HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě povídkový cyklus O marné lásce, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

O MARNÉ LÁSCE

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

O marné lásce

Podle sbírky Prodavač času z roku 1968

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Dveře do povídky

Malý břichatý človíček s bradkou důkladně prošedivělou — to byl on, o kterém mi Jenda vyprávěl, že nevynechá jediného večera, aby hosty u Růže nevyčastoval nějakým příběhem. Vstoupil se vší důstojností, jak se sluší na muže, těšícího se všeobecné oblibě, neviděl sklepníka Jozífka, který mu odebral klobouk a hůl (nebo lépe řečeno díval se skrz něj), načež kráčel ke své židli, kterou se mu nikdo neodvážil zasednout, a s němou úklonou přijímal hold ochmelků zprava i zleva. Přítel mě představil, jak se patřilo, a on mi pohlédl pozorně nejdříve na nejhořejší knoflík vesty a potom právě doprostřed čela, snad aby vyzkoumal, na jaký tón má dnes naladit hlásnou trumpetu svého hrdla, aby okouzlil nového posluchače.

Jozífek se ho nesměl zeptat, co že si ráčí — to by tak hrálo, aby měl být vyslýchán člověk, který navštěvuje hospodu patnáctý rok, také ho však nesměl nechat čekat na jeho pivo. Rousnatý a svislý knír musel být ponořen do pěny právě v onom okamžiku, kdy jeho majiteli se zachtělo ho tam ponořit — bylo věcí číšníkovou, aby svou práci provedl s patřičným spěchem, třebas i na újmu jiného žíznivce, jen aby se Jeho Veličenstvo hospodský povídkář necítil dotčen.

Rozhodně nebyl z těch, kteří se mísí do každé rozpravy. Mlčel, pil a stíral pěnu a opět pil, nanejvýš tu a tam blahosklonně pokývl hlavou, ale neobtěžoval se ničím zbytečným. Bylo povinností společnosti, aby mu ťukla na ten pravý předmět, který by ho inspiroval, a dívali se mu po očích a byli celí mrzutí, nenacházely-li jejich šplechty milosti v očích pana Povídálka. Bez shovívavosti bylo udušeno deset dobrých témat opovržlivým úšklebkem břichatého despoty, až konečně šťastný pan Někdo si zatesknil v pravou chvíli, jaké je to teď zlé s těmahle byty, jaká je to drahota a toho hledání — nepamatuji se už docela přesně, jak to bylo řečeno. V laločnatém hrdle zachrochtalo a zahekalo, což bylo znamením, že slovo padlo na úrodnou půdu.

Byty sem — byty tam — pan Povídálek se nezdržoval dlouhými úvody, také se mu nemohlo vyčítat, že by se byl vždycky otrocky držel udaného motivu. Možná, že to kdysi dělával, ale nyní to již nedělá, nepotřebuje dělat, jeho povídky jsou hltány s úvodem i bez úvodu, třeba začal i rovnou zprostředka, a jsou přijímány s povděkem, i když vypravěč odešel, zapomenuv na konec. Šlo tedy o to, že kdysi bývalo jinak s těmahle byty, a pan Povídálek by mohl dokonce vyprávět jednu hrozně romantickou historii, a taky že ji vyprávět bude. Nu a stalo se to na Malé Straně v takové úzké ulici docela zastrčené — „ehe“ — po krátkém váhání dodal tlouštík — „elektrika tam přece jezdila“. Ovšem, že se nikdo nesměl opovážit zeptat, kde že ta ulice je a jak se jmenuje a o jaké číslo domu se jedná.

Pan Povídálek je pořád ještě starý mládenec a byl jím ovšem i tenkráte, před kolika? — před dvacíti roky, ano, — a tohle se stalo právě asi dva roky před válkou. Nikdy, ze zásady, nebydlel u kvártýrských — chtěl mít svůj pokoj a své malé svobodné — tento — epizody. Měl jednu almaru — počítal na tlustých prstech — jednu jarmaru, dvě židle, stůl — a hledal pokoj bez nábytku. Nu a tenkrát se mu zrovna takový vyskytl na Malé Straně, může se říci — padl mu do očí, poněvadž tehdy nebylo ještě potřebí ptát se po volných bytech všelijakých informačních kanceláří, stačilo prostě koukat lidem do oken, nabídek tištěných i psaných bylo habaděj.

„Samostatný pokoj k pronajmutí“ — velevážený se hluboce napil — „po takovém jsem zrovna pásl, nepohodl jsem se tam dole na Starém Městě, myslel jsem si — dobrá, ponesu se tedy kapánek výš. Malá Strana není k zahození. Byt byl v prvním poschodí — šlo se tam po vrzavých schodech. Domácí se kolem mne šoural v papučích, takový křivý, ponížený domácí, ne milostpán domácí, jako jsou dnes. Koukám po stěnách — malba otlučená. Nad lištami vykousané ohromné myší díry. Křivý se mi díval po očích — mohli bychom to prý dát vymalovat. Já ale hleděl pořád jen do jednoho kouta, který nebyl jako obyčejné kouty. Roh byl useknutý a v té useknuté části bylo docela dobře skrz omítku k rozeznání žebroví gotických dveří a k těm vedl jeden stupínek, polovina ho byla ukryta pod podlahou a byl kosý, nejspíš poslední stupeň nějakého starého, točitého, kamenného schodiště. Šel jsem do toho kouta a zaklepal jsem kloubem ukazováčku na výplň mezi gotickými žebry — znělo to dutě. Prosím vás — povídám — copak to tu vlastně máte? A tu byl domácí náhle hrozně rozpačitý a vykládal, že to sic ten pěkný pokoj hyzdí, ale že by se tam dala dobře postavit almara. Já ale četl chlapovi na čele, že v tom prapodivném koutě vězí něco, co je pevně rozhodnut přede mnou zatajit, byl jsem si dokonce v té chvíli jist tím, že právě pro ty zazděné dveře se mu stará partaj z bytu vystěhovala. Náhodou měl starý pokrytec štěstí, že padl na takového zvědavého blázna, jakým jsem tehdy byl já. Tajuplné — to bylo něco pro mne. Smět se po něčem pídit, dostat se na stopu nějaké zamotané historie! V duchu jsem byl rozhodnut, že jen kvůli těm dveřím ten mizerný kvartýr vezmu. Abych zakryl své vzrušení, ptal jsem se ještě ledabyle, nejsou-li v bytě štěnice — zapřísahal se, že jeho dům je čistý jako sklo — nu, takhle se odjakživa zaklínali všichni domácí, a hledej si čistý kvartýr v těch starých děrách na Malé Straně! Slíbil jsem mu, že se u něho do večera přihlásím a řeknu mu konečné slovo, zatím jsem si však umiňoval, že do udané lhůty vyzvím o bytě, co se o něm vyzvědět dá.

