiženým z nějakého francouzského časopisu. Byla na něm vyobrazena tančící dívka s ozdobami ze skleněných perel, kryjícími jí ňadra, oblečená jen v kratičké sukénce z napodobeného peří, vilná a pružná jako kočka. — „To se ti líbí?“ — Přikývla. — Dlouho se pak na ten obrázek díval, bůhvíproč zadumán a zamlklý, jako nad nesmírným problémem.

Po večeři se procházel zámeckým parkem. Usedl na lavičku pod starým dubem a díval se na hvězdy. Když se vracel spát, zářilo v zámku již jen jediné okénko. „Snad je to její ložnice,“ pomyslil si a jala ho zvědavost, co asi dívka dělá. Právě proti osvětlenému oknu stál rozložitý kaštan, nedalo mu pražádnou práci na něj vylézt. V mžiku byl nahoře ve větvích.

Eva stála úplně nahá před odestlaným lůžkem a pečlivě se prohlížela. Ohýbala paže, hladila svá maličká ňadra, protahovala se, zkoumala svůj hebký život, napínající se jako luk. Mladík v koruně stromu, aniž si byl vědom toho, co činí, sáhl chvějící se rukou po nejbližším nezralém plodu, utrhl jej a mrštil jím do okna. Netrefil, ale druhá rána se povedla lépe, zelený ostnáč padl k Eviným nohám. Bystře se ohlédla, nemohla však vetřelce vidět. Neostýchajíc se ani dost málo, přistoupila k oknu. — Zakašlal a pohnul větvemi. — „To jsi ty?“ zeptala se vesele. „Proč se na mne díváš?“ — „Jsi hezká,“ šeptal něžně. — Sebevědomě se smála. „Já vím. Raději však slez, nebo spadneš!“ — Uposlechl a zůstal nerozhodně stát pod stromem. Tušil, že by ho neodmítla, kdyby ji požádal, aby k ní směl vejít, a srdce mu bilo blízkostí možné slasti. Váhal však, bojoval s přízrakem svědomí, až okénko zhaslo. Šel spát roztrpčen a neuspokojen, proklínaje svou liknavost.

O dva dny později přistihla paní ředitelová v salóně s rokokovým nábytkem sebou zaujatý pár. Eva ležela na pohovce s rukou podloženou pod hlavou a Oskar jí vkleče objímal ramena a vášnivě ji líbal na ústa. Bylo to příliš zřejmé, aby bylo nutné někoho vyslýchat. Bouře přešla celkem hladce s ohledem na hosta a na jeho brzký odjezd. Eva je však nenapravitelná osoba. Co s ní? V jídelně se konávaly po večeři rodinné porady. Teď, když byl chlapec pryč, nebylo ovšem již čeho se bát, rodičům se však přece jen zdálo trochu riskantní omezit se jen na hlídání toho pošetilého stvoření. „Když se to tak vezme,“ řekl hlučně pan Dykast, „vždyť ono jí je vlastně už osmnáct let. Hleďme ji vdát!“ Návrh přišel náhodou v pravou chvíli. Ženich se objevil jako na zavolanou.

Činil dojem hodného hocha. Světlovlasý, obtloustlý — ke všemu měl takzvané dobré postavení, byl disponentem pražského bankovního domu. V městečku dlel právě na dovolené. Žertovné bylo jen to, že ho Evě představil mezi tancem sám geometr Plavec. „To je pan Lustig,“ pravil jí a doložil tajemně: „Náramně se o vás zajímá!“ Při tomto letmém seznámení vzniklo malé nedorozumění — Eva rozuměla Buřtík, a že byl tak malý, kulatý a dobře živený, již mu to zůstalo. Buřtik pokračoval v známosti zcela patřičným způsobem, nevyhledával styky mimo dům, nýbrž poprosil přímo pana Dykasta, aby mu dovolil spřátelit se s jeho dcerou. Pan ředitel nic nenamítal, a aby se stala situace ještě jasnější, pozval mladého muže do zámku na příští neděli. Ctihodný nápadník neprojevoval bouřlivé city a také je nežádal od Evy. Když se nesměle dívky zeptal, zda by jí nebylo proti mysli, kdyby požádal o její ruku, zavrtěla hlavou se vší rozhodností.

Pozdní podzim. Prudce šlehající déšť. Stromy v parku kvílí. Bazén je plný černé, přetékající vody, na níž se tiše houpe loďstvo spadlého listí. V takové odpoledne a za takových okolností se pije v příjemně vyhřátém pokoji u Dykastů první čokoláda s ženichem, který se vyslovil. Eva občas pohlédne na Jiřího štěrbinami přimhouřených víček, nejde jí jaksi do hlavy, že tento úplně cizí člověk se stal tak hladce jejím majetkem. Paní ředitelová se usmívá. Chválabohu, teď se už nemůže nic zkazit. Samo onikání (šel — šla — podal mi — nehněvala se) prozrazuje, že je ruka v rukávě. Jen starý pán je ještě trochu mrzutý — zjistil, že příští člen rodiny nemá vůbec smysl pro strategii, že s ním nebude možné se přít o výhodách a nevýhodách zápolících armád. Mnohem více a mnohem zábavněji by asi dovedl mluvit o spekulaci, jenže tomuto oboru zas nerozumí pan ředitel. Nu čert to vzal, jen když teď bude ode všech těch ošklivých starostí pokoj!

Ženich přijížděl každou sobotu. Eva se na jeho návštěvy těšívala, poněvadž nikdy nepřijel s prázdnou, a to, co s sebou přivážel, věru stálo za trochu nudy, kterou s ním pak musela zakoušet. Jedenkrát to byl rozkošný náramek, umělecky provedený v kosti, podruhé pavučinově jemný šperk do hlubokého výstřihu, jindy těžké, starodávné náušnice. Eva milovala vše, co zdobí, a ze všeho nejvíc zlato, které činilo její krásu unylou a nevýslovně sladkou. Jaká výhoda, že dobrý Buřtík je bohatý! Život s ním nebude tak docela bez půvabů. — Eva počala kouti plány.

Na jaře byla svatba. Těsně po obřadu odjeli novomanželé do Prahy. Paní Dykastová je doprovázela — podle ujednání měla pomáhat asi čtrnáct dní své dceři v hospodyňských začátcích. Pan ředitel na zámku osiřel s oběma služkami a se psem Bothem, který byl od vánoc jeho velikou vášní. Den co den se toulali pán i pes vlhkými pěšinami rašícího parku, oba stejně věšeli hlavy dlouhou chvílí, oba se stejně těšili na to, až jejich nesmyslné osamění skončí. Paní Dykastová si u novomanželů přidala celý týden. Vrátila se rozjařená, omládlá stykem se společností, v níž se octla, s očima plnýma ještě odlesku divadel, které navštívila. Ovšem že s sebou přivezla jen samé dobré zprávy.

Bezprostředně po odjezdu své tchyně dal Jiří Lustig zapsat Evu do taneční školy madam Wisplaňské. Splnil tím jen kdoví kolikrát už připomenutý slib, který na něm mladá žena vynutila v první milostné noci po sňatku. Šťastný manžel se ostatně ani nevzpíral, byl pevně rozhodnut vyplnit své choti ne jediné, ale tisíc různých přání. Nyní teprve Eva poznala, co to je vlastně tanec, a to poznání ji oslnilo. Stala se horlivou žačkou a nemohla se minout s úspěchem. Její učelivost, disciplinovanost pohybů, obratnost i vlastní inspirace překvapily kdekoho, jen ji samotnou nikoli. Měla výsledek za samozřejmý. Vrhli se tedy na Jiřího, který si pro ženu k paní Wisplaňské chodil, a kladli mu na srdce, aby na ni byl pyšný. Nerozuměl tanci, ani co by se za nehet vešlo, bylo však v jeho povaze, že si potrpěl na autority. Vzal ochotně na bedra úlohu pyšného manžela. Časem se ukázalo, že z tohoto titulu plynou mnohé složité povinnosti. Buřtík byl však dobrák — smířil se i s těmito povinnostmi.

Krásná tanečnice potřebovala především krásné úbory. Buďsi — buclatý, nenápadný kouzelník pokynul kouzelným proutkem a hle — byly tu úbory. Potom drobnůstky, okrasy, šperky. Konečně — umělec neobstojí bez obecenstva, které by kriticky odhadlo, co umí, jak to umí, a tleskalo by jeho umění. Společnost si ovšem přála, aby se ten, který v ní hodlá vyniknout, ukázal co nejlépe. Když k tomu připočteme úsluhy a dary, jež svědomitému manželi předepisovala již pouhá dvornost, stálo to všechno dohromady mnoho peněz. Ale co jsou peníze takového Buřtíka proti úchvatnému statku, který mu vlídný osud svěřil k opatrování? Byl uznalý, jenom — jak se ukázalo — trochu bláhový: požadoval pak za vše svůj díl lásky. Nebyl první, jemuž se jí nedostalo, služebníci peněz a číslic však rádi spoléhají na posvátná práva, vyplývající z vlastnictví. Lustig se nedovedl jen tak pro nic za nic zříci toho, co mu zabezpečoval zákon. Vznikl malý domácí svár, manžel při něm poprvé nahlédl v bezedno Evina sobectví, a poněvadž byl slaboch, zatočila se mu hlava. Podruhé to bylo dítě. Ve svém bezmezném šosáctví po něm nahlas zatoužil. No tohle! Upadl v černou, dlouho trvající nemilost. Kdo mohl chtít něco takového od jejího těla, slul jejím nepřítelem. Jestliže Buřtíkovi záleželo na tom, aby hněv pominul, musel se řádně vykoupit. Získat si znovu Evinu přízeň však nebylo tak laciné.