Počkal jsem před domem, až jsem si byl jist, že zalezl do svého brlohu, a pak teprve jsem se vrátil, abych promluvil s domovnicí. Museli být ale s bábou smluveni, nic jsem z ní nedostal. Možná také, že nechtěla říci, byl to její zájem, aby byt byl obsazen, takoví jako já potřebují vždycky nějakou tu posluhu. Toť se ví, že jsem ještě nebyl v koncích. V ulici měl krámek pekař, a ten mi řekl, že před třemi měsíci bydlel v mém bytě starší pán, který byl trochu bázlivý a děsil se každého šramotu. Děsil se každého šramotu — snad tam tedy straší? Podívejme se, zdá se to být zajímavější, než se zprvu zdálo. Večer jsem byl u milého pana Nožičky (tak se jmenoval můj domácí) jako na koni a za týden — bylo ke konci kvartálu — jsem se stěhoval.

Nemyslete si, že jsem byl takový hlupák, abych si představoval, že už první noc spadne ze stropu noha, pak druhá, až z toho bude celý kostlivec, a ten že na mně bude chtít, abych ho nějakým obtížným způsobem vysvobodil. Tenkrát ale nebylo ještě tak nadobro z módy všelijaké to povídání o strašidelných domech, o svíčce, která zhasne právě o půlnoci, o ledové ruce, která spočine na rameni — a když vezmete v úvahu ještě ty tajemné dveře, nemusíte se tuze divit, že jsem čekal něco aspoň zvláštního. Ostatně oné první noci, unaven stěhováním, jsem usnul časně a spal na žíněnce na zemi klidně do rána.

Druhý den jsem počal rozestavovat svůj nábytek. Rozumí se, že almaru jsem na ty dveře nedal, nejdříve musím přece vědět, co s nima je, kam vedou, a tak dále. Za tím účelem jsem hned dopoledne navštívil domácího. Zase jsem na něm viděl, jak vrchovatě je mu nepříjemné, že se o ty jeho zazděné dveře tak starám. Co je za nimi? To on neví, také se o to nikdy nezajímal. Koupil dům před pětadvaceti roky a tenkrát už bylo všechno v tom stavu jako teď. Jaká stavení jsou tam v tu stranu za jeho domem? Nu za prvé takový starý palác se zahradou, pak klášter, ale také dvě obyčejná, obytná stavení — kam přesně ta dvířka směřují, to je těžko říci — vždyť jsem sám prohlásil, že ty schody, jsou-li tam jaké, se kroutí! Nejspíše jsou dvířka jen památkou po starém domě, který asi stával v těchto místech — nic víc. Jaký tu stával dům a jaká byla jeho historie, to jsem se ovšem od pana Nožičky nedozvěděl.

Začal jsem pátrání na vlastní vrub. Prošel jsem všechny sousední ulice křížem krážem s rukama za zády a mohu říci, že jsem z té exkurze nijak nezmoudřel. Našel jsem přesně jen to, co mi pan Nožička naznačil — zchátralý starý dům, jehož balkón nesli dva olbřími, krátkou vysokou zeď — nejspíš zeď zahrady, pak klášter a řadu domů. Vrátil jsem se do svého bytu a studoval světové strany. Jediné mé okno vedlo do dvora — byl to starý pavlačový dům — orientace málem nemožná. Umínil jsem si, že půjdu toho dne aspoň pozdě spat, abych se dočkal těch záhadných šramotů, které postrašily pana bázlivého. Mohly je ovšem docela dobře způsobovat myši, o jejichž existenci v této staré arše nemohlo být pochybností.

Večer se táhl pomalu, samotnému člověku v tichu a prázdnotě bývá nudno. Zcela bezmyšlenkovitě jsem vytáhl z vesty perořízek a začal jsem pomalu oloupávat omítku mezi gotickými žebry. Nedělal jsem to dlouho — mohlo být dobře asi půl jedenácté — tu slyším — ne, naprosto mě neklamal sluch — jako když tam na druhé straně někdo slabounce šeptá — ššššš — ššššš — pak pauza, a zas — ššššš, blíž a blíž. Ne, tohle nebyly myši! Hleďme — pomyslil jsem si — tak ono na těch šramotech přece jen něco je! Zprvu jsem byl trochu zkoprnělý, pak jsem se vzmužil — co by to tak asi mohlo být? Snad zcela obyčejný pokoj a v něm si šeptají dva lidé? Nepravděpodobné, protože celý včerejší den a až dosavad nedolehl ke mně ani jediný zvuk, ani krok, ani hlas — a proč by tak vytrvale šeptali? Nastavoval jsem uši, nevystihnu-li smysl toho šeptání, ale bylo to pořád totéž šššš, tu bližší, tu vzdálenější, nepříjemné, až z toho bylo úzko. Dal jsem ucho na samou zeď a hned jsem utrhl — něco zaškrábalo jen o kousek hloub v tajemné chodbě — jako když se strašidlo chytne omítky pekelnými drápy nebo jako když odcupají cizí vzdušné krůčky — rychle — rychle — s nepostižitelnou rychlostí. Současně zadrnčela tramvaj, zazvonily kdesi hodiny — zrovna půlnoc, hodina duchů! A potom všechno jako když utne.

Zapomněl jsem poznamenat, že celý tento příběh se udál po prvním srpnu, na začátku letního kvartálu. Ten srpen byl tenkrát tuze krásný, žhavé sluneční dny, obloha bez mráčku — až podezřele blankytná. Schylovalo se k pořádné bouřce, a ta taky přišla třetí noci, ale o tom až ve svůj čas. Nyní mám vyprávět, jak jsem strávil svůj třetí den v novém kvartýře. Strávil jsem ho tím, že jsem od časného jitra odstraňoval omítku záhadných dveří a vykrajoval cihly. Šlo to líp, než si myslíte, měl jsem starý nůž na oškrabávání bláta z bot, ten se mi k tomu výborně hodil. Musel jsem přece něco podniknout k vypátrání tajemství — nebo jsem snad měl utéci z bytu jako ten bázlivý přede mnou?

Když byla první cihla venku, vyšel z otvoru pach plísně — vstrčil jsem tam nos, ale v díře bylo tma — ostatně byla ještě příliš malá, než abych tam mohl něco vidět. S potěšením jsem konstatoval, že cihly jsou kladeny jednoduše — kdyby zeď byla dvojitá, myslím, že bych toho byl musel nechat hned zpočátku. Při druhé cihle jsem mohl prostrčit ruku. Smejčil jsem sem a tam a nahmatal plošinu, ze dvou stran sevřenou zdmi. Chodba! Byly tam pavučiny, prach a saze. Pokračoval jsem horečně. Když se zešeřívalo, nebyl jsem již dalek od toho, prosmyknout vrchní část těla. — Ještě dnes v noci se podívám na zuby záhadě. Srdce mi skákalo radostí i rozčilením. Na tu procházku bylo však dobře se posilnit. Zakryl jsem otvor ručním kufrem, odstranil stopy své práce, pokud se dalo, a šel jsem do hospody. Rozumí se, že jsem byl hezky zticha o svém podnikání, nejsem z těch, kteří roztroubí věc dřív, než se čeho domakají.

V hospodě jsem neměl stání. Najedl jsem se a napil a už jsem zas pospíchal domů do práce. Sotva jsem vykročil na ulici, fialově se zablesklo — na západě visel pořádný bubák. Za chvilku zaburácel hrom. No, jestli mi bude do práce koncertovat bouřka, myslil jsem si, bude to pěkné nadělení. Nebyl jsem ale žádný strašpytel — jistým způsobem mi lahodilo, že můj podnik bude mít tou bouřkou dramatičtější zabarvení.

Odstranil jsem ještě asi tři cihly a pokoušel jsem se vtěsnat tělo do otvoru, když se ozvalo hrozné, žalostné zívnutí, jako když se ten pekelník, schovaný v chodbě, probírá ze spánku. Trhl jsem sebou, toť se ví, a od díry jsem odletěl. Dokonce se přiznám, že jsem se pokřižoval, než jsem se tam vypravil znovu. A černé síly jako by mne sledovaly krok za krokem — sotva jsem prostrčil hlavu, nové zívnutí mně potvrdilo, že tam na druhé straně se něco děje, a se zívnutím zavanulo mi do tváře morově ledové vydechnutí. Tentokráte jsem se chvíli rozmýšlel, neměl-li bych toho aspoň pro dnes nechat. Úzkostlivě jsem se podíval na hodinky — nebylo ještě ani deset — pravá hodina strašidel ještě nenadešla — zkusil jsem to tedy ještě potřetí, avšak ozvalo se nové zakvílení, výdech a vzápětí hromová rána.

Ne, nebyla to bouřka, která mě poděsila, bylo to zcela zřetelné bouchnutí nedaleko mne, pořádné bouchnutí, jako když někdo vystřelí z pistole! Tak jsem si to aspoň v první chvíli představoval. Když jsem se trochu vzpamatoval, řekl jsem si: Jáchyme, ty jsi přece jen kus osla — možná, že jsou tam prostě jen obyčejné dveře, které vržou a bouchají, jak jimi lomcuje vítr! Oknem bylo zcela dobře vidět, jak větrem pohasíná petrolejka dole v průjezdě, a na sklo harašily první těžké kapky. Pak by ovšem ty vzdechy a ledový van nemusely být nic jiného než pouhý vítr? Tak tomu asi bude — proboural jsem se na čerstvé povětří!

Nuže, hochu, a nyní s chutí do toho, možná, že nakonec najdeš poklad, který bys mohl dobře upotřebit. S kuráží jsem se znovu provlékl otvorem. Nejdřív hlavu — narovnat jsem se pořádně nemohl — pak vrchní polovinu těla — lezl jsem po rukou, pokoušeje se jakžtakž rozhlédnout. Ovšem v té tmě — a byl jsem jako pes, na čtyřech — musel jsem chvíli počkat, až si oči přivyknou. Leč — v tom okamžiku jsem rázem zapomněl na teorii otvírajících se a bouchajících dveří — jako když se přede mnou roztrhne opona — krátký, jasný zákmit sírově žlutého světla, a hle — přede mnou na ostrém a výhružném pozadí stála nehnutě ženská postava s vlasy rozpuštěnými a rukama vztaženýma nad hlavou jako v zaklínání.

Povím pravdu — proč bych vám lhal — pořádně jsem se odřel, jak jsem pospíchal do ochranných zdí svého pokoje, a když jsem byl šťastně zpátky, nedalo mi to, ustrojil jsem se, a třeba se zrovna rozběsnila bouřka a lilo jako z konve, pospíchal jsem zpět do hospody, kde ještě neměli zavřeno. Náhoda mi přála — našel jsem tam přítele, s kterým jsem se sentimentálně rozpovídal o starých časech (nic o dnešním — chraň bůh, jen o tom nic) — a výsledek byl, že jsme nalezli útočiště v dlouhém flámu, který se pro mne skončil v přítelově posteli.

Ráno bývá člověk střízlivý, i když den předtím mnoho pil — to je stará pravda. Hanbil jsem se za svůj útěk — trápilo mě, že jsem nesetrval na místě boje, ale bídně prchl před domnělými přízraky. Ustrojil jsem se energicky — jen abych už byl doma! Prolezu dírou tentokrát ve dne, ať se děje co děje. Nálada chmurné bouřlivé noci je jiná, a nálada jasného, vonného jitra zase jiná. Kráčel jsem domů spěšně s hlavou plnou odvážných plánů. Osud však patrně chtěl, abych nevyšel z překvapení.

Dostal jsem se skrz zeď snadno. Překvapovalo mě, že včerejší protáhnutí mi dělalo takové potíže. Výsledek byl korunován úspěchem a směl jsem se po libosti stydět. V otvoru bylo tma až na podélnou škvíru, kterou prokukovalo zcela pravidelné denní světlo — a stačilo vrazit hlavou do dveří, starých dřevěných vrátní, aby se rozlétly, zpívajíce jako skřivani, a postava včerejší noci stála přede mnou. Byla z omšelého kamene a nemohla se ovšem hnout. Na modrém pozadí oblohy (včera žluté bouřkovými mraky) socha, zády ke mne obrácená Diana, třímající kopí. Její psi byli seskupeni v hloučku u jejích nohou. Pronikala mnou hrozná radost, že jsem přec jen nad tím zvítězil. Tedy terasa, vodní nádrž obklopená figurami nebo něco takového! Nic těžkého se o tom přesvědčit. Přikročil jsem ke kraji a vztyčil se v plné výšce za Dianinými chrty — (ještě jsem byl trochu slepý přechodem ze tmy do světla) a dole ležela zahrada plná květin. Zahrada! V první chvíli se mi zdálo, že tam není nikdo — avšak přece! Právě pode mnou na lavičce seděla stařičká dáma oděná v černém. Nejvyšší čas se skrýt! Bylo však již pozdě — naše oči se setkaly. Srdcelomný výkřik — a dáma se kácí z lavičky omdlelá.

Pěkné nadělení! Snad mě měla za mrtvého, vstalého z hrobu. Důkladně jsem ji asi polekal. Nyní však nebyl čas na úvahy, bylo třeba rychle pomoci nešťastnici. Shledal jsem, že od sochy vedou do zahrady ze dvou stran schody, a již jsem se po nich hnal dolů jako vítr. Nebyl jsem však sám, který pospíchal křísit omdlelou. Ze dveří, polozakrytých břečťanem, vyběhla nějaká mladá ženská a za ní poloustrojený stařík. Hleděli na mne vyjeveně, ale než jsem mohl otevřít ústa k omluvě, probrala se milá dáma z mrákot, vstala s nečekanou hbitostí a hnala se ke mně se vztaženou náručí. Tehdy jsem hned neporozuměl, co mi to volala vstříc, ale později se mi vyjasnilo: Ervíne — volala — Ervíne — tak ty ses přece vrátil!