Od konce války uběhlo několik měsíců. Po necelých dvou letech manželství přijela Eva neočekávaně domů — sama. Paní Dykastová z opatrnosti dřív poslala služky spát a pak se teprve ptala. „Kde máš muže?“ — „Zabásli ho,“ přiznala se bez rozpaků. — Pak se celá ta nešťastná historie, sestavená z kusých a lopotně dobývaných odpovědí, pomalu rozvíjela před očima ohromené paní. Když se pan ředitel po jedenácté hodině vrátil z hospody (důkladně prošedivěl, dokonce se i poněkud hrbil, snad to zavinily ony zklamané sympatie, náležející padlému světu), musel to nestravitelné sousto spolknout najednou. Ubohý Buřtík spekuloval, aby stačil krýt všechny vzrůstající potřeby složité domácnosti, spekulacím se však nedařilo, a tak nastal ten zcela obyčejný případ: vzorný úředník sáhl na šéfovy peníze, doufaje, že výpůjčku vrátí, než bude podvod prozrazen. Jenže mu nepřálo štěstí — prasklo to. Slušně oděný pán pozval pobledlého disponenta kamsi, odkud se již nevrátil. A příčina? „Tys ho tam přivedla!“ vykřikla paní Dykastová v záchvatu pozdního jasnozření a dala se do pláče. Dcera se chovala korektněji, jenom se zdrželivě usmála. Potom pan Dykast zas pilně čítal noviny. Zakrátko se z nich dozvěděl, že disponent Jiří Lustig, zatčený pro větší podvodné machinace, dostal sedm a půl měsíce.

Městečko bylo plné senzačních zvěstí. O Evině blahobytném životě v Praze kolovaly pravé báchorky. Stejně tak o její neslýchané lhostejnosti ke skandálu. Mluvilo se o dopisech, které jí docházely jen proto, aby zůstaly bez odpovědi. Tentokrát řeči nepřepínaly. — „Co je mi po něm?“ hájila se Eva útokům rodičů. — Byla to konečně pravda, co s mužem, který je dobrý leda pro posměch a potupu? Tak byl černoch odpraven, když nemohl již sloužit. O příštím bále šla Eva klidně do kola. Po půlnoci mávl rukou poslední moralista, městský důchodní Raban, a pokorně se jí uklonil, prose o tanec. Je těžké zápolit s obludou, je-li ve svém živlu.

Raban byl samotář, člověk zásadový a nevlídný, tančit skoro neuměl. Evě byl odporný, štítila se jeho vlhkých rukou a tvrdošíjného smlouvání. Rozhodl se opustit pracnou pavučinu svých ctností a začal usilovat o jakýsi román s mladou ženou. Když viděli, že se v jeho náruči mračí, vysvobozovali ji od něho, jak jen mohli, nadobro ji však zbavit jeho dotěrností nedovedli. Raban zkazil Evě první podzimní bál, Buřtík druhý.

Jeho trest vypršel a on přijel do městečka, aniž se předem ohlásil, naneštěstí právě v den, kdy se Eva nejlépe bavila v Měšťanské besedě. Našel na zámku jen rozpačitou paní Dykastovou; ředitel flámoval s dcerou. Posadil se, pohovořil o svých nových životních plánech, plných naivní důvěry, načež se zvedl — pospíchal za svou ženou. Domníval se, že je jeho povinností, aby ji vyčastoval stejně příjemným překvapením. Evě by to snad bylo ani tuze nevadilo, kdyby to bylo nevadilo jejím rytířům. Ti se po příchodu tohoto mrtvého, vstávšího z hrobu, rozprchli, jako když střelí do vrabců, a zanechali mladou paní napospas patetické scéně shledání.

Buřtík byl dojat. Našel pro sebe a pro Evu dvě volné židle mezi gardedámami a začal ji krmit týmiž nesmysly, s nimiž se svěřil už tchyni. Jeho ústa přetékala pojmy jako: poctivá práce, skrovné poměry, vzájemná láska — ale to vše nebylo nic pro Evu. Krčila nosík a hrozně se otravovala. Nebyla připravena na setkání ani na mužovy návrhy a nedovedla jim čelit. Když o tom však ráno začal znovu, řekla mu své mínění s překvapující rozhodností: po novém životě netouží, do skrovných poměrů se jí nechce, ať si Jiříček dělá, co se mu líbí, ona s ním nikam nepůjde.

Nastaly jí zlé doby. Manžel naléhal, ozbrojen až po zuby svými právy, rodiče stáli na jeho straně. Zdálo se, že pro ni není východiska. V největší tísni si vzpomněla na pražskou tetu, tajně sbalila své věci a zmizela bez rozloučení. Nyní bylo na Buřtíkovi, aby byl překvapen. Snad mohl mít dost na této lekci, ale on byl houževnatý jako všichni lidé, kteří vsadili na poslední kartu. Miloval Evu, jen s ní měl jeho život ještě nějaký smysl, nevzdá se jí jen tak lehce. Nebylo vlastně ani příliš nesnadné domyslit se, kam se uchýlila. Sebral se a odjel za ní.

Počala divoká honba. Paní Bémová (teta), která s Evou sympatizovala (na přímluvy Oskarovy), ponechala uprchlici u sebe jen jedinou noc, tušíc, že ji manžel bude hledat. Hned ráno ji poslala k své známé kamsi na předměstí. Současně uvědomila o Evině příjezdu a o jejích trampotách některé z jejích bývalých ctitelů. (Právě tento nápad byl později hlavním trumfem ve hře.) Lustig vstoupil sotva za několik minut po Evině odchodu a narazil na hradbu chladné zdvořilosti. Od té chvíle slídil po ženě ve všech veřejných místnostech, kam spolu kdysi chodili, hledal ji v ulicích, v divadlech i obchodech. Podařilo se mu zahlédnout ji v tramvaji, zahýbající k periférii. Jel za ní nejbližším vozem. Potloukal se pak dům od domu a marně si lámal hlavu, snaže se rozpomenout na adresu ženiny příbuzné, bydlící v této čtvrti. Eva ho spatřila oknem a zděsila se jeho neústupné oddanosti.

Náhoda tomu chtěla, že Oskar, jemuž prvnímu se Eva svěřila se svými neurčitými plány, jí přinesl dobrou zprávu. „Poslala mě matka, abych ti tohle dal.“ Usedl vedle ní na pohovku a podával jí otevřený dopis. „Mám ti od ní vyřídit, abys na něco podobného nepřistupovala, ale já jsem nakloněn zradit pro tebe nejen máti, ale třeba celý svět. Nejdřív si to však přečti.“

Zazobaný starý mládenec, jakýsi pan Petr, bývalý obchodník starožitnostmi, odpovídal na stručnou zprávu paní Bémové návrhem, aby s ním mladá žena bezodkladně odcestovala do Paříže. Žádal o sdělení její nynější adresy, aby ji mohl navštívit, všechno ujednat a zařídit k odjezdu. Dopis byl psán velmi uctivým tónem a zájem o Evu v něm označován jako ryze přátelský. Pan Petr prý nezná výhodnější řešení, které by více uspokojilo pronásledovanou dámu.

„Vidíš,“ řekl Oskar, když dočetla, „ten ti taky důkladně lže. Starého kozla mu je do tvých zálib, nechce nic jiného než tebe. Jeho úmysly jsou, jak se říká, nečestné. Mluvme však otevřeně. Má ti snad nabízet rozvod s Lustigem a manželství? Z bláta do louže. Nebo opravdu nezištně se o tebe postarat? Takoví lidé, má drahá, snad ani nejsou, sama to víš. Muži jsou vesměs hloupí, rozumí kráse jako něčemu, co se jí. A co tě čeká jinak? Již dvakrát tvůj otec mé matce o tebe psal, potřetí si pro tebe přijede a slavnostně tě předá tomu pitomci, Buřtíkovi. Také mne jednu chvíli napadlo, abych se o tebe ucházel sám. Víš, manželství na zcela nových základech, kamarádská svoboda ve dvou nebo něco tahového. Nesmysl. Předně nemám peníze a dohromady ještě ničím nejsem, abych ti mohl zajistit jakés takés živobytí. A i kdyby — co bych si s tebou počal? Nenarodila ses ani milenkou, ani matkou, ani hospodyní. Chtěla bys jen tančit. Kdo ví? Možná, že právě s tím starým bláznem se ti otevře svět. Cožpak abys to zkusila? Celkem vzato, nic se ti nemůže stát. Oč tě oloupí? Ty mu nic nedáš. Strašně se s tebou zklame, toť se ví, pak tě opustí — ale do té doby z něho vytáhneš tolik, abys mohla něco dělat na vlastní vrub. Když ne, uchytíš se jinde. Bylo by to legrační, kdybys zrovna touhle cestou došla k svému štěstí!“

Eva nespouštěla oči z Oskarových rtů. „Máš pravdu,“ řekla, když domluvil, „udělám to!“

Rada byla pronesena a přijata, ale její autor byl přepaden příšerou, vždy ho dostihující — svědomím — zneklidněl a ztratil náladu. Kolo se kulí, to je náramně krásné, ale kam se dokulí? Já to jsem, který jsem to udělal. Měl jsem k tomu právo? A pak tu bylo ještě něco jiného: jistota, že ji ztrácí navždy. Evu ani nenapadlo, aby ho povzbuzovala, byla cele zaujata plánem, který byl před ní rozvinut. — „Taková jsi,“ bručel mladík na odchodu, „právě v tom jsi, Evo, celá. Ani zákmit citu pro toho druhého. Aspoň jsi mi mohla dát za tu dlouhou řeč pěknou hubičku!“ — Pohlédla na něj přes rameno a krátce se zasmála.