Nemusím snad říkat, že jsem nebyl tím Ervínem, který se vrátil, a že jsem byl nadobro zkoprnělý úžasem, když mne líbala suchými a studenými rty. To byl můj trest, pravím vám, skutečný trest za mé opovážlivé podnikání. Naštěstí mě brzy vyprostili — stařík a mladá žena — a vzpírající se paní odvlekli od dvířek pod břečťanem. A že se mi brzy potom dostalo patřičného objasnění všech záhad, nebudu ani já napínat déle vaši zvědavost. Připomínám jen, že historii paláce s olbřímy (neboť on to byl, do jehož zahrady jsem vnikl), nedozvěděl jsem se tak lehce, jako vy se ji teď dozvíte, neboť ten starý, který se vrátil a vše mi vysvětlil (když jsem dříve já vše vysvětlil jemu), byl skoro dočista hluchý a já musel do jeho uší křičet trubkou dlaní a on zase již dávno odvykl s někým se dorozumívat a bručel a šeplal bezzubými ústy, že jsem musel jeho nepodařená slova lapat a unavovat se neustálými žádostmi o opakování věty.

Staré dámě bylo sedmaosmdesát let — před šedesáti roky byla mladičkou slečnou a tehdy nebylo ještě památky po domě, do kterého jsem se nastěhoval, ale na jeho místě stával pavilónek a před ním ležela zahrada s východem do malostranské uličky. Tímto pavilónkem s těmito dvířky za sochou Diany, jimiž já podnikal své nezdařené vpády, vnikal do zahrady paláce, aniž slečnini rodiče měli o tom ponětí, mladý muž, jménem Ervín. Jak si s mladou dámou počínal, jak daleko pokročil jejich poměr, děda mi nesvěřil — sám to nevěděl, nebyl ani tak starý, aby mohl být pamětníkem. Slyšel příběh od starších lidí, kteří ho před lety najali jako chlapce k nejpodivuhodnější ze zahradnických prací. Jednoho dne odešel pan Ervín otvorem, který tehdy ještě nebyl zazděn, aby se víc nevrátil, a slečna pozbyla rozumu z přemíry žalosti, kterou jí tento útěk způsobil. Ve svém šílenství došla jakéhos takéhos míru nadějí, že miláček se jednoho dne vrátí touž děrou, kterou před lety utekl, a den co den naň před sousoším Diany trpělivě čekala. Byla tichou bláznivou dívkou a později tiše bláznící stařenkou. Nesměla však spatřit muže — jakmile jí kterýkoli přišel na oči, měla ho za svého Ervína, dostávala záchvaty a běhala nahá po zahradě. Pokud žili její rodiče, hlídali nebohou sami a nedovolili jí vycházet. Když zestárli, svěřili její osobu služce a zahradu zahradníkovi, který za slušný plat musel přísně dodržovat nezbytné pravidlo — žít tak, aby ho šílená nikdy nespatřila. Rodiče zemřeli, vládu nad kapitálem i opatrovnictví nad chorou převzal advokát, zemřela stará služka a její místo nastoupila služka mladá a ta nyní pečovala o zestárlou paní, a zahradník v noci ryl, sázel, okopával, zaléval, a ve dne spal. Pavilónek byl zrušen, parcela prodána a na ní vystavěn dům — dům mého domácího. Paní čekala na návrat milého až do mého příchodu.

Nyní již víte všechno — sami jste tomu jistě přišli na kloub, ani bych snad nemusel více objasňovat. Byl to starý zahradník, jehož kropení v noci vzbudilo ve mně představu, že něco záhadného šeptá za zazděnými dveřmi. Ano — to bylo to strašidelné ššš — šššš — nic, než zvuk vody, chlístající z hadice a narážející o zeď, blížící se a opět se vzdalující. Rány byly jen boucháním neuzamčených dveří, morový dech vanutím bouřlivého větru a škrábání pekelného nehtu — zbloudilými kapkami, narážejícími na ztrouchnivělé dveře.

S uspokojením jsem se od zahradníka dozvěděl, že se paní vzpamatovala ze záchvatu a že si nechala namluvit, že na své lavičce usnula a celé mé zjevení že byl pouhý sen. Rozumí se samo sebou, že jsem už nikdy víc jí nešel na oči, a nikdy již se nesnažil za zazděnými dveřmi hledati strašidelných pokladů. Pozval jsem si do bytu zedníka a zticha jsem dal zeď uvést do bývalého stavu, aby nebylo vidět čerstvé zdivo, zastavil konečně tajemné dveře svou almarou. Ostatně o příštím kvartálu jsem se odstěhoval. Domácí měl sice pravdu, když tvrdil, že v domě nejsou štěnice, zato tam bylo dost jiné havěti — švábů a rusů — stačilo zaklepat prstem na omítku, aby regimenty těchto rezavých okřídlenců vy-vandrovaly ze skulin a předvedly mi bezvadné defilé. Snad můj předchůdce přece jen nebyl tak bázlivý, jakým ho označil pekař, ale prostě nechtěl dále snášet reje hmyzu, který by dovedl znepříjemnit život sebestateč-nějšímu smrtelníku.“ — — — — — — — —

Možná, že jsem nereprodukoval zcela věrně vyprávění Povídálkovo z hospody „U Růže“, snad jsem se dal svést strašidelným námětem a použil slov dramatičtějších a obratů literárnějších — neboť pan Povídálek, byť mluvil sebeznamenitěji, nedovedl si odříci jisté výrazy — řekl bych ryze hospodské — jichž při nejlepší vůli nemohl jsem použít. Tím není řečeno, že vlastní vyprávění neučinilo na mne patřičný dojem. Naopak, obdivoval jsem se mu nepokrytě před přítelem cestou z hospody domů. Avšak Jenda se usmíval a pravil, že ten muž zná ještě mnohé jiné příběhy, dokonce i ještě lepší, a že je od něho mohu slyšet, budu-li jen pilně navštěvovat „Růži“. Ostatně upozornil mě — tento příběh o domě a zazděných dveřích není pro posluchače Povídálkovy tak zcela nový — odehrál se již několikráte, a pokaždé jinak. Přítel se zcela určitě pamatoval, že gotickými dveřmi dostal se mužík již jednou za hlavní oltář kláštera a poděsil tak ubohé jeptišky při službách božích, podruhé po dickensovsku navštívil tímto záhadným způsobem hladovějící děti v sousedním domě a podělil je štědrovečerními dárky. Z toho je vidět, že šlo o velmi zvláštní dveře, vedoucí do minulosti jako do přítomnosti, a ty že byly postaveny jen ve fantazii tohoto nenapravitelného lháře.

/ 1931 /

Vítr

Dvě rovnoběžné šňůry světel vycházejí z ohniska jasu, překlenutého rudou kupolí neuhasínajícího požáru, a tonou v tůni naprosté temnoty. Dlouhá, rovná předměstská ulice končí v oraništích, v lukách, které stěží kdy vydaly květ, v proláklině krajiny, podobné dnu vyloveného rybníka. Kdyby byla noc méně neproniknutelná, kdyby odlesk pouličních lamp dosahoval výš než nad čáru prvního poschodí, bylo by možno zhlédnout tato místa v celé jejich nahé hrůze. Souvislé pásmo betonových činžáků je vystřídáno kolonií ubohých lidských doupat s proláklými střechami, proděravělými okapními rourami a páchnoucími průjezdy. Ojedinělé domy, trčící k obloze jako tovární komíny, vyrůstají z bláta a smetí nezastavěných parcel. Morganatický sňatek přítomnosti s minulostí! Zbědovaný chrup zanedbaného člověka! Jako smuteční hudebník na svůj neumělý nástroj z kamení, cihel, vrátní a střech koncertuje vítr.

Vane neúprosně a zlomyslně. Okna jsou přisátá k rámům, dveřmi je zběsile lomcováno. Kotouče prachu se vítězně prohánějí vylidněnou ulicí, bičují průčelí domků a domů přívalem drobných kamínků. Elektrické a telegrafní dráty využívají této ponuré příležitosti a přidávají se k hrubé melodii. Kvílí opile, kvílí u vytržení. Občas se v komíhavém okruhu světla objeví pozdní chodec, nastavuje vichřici hlavu, drží si křečovitě klobouk, šál nebo sukni, aby je zachránil před vetřelcem, drží se úpěnlivě zdí, aby nebyl smeten do propasti tmy nebo do propasti času. Ale ne, to přece nejsou chodci, to jsou jen stíny! Ústa, nepotažená koží, se strašlivě šklebí, oční jamky jsou prázdné, na pomyslných lýtkách přeludů hubeně pleskají hadry. A rozjařený prach zametá bez ustání, zametá bez odpočinku.

Okénka nízkých domů jsou zimomřivá, jako by byla již po léta nespatřila slunce. Některá se plaše rdí v těsném sousedství pouličních lamp. Jen na nároží září okna vyzývavě a slavnostně, rozhazují do tmy celé snopy oslnivého světla. Je to hospoda. V intervalech mezi dvěma nárazy větru lze slyšet bzukot lidského úlu, zvonění sklenic a pivních tácků a také jakési drnkání, doprovázené chraplavým zpěvem. Jedno z veselých oken hledí do ulice, další dvě do prázdného prostranství, které se tratí do hloubi i do šíře. Možná, že tu jednou budou stát domy, možná, že to místo je určeno pro náměstí, zatím je to však jen pustina, připravená hostit pouťové kramáře, houpačky a kolotoče. O něco výš, stydlivě schován mezi dvěma činžáky, hrbí se domek, jehož dveře právě zívly.

Lampa jako jevištní reflektor osvětluje výstup, sužovaný průvanem, drcený vichřicí. V co možná nejúspornější štěrbině vrátní se matně usmívá dívka, přidržuje si na hrdle šat, sukně svírá koleny. Na hrbolatém chodníčku před domem stojí mladý muž a rozpačitě kope špičkou boty do kamenného prahu. Slovům úryvkovitého rozhovoru nelze rozumět, z lítostivých tváří dvojice je však zřejmé, že je mezi nimi rozvazováno pouto déle trvající blízkosti. Tato scéna představuje rozloučení. Jsou mladí a loučí se neradi, mohou to tedy být jen milenci. Jsou neobratní a chudí, patrně řemeslník a šička nebo dělník a služka. Dívčin pohled občas ulpí na plochém předmětu, který mladík svírá pod loktem. Je to kartón, pečlivě zabalený do hedvábného papíru. Vítr o něj zuřivě bojuje, chtěl by jej rozchlípnout. Je zvědavý, chtěl by jej odhalit. Můj bože, jaká to nechápavost hloupého větru, jaký to nedostatek důvtipu! Kartón může být jen fotografií a fotografie dívčiným darem. Kdyby nenadálý, ostrý záblesk pouliční lucerny prosvětlil přízemní okno a ozářil zeď nad dívčinou postelí, bylo by možno nad ní spatřit útržkový kalendář s pyšně podtrženým milencovým jménem.

Rozchod je již v posledním stadiu. Nediskrétní průvan kdesi uvnitř netrpělivě práskl dveřmi. Vítr, který se již chvíli chystal ke generálnímu útoku, s pustým řevem, zákeřně vyrazil proti dvojici. Dřív než se nadobro skryje, zneklidnělá dívčina hlava se ještě jednou vyklání ze dveří a pátravě se rozhlíží po okolí. Žalostně a bezbranně mhouří oči plné prachu. Nerozhlíží se ze zvědavosti, nýbrž z obavy. Rty se rychle pohybují, zřejmě mluví o tom, co dívka chtěla či spíš nechtěla spatřit. Muž na prahu se rovněž rozhlíží, ale chlácholivě a ledabyle. „Nu a kdyby?“ praví sebevědomý pohled. Nikdo není nablízku. Nebo se aspoň zdá, že tu nikdo není, temnota kryje lépe než hradba, zvířený prach zabraňuje v rozhledu. Nebýt této tmy, nebýt zvířeného prachu, byli by ho museli vidět, jak čeká, přitištěn k protější zdi v zdánlivé nehybnosti, v zdánlivé lhostejnosti, jak lstivě, s výhrůžnou trpělivostí sleduje zamilovanou dvojici. Kdo? Mstitel — sok — ďábel!

Poslední letmé políbení, skulina dveří se úží, úží se pomalu, neboť oči se od sebe odlepují také pomalu, muž na chodníku váhá, má-li či nemá-li odejít. Konečně se rozhodne a jde. Tu vítr dovrší své dílo, přibíjí dveře, které slabé dívčí ruce nedovedly udržet, přibíjí srdce, které nebylo dosti jasnozřivé, aby proniklo slabou vrstvou času. Ozvěny triumfálního úderu roznáší vichřice s bláznivým vytím.

Mladík odhodlaně zabral proti větru a nyní rázně kráčí jako někdo, jenž ví, co má, a ví, co chce. Současně s ním se od protější zdi oddělil dosud neviditelný stín. Jak dlouho potrvá, než ho kroky prozradí? Do prvého oddechu vichřice. Jak dlouho potrvá, než se sokové poznají? Dokud spolu nevstoupí do prvého světelného obvodu. Avšak ten, který se dosud skrýval, přešel okázale napříč ulicí. Vítr utichl. Lampa se přestala kývat. Již je spatřen. Muž s fotografií nejprve zakolísal, pak přidal do kroku, opět zakolísal. Konečně stojí — ne, nebojí se!