O dvanáct dní později odcestovala Eva Dykastová-Lustigová opravdu do ciziny ve společnosti starého obchodníka. Paní Bémová očekávala s obavami příjezd pana ředitele, lekala se však zbytečně. Místo něho přišel Buřtík. Usedl a dal si všechno vyprávět. Tentokrát byla paní Bémová upřímná. Host se dlouho nezdržel. Odešel, koktaje chvějícím se hlasem slova rozloučení. Oskar ho vyprovodil se schodů.

Dykastovi dostali psaní z Paříže až za měsíc. Četli je společně s Lustigem, který dlel již desátý den na zámku. Dopis byl velmi stručný, navazoval na nedávné události jen mimochodem, nebylo v něm omluv. O tom, jak se Evě v cizině daří, v něm nebylo ani zmínky. — Ještě týden se opuštěný manžel loudal po lesích, bezmyšlenkovitě sledoval jarní práce v polích, procházel se parkem, jako by na pěšinkách hledal otisky Eviných střevíčků. Město očekávalo s napětím třetí jednání tragédie. Nedočkalo se. Lustig jednoho dne odjel a již se nevrátil. Teprv po čase o něm došly kusé zprávy: získal jakési skrovné kancelářské místo, zavedl rozvodové řízení...

Pan Petr se asi za půl roku vrátil z Paříže sám a na dotazy Bémových a Eviných přátel odpovídal velmi neurčitě. Oskar dostal pohlednici z Calais, později z Barcelony, pak už nic. Pátral na vlastní pěst, svědomitě četl noviny — marně. Nenašel v nich Evino jméno. Zkusil dopsat strýci. Odpověď byla úmyslně stručná a chladná, vysvítalo z ní jen tolik, že je Eva na cestě do Ameriky. Pan ředitel nedovedl odpustit těm, které považoval za hlavní viníky svého neštěstí. Oskar byl zdrcen. Cožpak se nikdy nedozví, uplatnila-li své taneční vlohy, měla-li úspěch a co za něj zaplatila?

Ředitel Dykast byl při provádění pozemkové reformy penzionován a odstěhoval se kamsi na opačnou stranu Čech, odkud pocházel. Tím byly přetrženy poslední nitky, které pojily městečko s Evou. Před vánocemi téhož roku zmizel důchodní Raban s obecními penězi. Šuškalo se, že odjel za Evou do Ameriky, dopadli ho však v Praze v lokále posledního řádu, opíjejícího se ve společnosti pouličních holek. Tehdy byl naposled vržen Evin případ na hladinu veřejného mínění. Potom se vlny uklidnily.

Co říci více? Kde nyní žije ta nesvědomitá žena s nepříjemnou minulostí? Kdo na ni ještě vzpomíná? Nedávno byla v kterémsi literárním časopise otištěna báseň Oskara Béma. Byly v ní slzy a obsah byl jedinou vroucí oslavou osvobozené ženy.

Báseň se jmenovala:

Pozdrav kráse.

/1930/

Máša z krámu

Dokud byla maličká, byla to jen docela obyčejná Mařenka, až když trochu povyrostla, stala se z ní Máša. Dala si to jméno sama, ne však proto, že je snad někde zaslechla, nýbrž z dětské napodobivosti, neboť její o rok starší bratříček se jmenoval Váša. Také jí říkali Šípková Růženka, protože jejím tatínkem byl pan Šípek, ale to jen krátký čas, v období pohádek, za života její babičky, která bývala industriální učitelkou a libovala si v takových slovních hříčkách. Máša měla ruměný obličejík s důvěřivýma očima, buclaté paže s důlky v loktech a trochu zakulacené nožky od andělské nemoci, na nichž se kolébala jako malá kachnička. Váša a Máša byli podobni jako vejce vejci.

V městečku bylo mnoho různých krámů, ale řekl-li někdo, že byl nakupovat v krámě, znamenalo to vždy jen v Šípkově krámě. Tam bylo totiž k dostání všechno na světě. Panu Šípkoví říkali pan Šípek z krámu. Prodával sešity, tužky, pera, zbytky látek, deštníky, čokoládu, voňavá mýdla, ba pro nejvěrnější zákazníky míval uschovány i kozí syrečky, cukerín a pašované doutníky. Krám byl částí starého domu s podloubíčkem na rohu náměstí a chodilo se tam po vysokých kamenných schodech. Poskytoval svým majitelům slušné živobytí, ale byl také příčinou jejich nepříliš skvělého umístění na společenském žebříčku. Prodavač syrečků a levných hadříků nemohl být přece čítán mezi honoraci a všichni slušnější obchodníci se na něj dívali spatra.

Kramářství, přeuctivý tatínek s kozí bradkou, hřmotná maminka s lišejem na tvářích a s věcným bolením zubů, vzájemná podobnost a stejně znějící jména, již to vše samo o sobě bylo dostatečným důvodem k posměchu, cožpak teprve neslýchaná, úzkostlivá láska rodičů! V zimě se Máša s Vášou ztráceli pod burnusy, nátepníčky a šálami, a přece jen prodělali všechny dětské nemoci a nevycházeli z kašle a rýmy. Nikdy neběhali bosi, nikdy se nekoupali v mělkém lhoteckém rybníce. Zato měli svůj vlastní prostranný dětský pokoj a v něm hotový sklad panen, armádu dřevěných vojáků, houpacího koně, loutkové divadlo, plechový vláček s hodinovým pérem a všemožné stavebnice a obrázkové knihy k tichému hraní.

„Mášo Šípková,“ šišlala škodolibě dívčí havěť cestou ze školy, „Mášo, poskoč si!“ Máša nesměla. Byla naučena bát se o své zdraví. S kopečka ji postrkovaly, ale ona se nedala svést, kráčela před hejnem klidně dál svým odměřeným krokem. „Pozor, Mášo, něco jede!“ Mohla to již znát, ty vtipy byly pořád stejné, a přece se zastavila a úzkostlivě se rozhlédla po ulici za nadšeného řevu drobotiny. Pan Šípek jako by o tom všem nic nevěděl. Stál-li před krámem, neopomněl pozvat: „Pojďte, dětičky, pojďte si hrát s naší Mášou!“ Tu vstupovaly, ostýchavé, ztichlé, poulíce oči na nedostižné předměty a roztávajíce v teple pokorné vlídnosti. O den později ve škole to bylo ovšem dobré zas jen pro smích: „Mášo? Jak se jmenují tvé panny? Jak se jmenuje kůň? A jak se jmenuješ ty?“ Nekonečný řetěz nepřátelství, ničím nebylo možné se z něho vykoupit.

Na svůj svátek rozdávala Máša nakyslé bonbóny celé třídě, na svatého Václava kráčel Váša s matkou pyšně do kostela s pečlivě vyžehleným motýlem kravaty, ve vysokých, blýsknavých holínkách, důstojnější a směšnější než kdy jindy. Josefský dort a anenská kytice v papírové manžetě — dvakrát do roka se děti učily veršovaným přáním z potrhaného gratulantu. Na posvícení přijíždíval ze vsi dědeček a poděloval caparty krejcary a marcipánem a dospělé máslem, vejci a drůbeží. O vánocích rozdmychávala bílá kachlová kamna v dětském pokoji kouzelnou vůni zmírajícího jehličí. — Pak nenadále umřel dědeček, stará kachlová kamna byla nahrazena litinovými a Váša pomalu odrůstal motýlovitým kravatám a počal se bouřit proti botám s holínkami. Na samém konci dětství zažili Máša s Vášou veliké vzrušení — požár, při němž celá ulice dřevěných domků na předměstí lehla popelem. Plakali zoufale u okna v matčině náručí, hledíce na rudou záplavu kouře a oblaků, a pocítili cosi jako pýchu smíšenou s drtivým strachem, když zahlédli otce v hasičské helmě, jak pádí náměstím na kozlíku stříkačky. Dvě či tři návštěvy u doutnajícího spáleniště, několik časných jarních bouří — Váša si přinesl ze školy propouštěcí vysvědčení.

Po dlouhém rozvažování bylo rozhodnuto poslat chlapce po prázdninách na praxi do Goldšmídovy textilní továrny. O rok později se dal Váša zapsat do prvního ročníku tkalcovské školy. Jeho buclatá, dobromyslná sestřička počala šít svou důkladnou, starosvětskou výbavu pod dohledem přísné slečny Zoubkové, ozbrojené kostěnými brýlemi a nesnášelivou cudností.

Zoubková vštěpovala děvčatům svou zakyslou nenávist k mužům a vyžadovala od nich dokonalost stehů s pedantstvím, které jí vynášelo slavnou pověst a jakés takés živobytí. Zakazovala smích i zpěv, netrpěla poťouchlé šeptání a pikantní klípky a okázale zavírala okna, pohlédl-li kolemjdoucí zvědavě do místnosti, plné skloněných mladých hlav. Mášu si oblíbila, poněvadž jí byla po chuti její poslušnost a pokora. Učinila ji svou důvěrnicí, a jsouc tajně nenáviděna, zbavila hned od počátku svou vyvolenou sympatií, jichž by si snad byla mohla získat svou mírností a ochotou k úsluhám. Tak se stalo šití Máše trpkým obdobím jako kdysi škola a utvrdilo ji v rezignaci ve věku, kdy v rozpukajícím těle klíčí naděje jako první mízy.