Druhý muž je menší, zavalitější, neklidnější. Blíží se, jako by obcházel, stojí a rozmlouvá, jako by se chystal k útěku. Přestřelka slov. Každý pár očí hledí na jiné černé místo na domovní zdi. Potom se setkávají pohledy i slova, hovor se pevně navazuje. Vítr burácí, vítr rve sousta slov z nesdílných úst, prach kolem nich tančí. Muži již nestojí pod lucernou. Jdou. Je z nich dvojice loudavých chodců, kteří se měří pohledy, zpytují se od světla k světlu, od temnoty k temnotě. Chvílemi se zastavují a jejich slova na sebe dorážejí jako kladiva. Někdy se řeč zatáčí jako laso kolem protivníkova hrdla. Ruce však spočívají v kapsách, myšlenky v hlubinách niter.

Již dvakrát se provlékli signálními světly hospody a dvakrát se potopili do pustiny. Když se ponořili potřetí, vítr se jízlivě rozjásal: zapadli, nevracejí se! Klopýtají teď po kamenech hluchého prostranství, rozkopávají hromádky uschlého trusu, zanechané tu kobylou komediantovou. Brouzdají se trávou, znuděnou marností života, topí své ztracené pohledy v nedozírnu lačné noci.

Vítr se prohání ulicí, v níž není chodců. Prach v stále stejném úprku. Světla v ustavičném komíhání. Obloha bez hvězd a bez pohybu. Burácení a svist bez naděje. Vtom mezi dvěma proryvy vichru — slyš — výkřik bolesti! Pak znovu a ještě jeden, již slabý a tlumený. Vteřina, v níž vše ustrnulo a všechno očekává. Zazní ještě? Ne. Jen klopýtání prchajících kroků. Nějaký kámen doskakuje na chodník dřív, než přibíhá ten, který jej odkopl. Je to druhý z obou mužů. Na okamžik se zastavuje před dveřmi hospody, aby si odpočinul. Jeho dech hvízdá, vlny prsou zvolna opadají. Tu se vysune ruka, schovaná pod kabátem, a krátký, zarputilý pohled utkví na čemsi, co se zlověstně blýská. Pak je nůž zastrčen do kapsy, ruce, které vraždily, podrobeny krátkému zkoumání a muž s táhlým oddechem vstupuje dveřmi, které mu vylily vstříc světlo a šum. Bezstarostný hlas života, děsivý pablesk smrti, prašné stopy zabijákových nohou, všechno to dědictví přejímá vítr a rozsévá je po polích a lukách.

Běsní bez ustání. Stále týž, pořád stejně cynický, opírá se o zdi domů, pohybuje záclonami v zavřených oknech, skučí v prázdných síních. Obraz posledních událostí je sňat a roznesen, sňato a rozneseno je i poslední žalování ze rtů raněného. Kdo o něm ví? Kdo je uslyší? Cosi jako chrapot a stony, ale pro nikoho. Na místě nejvíce holém, nejvíce opuštěném, mezi kameny a sporou trávou leží rozpřažený, zemi objímající člověk. Chtěl by se ještě víc natáhnout, ale nemůže. Chtěl by volat o pomoc, ale nemůže. Vzduch je těžký, jak nikdy nebyl, v hrudi třikráte probodené hlodají nevyřčená slova. Podobizna, obrácená sladkou tváří k zemi, dusí se v kalužině krve. Hedvábný papír, který ji ještě zakrývá, bojuje nyní o svobodu a má právo na své straně. Má na své straně vítr a zlomyslné umírání, které působí, že ruka umdlévá a mozek zapomíná.

Noc míjí. Hle, lidské stvoření, které se nedovedlo dovolat! Ústa již chvíli mlčela, ale teď se opět pokusila ne-li o slovo, tedy aspoň o povzdech. „Ach!“ A pak opět: „Ach!“ Je to vůbec ještě lidský hlas? Spíš kňourání ubitého zvířete, ponechaného svému osudu. „Ach!“ Nyní se mu podařilo schoulit se do klubíčka. Již neobjímá zemi, ten tvrdošíjný milenec! Již nemiluje zemi. Sám není již ničím jiným, než odlitkem vlastního těla, zapomenutého v poušti, zavlažovaného stydnoucí krví.

Jasní se. Na obzoru dětské sliny rána. Prolhaně žlutý úsvit. Zvolna se vynořuje okno za oknem, dveře za dveřmi, špinavé fasády vystupují z mlh, práh za prahem se staví do pozoru v groteskním nástupu. Hospoda tichá a temná. Je tak časně! Ještě vane vítr, ale je ochočen jako pokrytecké zvíře. Prach se již nezvedá. Komíny a střechy, cihly a dráty umlkly. Kalné rozednívání usvědčuje z kocoviny oblohu, zem i dálky. V kamenité půdě pusté parcely leží muž. Již se nehýbe. Již je tichý. Nikdo ho dosud nespatřil, tohoto mrtvého, neboť první chodci nevyšli ještě do ulic. Sinavá ruka bezmocně spočívá na mokvajícím kartónu podobizny. Jako obrovský vlčí mák, jen tu a tam ještě bílý, tichounce větrem vlaje krví nasáklý hedvábný papír obalu. Hle, poslední trofej života! Ještě růžkem se drží obal pod kartónem, ale již se ten růžek trhá, porušen vlhkostí, a odpoutaný rudý motýl hýbe příšernými křídly, je hotov k odletu.

A nyní je na papíru, aby putoval.

Nejistě, zadumaně se zastavuje u prvního kamene, který mu překážel v cestě, a laskavě se ohlíží na mrtvou ruku, na černé, rozházené vlasy, z nichž se smekla čepice. Ubohý poutník, jak to vypadá! Je poznamenaný jako vrah, usvědčený ze zločinu, promočený krví, která ho tíží jako závaží. Avšak vítr, ačkoli zkrušen ránem, ještě je dosti mocný ve své bezcitnosti. Hupky — právě jej postrčil za první překážku a dává mu přeskakovat i ostatní. Jako smuteční posel, který si je vědom své povinnosti, spěchá papír rovnou do ulice. Na chodníku se přitiskl ke zdi, stydě se sám za sebe, vulgární písmena fotografovy firmy na něm černě planou jako nepokojné svědomí. Leč vítr vane vytrvale a on běží dál. Dotýká se mravného prahu prvního mravného domu a šelestí nezřetelnou omluvu. Putuje práh od prahu, v závětří každého se na okamžik zimomřivě zachvěje, ale pak si poskočí a opět běží dál. Plouží se podle zdí. Obchází vysunutá nároží, vyhýbá se průjezdům. Leká se zdánlivých kroků a zbaběle před nimi prchá. Šelestí. Jeho stopa je malounko zakrvácená.

Vítr táhne, ale nelomozí. Ulice se rozjasnila, průčelí jsou obnažena. Pořád ještě se neobjevili první chodci. Pořád ještě leží mrtvý klidně. Nyní může být dokonce spokojen, když vyslal s poselstvím svého posledního přítele. Ať jen pospíchá, ať běží s jeho posledním slovem, s jeho posledním vzdechem! „Ach!“ šeptá si papír a opouští jedny dveře, aby se přiblížil k druhým. „Ach!“ lísá se ke zdi, která ho zadržuje. Jeho cesta je velmi pomalá.