Máša se trochu hrbila, nakláněla hlavu na stranu a při chůzi nevěděla co s rukama — to vše bylo výsledkem její plachosti. Rděla se, kdykoli měla být vyznamenána otázkou nebo pozdravem. Cítila se nejšťastnější, když si jí nikdo nevšímal a když jí nehrozilo nebezpečí, že bude vyvlečena ze svého ustrašeného soukromí. Tím hroznější se jí zdál ortel, který nad ní vynesli v jejích osmnácti letech — navštěvovat řemeslnické taneční hodiny. Taneční hodiny! Nikdy neučinila neukázněný krok, nikdy dosud neokusila zábavy s cizím mladým mužem. Ke všemu s tím vším měla začít mezi děvčaty mladšími nejmíň o dva roky! Máša však nebyla zvyklá protestovat a také neprotestovala.

Ze začátku to nebylo tak zlé, nikdo ji neznal a nikdo ji nevyzýval. Teprve ve třetí hodině se podařilo tanečnímu mistru, holiči Sedloví, opatřit jí partnera v pekařském tovaryši Hnídkovi. Byl to mnohomluvný frajer se slaminou za uchem, s opuchlýma očkama a rusými kníry. Hnídek byl polichocen její ostýchavostí, kterou považoval za němý obdiv, a odpouštěl jí toporné pohyby a křečovité poskoky, jimiž ho s sebou stahovala na dno bezvýznamnosti. Později jeho zájem o ni stoupl tak, že Mášino srdéčko před každou taneční hodinou poplašeně tlouklo. Příčinou tohoto nežádoucího zájmu byla dívčina upřílišená kyprost. Zkušený hejsek hrubě zneužíval dovolených objetí, nestoudně ji k sobě tiskl a častoval ji zamilovanými žvásty. Mášu stál pekař mnoho bezesných nocí. Nakonec se přece jen odhodlala, příkře ho odbyla a tak se rázem zbavila svého jediného tanečníka. Den nato se Hnídek vyzývavě procházel před Šípkovým krámem, zavěšen do chechtavé klempířovy Blaženy. Byl to krásný a mužný čin, ale Máša nad ním neuronila ani jedinou slzu.

O první prodloužené seděla Máša tupě a odevzdaně po boku zatrpklé a klímající matky a v duchu si umiňovala, že se zasadí ze všech sil, aby již nikdy nemusela jít tancovat. Toto zbožné přání se jí kupodivu vyplnilo, nikoli však jejím přičiněním — zčistajasna se jí rozstonala matka a ležela skoro do vánoc. Na taneční nebylo ani pomyšlení. Když se paní Šípková uzdravila, začala Máša opět chodit k Zoubkové. Půl roku se hrbila nad pracnými monogramy, jimiž označovala své na podzim došité prádlo. V červenci vypukla válka.

Nezpůsobila mnoho povyku v Šípkově krámě, neboť, pravda, ty děti jsou pořád ještě dětmi, než Váša dosáhne vojenského věku, bude po všem. Když se to protáhlo přes zimu, počaly se do kramářova srdce vkrádat obavy. Zjara šel Váša k odvodu a za dva měsíce rukoval. Zoufalství, v němž tonuli otec s matkou, nelze popsat. „Ale ty přece nepůjdeš do pole! Ty nesmíš jít do pole!“ — „V nejhorším případě z toho kouká jen strážní služba v zázemí,“ těšil ženu pan Šípek chvějícím se hlasem. Váša, v prvních dnech poněkud pyšný a povznesený, jen krčil rameny.

Čím víc se blížil chlapcův odjezd, soustřeďovaly se starosti Šípkových na věci konkrétnější. „Ach, jak jen on to tam Váša všechno snese,“ bědovala matka, „tak často trpíval rýmou a kašlem, byl vždycky tak náchylný k nastuzení! — Hochu, prosím tě, buď na sebe opatrný, aby sis neulovil nějakou nemoc!“ — Konečně mu napěchovali černý vojenský kufřík teplým prádlem, ponožkami, svetry a rukavicemi — solidních věcí se počalo nedostávat a už hodně přidražilo — buchtami, salámy, jablky, a přidali řádnou láhev koňaku. Mates od Modré hvězdy to všechno jednoho dne odvezl na nádraží, kde také došlo k slzavému rozloučení.

Za dva měsíce psal Váša z vojny, aby ho někdo navštívil, chce-li ho ještě spatřit před odjezdem do pole. To byla hrozná rána. Jeli oba, otec i matka, a Máše nechali na starosti krám, který ji dva dny trýznil uštěpačnými grimasami tahacích panáků a papírových draků. Třetí den ráno se staří vrátili znavení, zdrcení, zbědovaní. Viděli syna kráčet s ostatními pod tíhou pušky a tornistry špalírem hlučícího davu. Kynul jim naposled z přeplněného dobytčího vagónu, ozdobeného uschlými haluzemi.

Jako automat vstoupil opět pan Šípek mezi své zbytky látek, sešity, hračky a přehlušoval se prodáváním. Paní Šípková skrápěla slzami heřmánkové obklady, jež si přikládala k oteklým lícím. Za tři neděle se po městečku rozšířila zpráva, že Váša padl. Několik zvědavců civělo celé odpoledne před krámem, kde nic zlého netušící pan Šípek odbýval zákazníky, až se našel muž, který měl odvahu vstoupit a všecko říci. „Ne, to není možné,“ vyjekl ubohý kramář, sotva se probral z prvního ohromení, „to je zřejmý omyl.“ Drhl zběsile řídkou bradku a vzal si ku pomoci prsty. „Jeden — dva týdny — ne, ne,“ oddychoval si ulehčeně, „vždyť tam ještě ani nedojeli!

Prosím, och, prosím, jen ať to neslyší matka!“ — Bylo to však pravda, a musela to uslyšet ne-li dnes, tedy zítra. Ten, který o tom psal domů, byl očitým svědkem neštěstí. Jedna z těch ďábelských náhod, zbloudilá kule na pochodu sotva za tři hodiny po vystoupení z vlaku učinila konec Vášovu životu. Pochovali ho v příkopě u cesty, rozjeté autokolonami, a na nízký rov položili jeho zakrvácenou pěšáckou čapku.

Štěstí Šípkový rodiny se ukázalo křehké jako ony kalené slzy ze skla, jimž stačí odštípnout ostruhu, aby se rozpadly v prach. V domě s podloubíčkem bylo nyní takové ticho, jako by jeho obyvatelé vymřeli. Promluvil-li kdo hlasitěji nebo neměl-li právě oči opuchlé pláčem, byl ostatními podezírán z nedostatku citu. Jako by se vysmíval všemu tomu marnému truchlení, zvonek nad dveřmi do krámu nepřestával zvonit. Prodávalo se jako nikdy předtím, prodávalo se kdeco, staré hadry dávno vyšlé z módy, ztvrdlé gumy, zežloutlé papíry, předpotopní peněženky, dámské taštičky — vše bylo hledaným zbožím. Peníze jen tekly, ale co nyní s penězi, když vše bylo totam? Jednoho večera se pan Šípek vykradl z bytu a vrátil se o chvíli později nesmyslně veselý. Blaženě se usmíval, pružně poskakoval na svých tenoučkých nožkách, ale oči měl kalné a vous zplihlý. Byl opilý.

Paní Šípková se okolo Hromnic roznemohla a ležela s krátkými přestávkami celé dva měsíce. Nemoc přešla, rekonvalescentku vyvedli několikrát na sluníčko, stěžovala si však na malátnost, na únavu a znovu se vracela do postele. Spát — odpočívat v poduškách s široce rozevřenýma očima — nezajímat se o nic — nemluvit — ano, to chtěla. Život? Jakýpak život? Netoužila již po ničem. Nechali ji, domnívajíce se, že to přejde, ale nepřecházelo to. Domácnost vedla Máša.

Častěji a častěji se pan Šípek vytrácel na hodinu, na dvě, na celé půldne a vracel se oživen bláznivým veselím nebo cloumán nepříčetným nářkem. Zmocňovalo se ho to jako záchvaty. Neklidně přešlapoval na prahu, měřil podloubí zasmušilými kroky, úzkostlivě se rozhlížel po náměstí, až se náhle rozhodl a prchal, skrývaje hlavu mezi rameny. Máša musela zaujmout také ještě otcovo místo za pultem. Mělo to vlastně také své výhody, být ustavičně zaměstnána! — Než však rok skončil, nevyžadoval již krám žádné zvláštní obsluhy — nebylo téměř co prodávat.

Od katastrofy, která stihla Šípkovu rodinu Vášovou smrtí, se s Mášou nikdo nemazlil. Trápilo ji to, nosila své mučivé otázky napsány na čele z kuchyně do krámu, z krámu do kuchyně, nahoru a dolů po vrzavých schodech. Není snad dost pilná, dost přívětivá? Nezaslouží si již lásky rodičů? Nenadálý a překvapující matčin projev jí jednoho dne vše objasnil: „Och, ty — ty,“ zahrozila jí pěstí napolo pomatená žena bez jakékoli zjevné příčiny, „proč jen tys zůstala, a on nám musel umřít?“ Máša sklonila hlavu, přijala výtku ve vší pokoře. Pravda, Váša byl hoch, a ona je pouhé děvče! — A pak přišlo ještě jedno neštěstí. Pan Šípek spadl cestou z hospody do mlýnského náhonu a utopil se. Špatná smrt, poněkud nedůstojná, a právě v předvečer kramářova svátku! Josefský dort, a to všechno — kam se to dělo? Blahobytné, radostmi překypující dětství, a teď tenhle odulý, bledý mrtvý s bolestně pootevřenými ústy... Spojitost nebylo možné nalézt. Vše obráceno naruby, všechno zhnuseno. Naříkat? Eh, beztoho tím nic nezměníš, Máša zůstala s churavou matkou sama.

Vyprodaný krám již celkem nic neznamenal, valného živobytí z něho nebylo. Ze začátku se dalo ještě čerpat z úspor, které zůstaly z lepších dnů; jak bude však dál, až tyto prameny vyschnou? Máša nerozuměla obchodu ani za mák a s matkou se zatím nedalo vůbec počítat. Když to začalo vypadat hrozivě, nechala Máša krám krámem a pokusila se vydělávat šitím prádla. Doba však byla zlá, lidé neměli nazbyt, práce bylo málo. Peníze se scházely pomalu. V oněch kritických dnech počal po otevřených dveřích ztichlého krámu pokukovat pan Wandl.

Pan Wandl byl vdovec, bývalý velkoobchodník. Žil si trochu rozmařile — jeho slabostí byla děvčata. Po městečku měl pěknou kupu dětí. Říkalo se, že většina z nich vlastně ani nebyla jeho. Octla-li se nějaká dívka v choulostivé situaci, bylo pro ni opravdovým vysvobozením, projevil-li o ni zájem veselý pan Wandl. Ten se nikdy za podobných okolností nehájil, neměl rád scény, vyrovnal se vždy po dobrém. V dvoupatrovém boháčově domě se vždycky něco našlo pro nešťastné chudobné matky a pro jejich nežádoucí potomstvo. Od jisté doby nebyl ovšem již pan Wandl takovým pánem jako dřív: provdal dvě dcery (legitimní) a obchod předal synovi. Vypadal však pořád ještě náramně zachovale a jeho srdce bylo neustále žhavé. Chodil hezky zpříma a kroutil si výbojně svůj šedivý, kočičí knír.

Máša dosud mnoho nevěděla o takzvané lásce. Taneční hodiny, Hnídek — to vše bylo zasypáno všemožnými smutky, opravdu, jako by toho ani vůbec nebylo. Ale co Mášiných hebkých, něžných dvaadvacet let? Bohužel, dosud o nich nebylo pokdy přemýšlet. Teprve nyní, v domě tak pustém a prázdném, ve společnosti zoufalé matky, když hodiny se tak nekonečně vlekly, ozývalo se občas v Máše cosi jako svědomí prchajícího mládí. Byla vždy tak pomalá, a hle — ono pádí, pádí! Budoucnost byla jakoby zahalena mlhou. Přítomnost přiklopena náhrobním kamenem. — Ve starém domě praskal nábytek, tetelily se vzdechy, šouravé kroky nemocné měřily čas. Slunce? Slunce a naději — och, toho paskvilu! — nosil kolem krámu pan Wandl ve svých čilých, šedých očkách a v stříbrných nitích kočičího kníru.

Kteréhosi dne zvedl z nerovné dlažby podloubíčka Mášino zakutálené klubko. Chvilku na ně zblízka pohlížel jako na cizokrajné ovoce, vrtěl hlavou, chmuřil huňaté obočí (to byla ovšem jen hra), pak se široce usmál a podal je buclaté, bílé ruce s krátkými prstíky. „A já myslel, co to, ten kulatý, a on klubko. Prosím, moc mi téší,“ klaněl se, smekaje klobouk. (Pan Wandl byl Němec.) Máša považovala za vhodné se také uklonit, sebrala šití, nůžky a vše, co měla v klíně, a pokusila se povstat. Neposlušné klubko se k nesmírné radosti pana Wandla zakutálelo podruhé. Nyní je chytali spolu a pan Wandl, krátkozraký a „moc už stará chudinká“, dopadl a sevřel dívčino zápěstí. Podržel je chvíli, pomručíval a cituplně je vrátil. Tak byla známost navázána málo slovy, mnoha vroucími pohledy a přetěžkými vzdechy.

Jaký div, že Máša, dívka bez přítelkyň, nevinná a plachá, věděla o životě a osudech páně Wandlových méně než kterákoli jiná osoba v městečku? Neměla žádných zvláštních příčin vzpírat se jeho galantním doprovodům, úsluhám a kornoutům bonbónů, které jí kupoval, aby si „osladyla svou hořkou život“. Jedné neděle dokonce navštívil trudnomyslnou vdovu po kramáři. Záminkou mu bylo, že Frau Šipek už moc dlouho neviděl, a pravda-li, „my být všichni křesťani!“ U lůžka dámy, zlhostejnělé neštěstím, toho mnoho nepověděl, víc vzdychal a poklepával hůlečkou o podlahu. Brzy vstal a poroučel se. Na dlouhé, nevlídné pavlači se ustrašeně rozhlížel na všechny strany a opatrně, velmi opatrně scházel s tmavých, strmých, vrzajících schodů. Tak a teď měl záminku — Šípkovi budou muset na oplátku co nejdřív přijít k němu. Maminka ovšem nemůže — přijde tedy slečna? A hleděl dívce dlouho pátravě do očí.

Nebylo to tak brzy, jak si snad pan Wandl přál, ale přece jen k tomu došlo. Fenka pana Wandla vrhla dvě „wunderschöne štěňátka“, jedno si musí Máša vzít pro radost a také kvůli panu Wandlovi — přece nechce, aby tak hezké zvířátko musel dát utopit? Máša si pro štěňátko šla a vrátila se domů důvěřivá a spokojená, obdarovaná roztomilými drobnostmi („od detyček, ale copak on má dělat s takovou hloupostmi?“) — a co více — aniž tam čeho pozbyla. Ovšem, ovšem, pan Wandl nebyl už tak mlád jako kdysi, musel si počínat obezřele, aby svého zajíčka nevyplašil.

V krátké době byla Máša zavázána panu Wandlovi za tolik laskavostí a pozorností, že hořela upřímnou touhou nějak se mu odvděčit. Blížily se vánoce. Přemýšlela zcela opravdově, jak to navléknout, aby mu způsobila radost, ale přicházela na nápady tak naivní, že je sama zavrhovala. Přece nemůže bohatému panu Wandlovi vyšít bačkory nebo mu koupit cigára? Starý seladon patrně vyčetl z dívčiných očí deroucí se ostýchavé city, neboť jednoho krásného dne počal mluvit o tom, že by mu měla udělat „něco maličkého kvůli“ a že by jí „moc o něco prosit, kdyby se nezlobila“. Ještě však nechtěl říci, jakého druhu by to měla být úsluha.

Na Štědrý den byla Máša bohatě obdarována, panu Wandlovi nechť slouží ke cti, že zcela rozumně, teplým prádlem, několika páry punčoch, látkou na šaty — žádnými zbytečnostmi. Samo sebou se rozumí, že se Máša neodvážila uskutečnit žádný ze svých plachých plánů, a tak pan Wandl nedostal nic. Dívčina vděčnost byla tím ostřejší a tím bolestnější. Starý pán se na Štěpána zastavil v Šípkově krámě, komicky žvatlaje koledu — Máša mu vyběhla v ústrety a dlouho, dlouho tiskla jeho ruku, žebrajíc, aby se vyslovil, čím by mu mohla být prospěšná. Mhouřil oči, pokrucoval si knír, usmíval se. Na Nový rok seděl jako starý domácí přítel ve velikém (bývalém dětském) pokoji u Šípků. Pacientka spala, bylo zřetelně slyšet její chrápání. Pan Wandl přitáhl dívku k sobě mezi kolena za měkké předloktí a šeptem se jí zeptal, jak jí sluší to darované prádlo. A když se jenom pýřila a smála, vyhrnul jí vysoko rukávek blůzičky, políbil ji na bílý ramenní sval, a když neprotestovala, ještě jednou na zlatisté chloupky sehnuté šíje, načež odešel, jihna nadšením a sladkou stařeckou závratí.

Máše již nebylo tajné, jaká tak asi úsluha by mohla potěšit dobrého pana Wandla. Hněvat se pro to by bylo pouhou nevděčností, hrát si na uraženou by znamenalo dodávat si jakési ceny. Ceny? Jakou cenu mohla mít nepatrná Máša z krámu před bohatýrskými tužbami páně Wandlovými? Horečná změť v dívčině hlavě — jako vítr oblaka nad jarní trávou — unášela rychle a nepostižitelně v dál všechna nejasná mravní naučení ze školy a z katechismu.

Máša nemyslela, nechtěla myslet na takové věci, ale věděla již předem, jak se rozhodne, až se bude muset rozhodnout. Nečekala dlouho na ten bouřlivý den, a když byla onoho šerého lednového večera pouhou loutkou v chvějivých rukou šedovlasého záletníka, nepřemýšlela věru o tom, co získává a co ztrácí, nýbrž jímala ji úzkost, zda s ní je pan Wandl dosti spokojen.