V oprýskaném domku — je to ten ubohý, hrbatý domek mezi dvěma činžáky — se dveře líně otvírají. Známá dívčí tvář, která nemohla dospat, se vyklání ze síně. Hledí sem, hledí tam — kdo ji to volal? Kdo to k ní mluvil ve snu? Vítr se ironicky probírá v jejích nedbalkách. Zima jí lomcuje a již se chce vrátit do své světničky, neboť nikdo nezaťukal na okénko, nikdo nepřichází, nikdo nemůže přijít. Vtom však kdosi Zlomyslný pokyne a mlčenlivý okamžik děsu se představuje. Jako zákeřník vyskakuje papír, schovaný za sousedním prahem, a objevuje se na scéně jako tragéd v posledním dějství. Pomačkaný papír — zakrvácený papír — papír slepených bolestí, výmluvný pozdrav mrtvého, tetelí se, rozvírá se, nabízí se, žebrá, aby poselství bylo přečteno.

Dívka se napřimuje, strašlivé podezření se vrývá do jejích očí, sklání se, opět couvá, cosi ji nutí vykřiknout, ještě však mlčí, zvedá ruku k čelu, aby nalezla to, co tam bylo promítnuto, druhou přikládá na ústa, aby to zadržela. Konečně tryská z jejích rtů žalostné, nezadržitelné, zoufalé: „Ach!“

Papír schlípl a umlkl u jejích nohou.

/ 1928 /

O marné lásce

Celé městečko Jivno bylo od rána na nohou: v kupeckém domě na náměstí vdávali jedinou dceru. Svatbu vystrojili po starosvětsku. Hostí bylo mnoho. Ve velikém pokoji v poschodí srovnali stoly do tvaru podkovy a ubrusy ověnčili myrtou. V čelo posadili babičku, kupcovu matku, po jejím boku novomanžely. Na levém rameni podkovy se utábořily družičky a všechna mládež. Staří se rozsadili kolem stolu vpravo a krátili si chvíli rozhovorem a vzpomínkami.

Zde předsedali nevěstini rodiče s rodiči ženichovými kruhu nejbližších příbuzných. Byla tu i kupcova sestra, podivínská stará panna s vysoko načesanou, černou parukou, která podivně kontrastovala s jejíma unavenýma očima a povadlou pletí. Kvůli ní pozvali vzdáleného bratrance, námořního kapitána na odpočinku, krásného, hřmotného muže s rozdělenou prokvetlou bradou, o kterém se říkalo, že tuto dámu kdysi miloval velikou, nezištnou a beznadějnou láskou. Z jakýchsi příčin se očekávalo, že vlivem prostředí dojde mezi oběma stárnoucími lidmi k sblížení, které vrhne trochu světla na jejich dávný, nejasný poměr.

Když se již zešeřívalo, povstal kupec, vážný, důstojný pán, a pozvedl číši vína na zdraví novomanželů. Mládež od stolu družiček vpadla do proslovu rozpustilou písní. Židle lomozily, sklenky se s cinkotem střetly. Když vřava poněkud utichla, dal kupcův nejmladší bratr, stavitel, k lepšímu první veselý příběh, který byl přijat s vděčným smíchem. Potom se již nikdo nedal dvakrát prosit. Hovořilo se nepokrytě o lásce, aby pro dychtivě očekávanou zpověď starých milenců byla připravena půda. Olysalý, tlustý berní, druhý z kupcových bratří, prohlašoval, že takových romantických vášní, o nichž je možno se dočíst v knihách, ve skutečnosti vůbec není a že všední život s sebou přináší jen hloupou zamilovanost nebo rozumnou kalkulaci. Stavitel naproti tomu tvrdil, že existenci mimořádných citů nelze popírat. Rozvinula se debata, v níž kdekdo uplatnil svůj náhled a podepřel jej historkou, kromě námořníka, který kouřil, usmíval se a mlčel. Aby přivedl rozhovor blíže k žádoucímu předmětu, ujal se slova ženichův otec, soudní rada:

„Mohl bych doložit nesčetnými případy z praxe,“ vykládal poněkud pedantsky, „že byla láska často získávána zločinem a vykupována smrtí. Více však než tento drsný a vražedný cit mě zajímá sladký, obětavý způsob milování, který se spokojuje touhou a nežádá si naplnění.“ Za všeobecného souhlasu navázal na toto téma krátký příběh dvojice, která se po léta zbožňovala, aniž zatoužila po sňatku. Skončil ujištěním, že jejich spojení nestály v cestě žádné překážky.

„Hleďme,“ bručel berní, „tak ti dva se tedy lásky báli. To by tak hrálo,“ smál se hřmotně, „bát se lásky!“

„Často se bojíme,“ poučoval ho soudce, „porušit tiché a prchavé kouzlo snu a nahradit je neúprosnou skutečností. Lidé opravdu jemní se vždycky budou rozmýšlet, než strhnou roušku, která halí tajemství. Nejsme všichni stejní, někteří z nás jdou bezohledně za domnělým štěstím, svědomití a moudří však netěží z výhodného okamžiku a dovedou ovládnout své sobectví.“

Všichni si povšimli, že námořník soudci několikrát horlivě přikývl. Zeptali se ho tedy přímo, co on o té věci soudí. Odpověděl vyhýbavě, že s páně radovými názory není možno nesouhlasit. Pod zdánlivě klidným tokem života se leckdy skrývají hlubší city a opravdovější smutky než v jeho hučících a zpěněných vírech.

Nuže, on je přece zkušený světoběžník. Jde nyní o to, setkal-li se kdy v životě s takovým případem, který se vymyká z rámce každodennosti. Chvilku váhal, pak řekl, že opravdu o podobné lásce ví, dokonce prý o takové, která se přesně kryje s teoriemi, zde právě pronesenými. Jestli je panstvu libo, pokusí se ten příběh vylíčit.

„Ovšem, ovšem,“ ozývalo se ze všech stran, „jen ať povídá! Ven s tím!“ Ticho, které se rozhostilo i mezi mládeží, prozradilo, s jakým zájmem bylo jeho vyprávění očekáváno.

Kapitán si zapálil nový doutník. „Příběh, o který jde,“ začal, „stal se takřka několik kroků od nás, v našem kraji.“

Dáma s černou parukou prudce zamrkala, nepromluvila však ani slova. Společnost spokojeně zamručela. Vyprávěč se sotva znatelně usmál.

„Nu tak — jistěže všichni dobře znáte Přímec.“

Rozpačitě přikývli. Jak by neznali Přímec, horskou ves, roztahanou po kopcích a vzdálenou sotva tři hodiny cesty? Těsně pod Přímcem začíná Březnice s mariánskou kapličkou a pramínkem zázračné vody, kam každoročně putují jivenští otcové se svými rodinami, aby se napili ze studánky a poseděli pod lipami, stínícími kapličku.