Dívčino stydlivé panenství bylo pro pana Wandla poněkud tvrdým oříškem, tím větší však byla později jeho pýcha nad milostným vítězstvím. A právě tak veliká jako jeho pýcha byla i jeho štědrost. Často navštěvovala nyní Máša svého přítele v dvoupatrovém domě, ale ještě častěji byly dopravovány po vrzavých kramářských schodech tehdy tak cenné zásilky zatajené aprovizace. Městečko hledělo na tuto průzračnou směnu posupně, ale klidně. Veřejné mínění bylo zaměstnáno docela jinými záležitostmi. Pokud šlo o pana Wandla, nebylo to ani jeho první, ani poslední dobrodružství, a Máša z krámu byla příliš bezvýznamná osůbka, aby její přeměna v prašivou ovci maloměstské společnosti působila nějakou senzaci.

Květen 1917 byl pro Mášu zlým měsícem, ale pan Wandl se nanejvýš zajímavou dívčinu zprávu dověděl až v červenci. Nepřekvapilo ho to ovšem. Zálibně si popotáhl kočičí knír, blahosklonně setřel Mášiny slzy a — zdvojnásobil své příděly. „Taková věc není na zoufání, milá dceruška, tak já, stará chuděra, zase tatynek? Jakáž pomoc! No neplač, neplač — já taky nepláču!“

Již delší dobu trpěla paní Šípková bolestmi v životě, které ji burcovaly z dosavadní strnulosti. V bezesných nocích neúnavně obsluhována, opět si uvědomila dceřinu existenci a několikrát na ni promluvila s pozapomenutou vlídností. Máša, která o sobě byla přesvědčena, že je nečistá a navždy poskvrněná, přijímala matčinu něžnost asi tak, jako by ji byla ukradla. Její záchvaty křečovitého pláče pacientku překvapovaly a znepokojovaly, neboť neměla o žalostném stavu svého dítěte ani nejmenší ponětí. Na svatou Annu (na matčin svátek) šla Máša na ranní a vrátila se s lékařem. Prohlédl nemocnou, vzdychl, předepsal lék a měl se k odchodu. Na odpočívadle tmavých schodů sdělil Máše šeptem, že je to pokročilá rakovina a že paní Šípková nevydrží do zimy. Bědovala, nespala, bičovala se výčitkami, jižjiž se chystala padnout před lůžkem na kolena a všechno říci, pak se však přece jen rozhodla, že matku ušetří jakýchkoli dalších zklamání. Tak opustila paní Šípková v říjnu toto slzavé údolí, aniž se dověděla o poměru své dcery k starému obchodníkovi. Máše se v prosinci narodilo děťátko nedostatečně vyvinuté, neduživé a slabé. Byl to však chlapec a pan Wandl se rozplýval pošetilou pýchou.

Mladá matka zahořela k svému potomku úzkostlivou a slepou láskou. Dala mu jméno nebožtíka otce, piplala se s ním, mazlila se s ním, zapomínajíc na všechny žaly svého života. Neuvědomovala si ani, jak příšerně se v prázdném domě ozývá dětský pláč. Od pana Wandla dostala vkladní knížku na jméno dítěte a slib, že jakmile bude s maličkým z nejhoršího venku, vloží se jaksepatří do jejích záležitostí. Tomuto slibu pan Wandl čestně dostál v červenci 1918. Dal na vlastní útraty opravit bývalý Šípkův krám a zařídil v něm Máše slušný obchod s nitěmi a šicími potřebami. Poslední měsíce války byl pro nerovný pár jakousi idylou. Pan Wandl navštěvoval každodenně krám a hezkou prodavačku, která za těchto poměrně šťastných okolností rozkvetla novým ruměným mládím, a neopomněl zalaškovat se svým synem, ležícím v honosném proutěném kočárku mezi dvěma oblouky podloubí, kam dopadalo nejvíc slunce. Nelze popřít, že se v těchto chvílích pan Wandl podobal laskavému dědečkovi.

Těsně po uzavření příměří vdával pan Wandl svou nejmladší a poslední dceru, a tak byla idyla na nějaký čas přerušena. Její definitivní konec nastal, když Mášino ubohé robě zemřelo na záškrt. Bylo příliš slabé, aby vydrželo útok zákeřné choroby. Na celý zbytek roku ztratila Máša zájem o život. Mezi sebe a svět vsunula zástěnu smutečních šatů a pana Wandla zdravila jen sotva znatelnými, žalostnými úsměvy.

V únoru přijela do městečka kočující operetní společnost, a pana Wandla zachvátila nová vášeň k trochu již odkvetlé subretě. Když herci z městečka odjeli, ztratil se i pan Wandl. Vrátil se o několik týdnů později značně zestárlý a zasmušilý, dokonce velmi lhostejný k věcem tohoto světa. Dříve však než odjel, prokázal Máše ještě jednu dobrou službu: poradil jí, aby si opatřila vyšívací stroje, najala několik děvčat a pustila se do výroby. Sdělil jí i adresy firem, které by se mohly zajímat o práci toho druhu, Máša poslechla a s dobrou se potázala. V červnu zaměstnávala již pět škole odrostlých děvčat, na podzim jich měla dvanáct. Nikdy se jí ani nesnilo, že kdy prokáže v životě tolik činnosti. Lék prací a zapomenutím se u ní osvědčil ještě jednou. Ztloustla, smířila se s minulostí, a zdálo se, že bude šťastna, pokud lze na této bídné polokouli být šťastnu nenáročnému, pokojnému člověku.

Téměř dvě léta nepřinesla Máše žádné význačnější události. Její malá továrna zdárně prospívala, dívka s poskvrněnou pověstí si dokonce v městečku získala jistou vážnost — až do jejího osudu zasáhl opět pan Wandl. Poslední dobou byl starý pán hodně sešlý, na podzim 1921 ho ranila mrtvice. V listopadu se Máša doslechla, že leží zcela opuštěn ve svém velikém domě, bezmocný a hladový. Dcery se provdaly vesměs mimo městečko a syn se necítil být ničím povinován otci, který dovedl jen kydat hanu na jeho počestné měšťanské jméno a zásobovat ho nelegitimními sourozenci. Nikdy se o Máše nemohlo říci, že by byla nevděčná. Vzpomínala na starce jen jako na svého dobrodince. Nerozmýšlela se ani okamžik a vypravila se statečně do Wandlova domu.

To, o čem si po městečku vyprávěly zlomyslné huby, bylo daleko překonáno hroznou skutečností. Starcova hospodyně utekla, jakmile seznala, že jí nikdo nezaplatí. Pan Wandl byl doopravdy chudý, jmění, jímž financoval své milostné pletky, bylo spotřebováno, žil jen z milosrdenství svých nájemníků. V zápachu vlastních nečistot, na lůžku dávno nepovlečeném dohasínal jako postřelené zvíře v doupěti. Přivítal Mášu kalnýma, zarmoucenýma očima a nezmohl se ani na několik souvislých vět. Ukázalo se, že dívka je schopna nejen citu vděčnosti, nýbrž i činů. „To všechno já udělat,“ koktal toporným jazykem, zatímco ho pozdvihovala, myla, převlékala, „jaké já to být prase!“ A prosil ji za odpuštění všemi nakrabenými vráskami své pohublé tváře. Toho večera usínal, hladě Mášinu ruku, a skrápěje ji bědnými slzami.

Nešťastný pan Wandl se dlouho z Mášiny péče netěšil, po dvou týdnech podlehl novému záchvatu mrtvice. Poslední jasnou chvíli, kterou s ní strávil, provzdychal nad tím, že se jí nemůže nijak odměnit. „Všechno dát dětem — nemít nic,“ stěžoval si, utkvívaje na dívce provinilým pohledem. Mášu starcovo žvatlání dojímalo, nebyla však výmluvná a nedovedla ho upokojit. Když zemřel, považovala se tak trochu za jeho vdovu a upřímně po něm truchlila.

Poslední sblížení s panem Wandlem nevyneslo Máše mnoho dobrého. Dědicové po ní stříkli jedem, podezírajíce ji, že chtěla ze starcova majetku honem ještě něco urvat, a veřejnost vyčastovala tento domněle nezdařený pokus posměchem. Kdekdo si vzpomněl na její nedávný poměr a pád a pozapomenuté události byly znovu přetřásány v domácnostech, u kašny a na trhu. Výsledkem této krátké popularity však bylo i to, že se o Mášu začal zajímat četnický strážmistr Vacek.

Četník byl starý mládenec, člověk opatrný, málomluvný a přísný. Do městečka byl přeložen teprve před několika měsíci. Svého mládenectví byl již dávno syt, celá léta toužil po výhodném sňatku, nedovedl se však zavčas rozhodnout, osudnou náhodou neměl nikdy své výpočty podloženy dostatečnými jistotami. Mášin případ ho zaujal. Byl chytrý a vystihl, že dívka není ani dost málo zištná, naopak, že má dobré srdce. Pověst o bohatém odbytném nebožtíka pana Wandla ho ještě více podnítila. Několikrát obešel bývalý krám — dívka se mu líbila. Ovšem že již nebyl žádný mladík, avšak také neměl v úmyslu začínat si nějaký román. Váhal ještě asi dva týdny, ale pak se najednou rozhodl. Vykartáčoval svůj četnický stejnokroj, vyleštil si boty a zamířil k náměstí. Vystoupil sebevědomě po kamenných schodech, a vyžádav si u Máši rozmluvu mezi čtyřma očima, nabídl jí ruku.

Byla víc než překvapena — byla prostě ohromena — ne, něco takového neočekávala. Pýříc se, prosila, aby jí dal lhůtu na rozmyšlenou. Bože, sňatek! Spráskla po jeho odchodu ruce. Pod přivřenými víčky viděla cosi jako štěstí — pan Šípek s paní Šípkovou kdysi dávno, před lety — klid — péče druh o druha — úsměvy, láska, děti! Máša dlouho nerozvažovala, citová stránka věci u ní rozhodla. Jaké to bude? Nu konečně, ať už jakékoli, nebude aspoň sama. Bude mít muže. Po vánocích prodala svůj závod. V masopustě byla svatba.

Pan Vacek bydlel v tomtéž domě, kde byla četnická stanice. Máša se k němu přistěhovala. Doposud chodili oba svobodní četníci, strážmistr a naturalizovaný Srb, Jankovič, na obědy do hostince; po svatbě bylo usneseno, že se Srb bude stravovat u svého představeného. (Pan Vacek se netajil tím, že má peníze rád.) Máša byla poněkud zklamaná, představovala si svou novou domácnost intimnější, mladý četník byl však skromný a choval se k ní velmi uctivě. Brzy mu přivykla, a když později strávník rozvázal a začal jí svým směšným temperamentním způsobem vyprávět různé příhody z dětství, opředené zvláštním kouzlem neznámé země, shledala, že s třetím člověkem je vlastně v bytě veseleji.

Strážmistr zůstal v manželství věren svým staromládeneckým zvykům. Nebyl-li právě na pochůzce, seděl v kanceláři, po obědě si odcházel do strážnice schrupnout na kavalci a po večeři kouřil z dýmky s dlouhou troubelí, rozložen v lenošce a mlčky sleduje očima mraky štiplavého kouře. Zprvu na odchodu do služby svou ženu líbal, brzy toho však zanechal — připadalo mu to asi příliš dětinské.

Hned bylo v domácnosti hlučněji, když strážmistr znenadání obrátil pozornost k Mášinu psu. (Jmenoval se Drak a byl týmž štěňátkem, které si kdysi Máša odnesla od pana Wandla.) Pes byl rozmazlený, a pan Vacek se rozhodl, že ho vychová. Ani ho nenapadlo ptát se ženy, zda se jí to líbí či nelíbí, a bezodkladně začal s drezúrou. Mášu rozechvívala stejně bolest zvířete jako bolest člověka — jakmile padly první rány, zacpávala si uši a prchala ze světnice. Strážmistra ženina měkkost rozčilovala. Dával ji při obědě Jankovičovi k lepšímu v podobě nemotorných vtipů a psa tloukl schválně, aby Mášu rozplakal. — „Je krutý,“ myslila si, „ale takoví jsou asi všichni praví muži.“ Její sny byly ovšem důkladně ošizeny, ale celkem to ještě nebylo tak zlé, zpočátku to bylo ještě dost dobré manželství.

Na podzim Máša shledala, že je těhotná. Činilo ji to šťastnou, vzešly jí nové naděje. Dítě! Skropila slzami památku robátka páně Wandlova — nyní se ta bolest nadobro zahojí, což teprv bude-li to zase chlapeček! Když uslyšel strážmistr ženinu zvěst, zakabonil se, dlouho posupně mlčel a kouřil. Cožpak ho to netěší? Byla zdrcena. Týden se o té věci ani nezmínil, až jednou odpoledne, když Jankovič odešel do služby, přisunul si židli blíž k Máše. Nacpávaje si dýmku, pomalu ukusoval slovo za slovem. Nemá smyslu vychovávat děti — nechce prostě. Nemůže ani cítit křik, vrnění, zápach plen — fuj! Také je na takové radosti už příliš stár. Naštěstí není ještě pozdě, všechno se dá zařídit. Máša tupě přikyvovala, v hlavě jí šumělo. Nakonec souhlasila. Stará Frička (kdekdo ji znal) přišla do domu, a pak už Máša neměla své děťátko. Den si poležela, vstala, avšak ne, jaksi se necítila již tou, jakou byla předtím. Děti! S těmi je zřejmě konec. Jaké to tedy bude? Pořád takové, pořád stejné?

Za tři dny dostala Máša horečku. Sám pan Vacek jí nakázal ulehnout, a on nebyl přec tuze přecitlivělý — nelíbily se mu její oči. Takové podivné, vyděšené oči! Než nadešel večer, blouznila. Dvakrát za to odpoledne ji navštívil četník Jankovič, byl nezvykle tichý, rozpačitě hleděl do země. Pak přišel lékař, prohlédl ji, a odvedl si pana Vacka do vedlejšího pokoje. Hezkou chvíli tam na něho křičel, až se okna třásla, a pan Vacek byl kupodivu krotký. — Mášu odvezli do nemocnice.

„Tak týden si tu pobudu a bude to odbyto,“ myslila si. Chyba lávky! Ležela tam celých osm neděl. Přidaly se všelijaké záněty, také jí jeden čas hrozili operací. Och, byla už napůl mrtvá od toho věčného ležení a zhlouplá od horeček. Konečně nastal den, kdy si pro ni manžel směl přijít. „Pamatujte však,“ nařizoval mu lékař přísně, „přinejmenším šest měsíců žádné styky — rozuměl jste?“ Máša nechtěla věřit svým uším. Cožpak to s ní bylo opravdu tak zlé? Strážmistr na lékařova slova neodpověděl. Máša jen mohla pozorovat, jak mu pozvolna rudne jeho chmýřnatá šíje. — Na zápraží domu uvítal rekonvalescentku četník Jankovič. Přišel asi právě ze služby, měl na rameni pušku a boty až po vrch zablácené.

Za několik dní po návratu domů musela Máša chtěj nechtěj opět ulehnout. Bylo to trapné, ale cítila se tak slabá, měla bolesti v životě a kromě toho zas dostala teploty. Lékař přece řekl, že v takovém případě musí bezpodmínečně do postele! A opět ji navštěvoval četník Jankovič. Druhý věrný byl pes — nehnul se od jejího lůžka. Hladila ho malátnou dlaní po krátké srsti. Pan Vacek přicházel zřídkakdy — byl tuze zaměstnán. Domácnost řídila služka.

Pozdravila se až s příchodem teplých dní. Psal se rok 1923. Tenkrát se pan Vacek definitivně rozhodl, že se stane špatným manželem. Měl již dost toho věčného stonání, těch lékařských pohrůžek, toho kladení na srdce, aby o svou ženu pečoval. Ženil se snad proto, aby o někoho pečoval? Vyjádřil se přece kdysi dosti zřetelně, že se k takovým titěrnostem nehodí. Spíš by si přál, aby bylo pečováno o něj. Ten proklatý osud mu všechno zhatil. Mášiny peníze! Ať jen mu někdo s něčím takovým přijde, ochotně a rád mu vysvětlí, co těch peněz se už vyházelo doktorům. Kromě toho — nebyl již tak mlád, s tím, co se ještě dalo od života vzít, nebylo žádných odkladů. Také však již nebyl, bohudíky, žádný chlapec, aby se neustále proti něčemu bezmocně bouřil. Usuzoval a jeho úsudky dozrávaly, toť vše. Nejdřív navázal hrubý, průhledný poměr se služkou. Byl čestný, před nikým se neskrýval, nežádal, aby o tom bylo zachováno nějaké tajemství.

Máša přecházela — ne, spíše se vlekla — nosila stále ještě cosi těžkého a bolestivého s sebou. Opravdu, už ani nevěřila, že bude také někdy bez té tíže a bolesti. S nikým se nestýkala a nikdo neměl příležitost donášet jí klepy. Jakousi změnu vytušila jen z nevlídného, vyzývavého chování manželova a z nepochopitelné ostýchavosti četníka Jankoviče. Uvědomila si: „Ten člověk mě lituje!“ Jenom nevěděla proč. Pak si začala všímat, že po ní ta osoba vrhá posměšné pohledy, plné záští. Několikrát narazila na zamčené dveře, a za těmi byl šepot a smích. Jankovič? Ne, určitě ne. Tedy vlastní muž? Namáhavě se sehnula ke klíčové dírce. Ano. Ovšem. Ne, neplakala, byla jen velmi zmatena.

Prozatím to vůbec nestálo za nějaké trápení. Jak se však zařídí, až jednou zas bude zcela zdravá? Aniž o tom věděla, hledívala tázavě na manžela — nemohla sama zvládnout své tesklivé problémy. Povšiml si toho. „Co na mě vidíš? Proč se tak na mne díváš?“ A opět jako onehdy mu pomalu rudla jeho vychrtlá šíje. Nenadále vybuchl a pověděl jí všechno bez obalu. Je přece zdravý muž a žena je jeho právem. Spletl do toho vše, i ty peníze, promrhané za léky a za lékaře. Jiné ženy také pláčí, když se jim povídají takové věci, Máša byla jen obyčejná žena. Tu si nelenoval, vstal z lenošky a udeřil ji. Poprvé! Od té doby se to stalo častěji.

Jednoho zářijového dne se Máša dívala oknem dolů do dvora. (Ovšem, nikdo nemohl vědět, že se dívá, byla dobře uschována za záclonou!) U pumpy se myl četník Jankovič. Obnažen do půl těla, šplíchal kolem sebe, byl nadmíru veselý, pobroukával si písničku. „Jak je milý,“ pomyslila si Máša. „Jak je svěží, co je v něm života!“ Pak se už nedívala, seděla na pohovce a hrála si — jen si tak hrála se svými myšlenkami. Přeskakovala z předmětu na předmět, ale vždy znovu se jí objevoval před očima ten snědý, nahý trup u pumpy. To tedy je mládí. A ona? Pan Wandl — nu, to byl hezky starý milenec. A strážmistr Vacek? Copak je to vlastně láska? V prsou jí jihlo, mimoděk položila ruku na srdce. To srdce! Živilo se jen zbytky, opravdu, chudinka srdce. Tu pocítila, jak se v ní odněkud zdola zvedá divoká, nesmiřitelná zášť — zvolna, ale tak silně! Proti všemu tomu nevolnictví od dávna, odmalička, proti stáří, které ji mělo a vysálo, proti bezcennému klidu, do nějž se tak ráda utíkala, proti životu! Nikdy, nikdy by byla nevěřila, že je něčeho takového schopna.

První metelice. Vítr svistí v telegrafních drátech, na okna pleskají vločky jednotvárně, necitelně. Pan Vacek již před měsícem vyhodil služku a teď má tři, pěkná kvítka! Pokolikáté to už popíjejí vedle v pokoji a hlasitě se vyšklebují těžkopádné strážmistrově ženě, lhoucí spánek za zamčenými dveřmi? Ostatně, v široké manželské posteli není tak bezpečně, jak by se snad zdálo. Máša nesmí spát příliš tvrdě, musí být na stráži. Nemůže vědět, kdy ji zas zavolají, aby jim vařila černou kávu. Není to sice tuze příjemné, ukazovat se těm namalovaným fiflenám, posluhovat jim jako děvečka, ale je to přece jen o něco lepší, než být bita před jejich očima. Mračit se při tom není také dost dobře možné, nejrozumnější je, dívat se na vše lhostejně — pokud to jde. Vždyť je to konečně jen maska. A pod tou maskou... Myslíte, že Máša je dobrá? Ba ne, Máša je zlá. Bývala, ano, bývala dobrá, ale už není. Napila se z černého pramene a nyní je opilá — nenávistí!

Máša běží své poslední kolo.

Včera zchromil pan Vacek kopnutím jejího psa, dnes přinesl jed a vyhrožuje, že ho otráví. Strážmistr má však v noci hosty a jed je v rukou Mášiných. Jed v rukou zoufalé ženy! Stalo se, co se muselo stát. Po půlnoci rána prázdnou lahví do zamčených dveří a Máša vstává a vaří divnou věc! Stojí opřena o pažení dveří a hledí na společnost u stolu horečnýma očima.

K ránu poplach. Shluk před četnickým domem — lékař — nosítka — někoho odvážejí. Strážmistr a dvě z obětí zemřely ještě před polednem, třetí zápasí se smrtí. Kde je Máša? Prchla — je pryč. Do okolních vsí se rozešly těžkomyslné patroly.

Vrátila se příštího jitra, ještě za tmy. Kde byla, sama nevěděla. Vystoupila po schodech jako na Kalvárii. Teď — teď — teď — tlouklo jí srdce. Vzala za kliku — zamčeno. Uvnitř jen štěkot hladového psa. Šla úzkou chodbou k oknu do ulice, tam se zastavila, musela se opřít čelem o chladné sklo. Kdosi pootevřel dveře protějšího bytu a rychle je zas přirazil. Šuškání, jako když šelestí papír — mučilo ji to. Kdyby už bylo po všem! Dole se ozvaly odměřené kroky. Spatřila: četník Jankovič v plné zbroji. Setkala se s jeho smutnýma očima. Ten! Projelo jí cosi jako slast. Zraky z něho nespustila.

Zvolnil krok — a teď kráčí se sklopenou hlavou — ne, nezatáčí ke dveřím, jde dál, poněkud nejistě. Na konci chodníku obrat. Pomalu se vrací. Máša v stavu blouznivého jasnozření — hle, milenec, nyní půjde, požádá o její ruku — a ona? Ovšem, proč by váhala? Malounko se usmívá. Sahá si na čelo, je zbroceno studeným potem. Ano, teď si dole oškrabuje zablácené boty. Mášina hruď hrozí prasknutím. Probuzená moucha zazpívala na skle. Pomalé, rozhodné kroky na schodech...

Mohli říci, že byla nešťastná, mohli říci, že byla šílená, ale soudili ji přísně... a odsoudili. Zemřela v ženské trestnici v Řepích v květnu 1926.

/1930/

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaná část vydání z roku 1964. Uvádíme zde ediční poznámku tištěného vydání, která obsahuje informaci i o těch povídkách, které jsou součástí cyklu Cesta loutek, Duch soudce Pauknera a Čert na zdi, které též naleznete na webu jaroslavhavlicek.cz:

Šestý svazek Díla Jaroslava Havlíčka přináší dvacet devět krátkých povídek, které představují kritický výběr z prvních let Havlíčkovy prozaické tvorby. Jde v jádře o léta 1927 až 1932. Pokud do svazku byly zařazeny tři povídky z let pozdějších, činíme tak z důvodů kompozičních. Z týchž důvodů cyklické sounáležitosti najde čtenář několik dalších povídek z tohoto raného období naopak až v sedmém svazku Díla, který jinak v podstatě obsáhne Havlíčkovy krátké povídky z období spisovatelovy zralosti.

Cyklus pěti povídek „Neopatrné panny“ vydal autor knižně roku 1941 v nakladatelství Václav Petr v edici Setba.

Povídky „Čert na zdi“, „Ubohý čert“, „Jasnovidka“ a „Hodinky pana Balabána“ připravil autor k tisku do svazku próz „Zánik městečka Olšiny“, který vyšel posmrtně roku 1944 v nakladatelství Václav Petr.

Povídky „O smrti otcově“, „Černá paní“, „Soupeři“, „Matylda“ a „Domov“ otiskl z rukopisné pozůstalosti Adolf Branald ve výboru z Havlíčkových povídek „Vzdoropohádky“, který vydalo roku 1954 nakladatelství Československý spisovatel.

Povídka „Knihožrout vyšla roku 1929 bibliofilsky v 33 výtiscích jako soukromý tisk Jaroslava Picky (s kolorovanými dřevoryty Karla Němce).

Povídka „Duch soudce Pauknera“ byla otištěna pouze časopisecky (v Cestě r. 1928), podobně pouze časopisecky byly otištěny povídky „Zázrak flamendrů“ (Národní listy 1930) a „Píseň čety“ (Národní listy 1931).

Povídky „Cesta loutek“, „Vavřínek“, „Trest smrti“, „Pomsta“, „Bratr“, „Rukavička“, „Almužna“, „Posedlý Kristián“, „Přichá-

zející z pekel“, „Na křtiny“ a „Odložená smrt“ nebyly dosud vůbec publikovány.

Při kompozici tohoto svazku jsem se opíral o několik rukopisných autorových plánů na uspořádání povídkových knih. Jak vyplývá z autorových poznámek, Havlíček na vydání povídek „z kufru“ velmi vážně pomýšlel, avšak za jeho krátkého života se mu podařilo vydat pouze „Neopatrné panny“ a připravit k vydání několik dalších povídek, které přiřadil k romanetu „Zánik městečka Olšiny“, rovněž pro Petrovo nakladatelství. Šlo v podstatě o novou redakci povídkového cyklu „Knížka s čerty“, kterou již někdy kolem roku 1931 nabídl — tenkrát bez úspěchu — témuž nakladatelství. Havlíček se zde přizpůsobil požadavkům nakladatelství, ač chtěl vydat své „čertovské“ povídky odděleně od zmíněného romaneta. Ve svých návrzích uvažuje o tomto cyklu několikrát jako o „Čertu na zdi“, jednou — zřejmě aby zřetelněji postihl celou námětovou šíři — jako o „Zázraku flamendrů“. Odtud také volíme název pro náš celý výbor — „Zázrak flamendrů“ a název pro stěžejní cyklus — „Čert na zdi“.

Pokud jde o úvodní oddíl „Cesta loutek“, realizujeme v podstatě Havlíčkův plán na uspořádání retrospektivního cyklu o domově včetně názvu. Tento cyklus zůstal torzem a navíc několik původně sem zařazených čísel překomponoval autor do připravovaného cyklu „Vzdoropohádek“. V naší edici jsme jej rozšířili o několik povídek s náměty válečnými.

V druhém oddílu — cyklu „Neopatrné panny“ měníme pořadí tak, že povídku „Máša z krámu“ tiskneme jako poslední v cyklu, aby organicky převedla čtenáře ke kriminálnímu cyklu, pro který jsme zvolili název podle nejzávažnější Havlíčkovy povídky tohoto žánru — „Duch soudce Pauknera“.

Rozdělením do čtyř oddílů neřešíme otázku cykličnosti Havlíčkových povídek beze zbytku; zejména některé povídky z oddílu třetího a čtvrtého si vzájemně korespondují natolik, že by po právu mohly být umístěny jinde a jinak zařazeny. To je však, žel, potíž patrně každého výboru; ostatně nevyhnul se tomu ani autor, který sám si byl možnosti různého řazení dobře vědom a sám tuto možnost v několika alternativních návrzích na uspořádání povídkových cyklů naznačil.

Naše vydání vychází textově z rukopisů. U povídek, které vyšly knižně za autorova života, přihlížíme také ke knižní verzi. V textu prací, které nebyly připraveny pro tisk, bylo třeba provést drobné, ale četné stylistické úpravy. Snažili jsme se postupovat tak, jak postupoval sám autor v posledních letech života při přípravě starších rukopisů pro tisk i při úpravě tištěných prací pro nová vydání.

V textu jsme odstranili různá nedopatření a provedli nutné pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Věnování

Neklidné srdce

Figurka z porcelánu

Tragická krev

Tanečnice

Máša z krámu

Ediční poznámka