„V Přímci je dvojtřídka a před pětadvaceti lety tam učil nějaký Nechleba.“

Dva či tři se na tohoto Nechlebu pamatovali a kupcová podotkla, že to byl asi třicetiletý snědý chlapík menší postavy, celkem nevzhledný. Měl šedé, bezvýrazné oči a tlumený hlas jakoby od nějaké krční nemoci. Řekla to ledabyle, aby dala najevo, že ji vyprávění již tuze nezajímá. V její tváři, právě tak jako v tváři mnohého ze stolovníků, se zračilo zklamání. Co je jí po Ne-chlebovi? Myslila, že uslyší milostný román své švagrové. Kapitán si toho byl velmi dobře vědom, neustával se však usmívat a statečně pokračoval:

„Dříve než v Přímci učil Nechleba kdesi na Moravě a tam se také oženil. Jeho manželství nebylo zrovna šťastné. Pro nějaké spory s kněžími byl přeložen a octl se nahoře ve vsi takřka z trestu, žena však odmítla s ním se stěhovat. Nechtělo se jí do kraje, kde lišky dávají dobrou noc, a zůstala na statku svých rodičů. Rozhodla se, že počká, až se jejímu muži dostane nějakého slušnějšího místa. Tak šel Nechleba do Přímce sám.

Můžete si pomyslit, co to je za život v takové vsi, kde zima trvá od října do května, kam dochází pošta jen dvakrát týdně a kde se nic neděje, ledaže se v některé chalupě narodí dítě nebo někdo umře. Nechleba však byl rozumný člověk, jeden z těch, kteří se dovedou se vším smířit, nevyžadují ani od bližních ani od osudu zvláštních ohledů a snášejí zlé bez nářku a bez zbytečných řečí. Přímecký řídící, sám vdovec, nabídl novému učiteli pokojík u sebe ve škole a jeho hospodyně, Líkařka, babka ze sousední chalupy, starala se pak o oba. Všichni tři se velmi dobře shodli. Nechleba pilně učil, četl knihy — byl horlivý čtenář — radoval se z krásné vyhlídky do údolí a občas psal zamilované a něžné dopisy své ženě, která o něho tuze nestála. Zřídkakdy mu odpovídala.

Brzy po začátku školního roku, myslím, že to bylo ještě před vánoci, začal starý řídící churavět. Nějaký čas se přemáhal, konečně však ulehl a Nechlebovi nezbylo než dřít se sám s oběma třídami. Do školy se scházeli žáčci až bůhvíodkud z kopců a z okolních vsí, bylo jich mnoho, zkrátka, nešlo to. Asi tak v únoru uznali páni v městě, že ten člověk nahoře dělá víc, než může, a poslali do Přímce na výpomoc mladou učitelku. Jmenovala se Lída Laurová. Nechleba si ji sám z Jivna od vlaku přivedl a ubytoval ji v chalupě u Líkařky.

Učitelce, děvčátku, které teprve před prázdninami vyšlo z ústavu, se stýskalo po mamince. Přímec, její první místo, byl na ni příliš tvrdý. Plakávala. Naštěstí tu byl Nechleba, dobrák, který nemohl vidět někoho plakat. Byl zkušený a měl v sobě nevyčerpatelné zásoby nastřádané něhy. Děvčátko u něho našlo vždycky to pravé slovo. Naučilo se k němu chodit pro útěchu. Může se říci, že ji dostal z toho nejhoršího. Krotíval kluky v její třídě, kterou nedovedla ovládnout, navštěvoval ji v její světničce, aby ji rozptýlil, vyprávěl jí všemožné směšné příhody — kdovíkde je vzal — a také jí půjčoval knihy. Byla mu za to vděčna a odplácela mu upřímnou náklonností. Nechleba v ní získal roztomilou přítelkyni. Slušelo jí to, byla hezoučká, štíhlá, hnědooká, se světlými, kadeřícími se vlásky, vždycky se pěkně strojila a ráda se smála. Kteréhosi dne jí učitel sdělil s rozzářenou tváří, že jeho žena očekává děťátko. Chápala to jako projev důvěry a dala mu na oplátku přečíst psaní, nadrápané odvážným mladickým rukopisem. Od té doby neměli mezi sebou tajností.

Tak tam žili ti dva lidé stranou všeho světa skoro půl druhého roku. Na prázdniny se rozjeli, na podzim se opět sešli. V novém školním běhu byla učitelka již mnohem vážnější, někdy i rozmarná a popudlivá. Nechleba na ni starostlivě hledíval. Když si toho povšimla, vysmála se mu do očí. Opakovalo se to však příliš často a on již nevěřil výbuchům jejího vylhaného veselí. Lekal se jejích proměnlivých nálad. Co jen to s ní je? Něco ji souží? Nepohodla se snad se svým chlapcem? To by mu přece byla pověděla! — Nemoc řídícího se občas zlepšovala, učil, ale pak opět musel uléhat. S novým jarem náhle strašlivě sešel, stal se podrážděný a nakonec lhostejný. Někdy v dubnu zemřel. Pak šly události velmi rychle za sebou. Nechleba asi měsíc správcoval, když však došlo k obsazování místa, školu mu nedali. Byl ustanoven nový řídící a Lída Laurová byla přeložena.

Když se přiblížil čas jejího odchodu na nové působiště, vytasila se náhle s neočekávaným rozhodnutím: místo nepřijme. Nikdy už nebude učit. Provdá se. Nějaký čas si pobude u maminky, zdokonalí se v domácích pracích. Tuze rychle chtěla ze sebe setřást učitelský život. Uspíšila svůj odjezd, aby se s novým řídícím ani nemusela setkat. Tak nadešel Nechlebovi a Lídě den jejich rozloučení. Mělo to být rozloučení navždy.

Nu a jak to již bývá, nyní teprve učitel shledal, jak velice k dívce přilnul, jak opravdově a vroucně ji miluje. Nechleba nebyl ovšem žádný romantický bloud, byl tichý, pokojný člověk, který dovedl takovou věc vyřídit sám u sebe, ani ho nenapadlo provádět nějaké nesmysly. Pochybuji, že by na něm byl někdo tenkrát poznal, co cítil v oněch dnech ve svém srdci. Ostatně byl rozšafný, nesobecký manžel a dobrý otec, tehdy dokonce plný nových nadějí do budoucnosti. Měl se rozloučit se svou láskou. Umínil si, že udělá jen docela nevinnou věc: natrhá jí na cestu kvítí ze školní zahrádky. Aby si s sebou vezla aspoň nějakou vzpomínku na Přímec, myslel si — a trhal. Bůhví, snad mu připadalo, že je květin stále ještě málo — ztratil toho dne všechen smysl pro rozměr — a rval kdeco jako zběsilý. Nevěděl, že z Líkařčiny chalupy na něho hledí dvé hnědých očí v nesmírném vytržení. — K večeru se přiloudal ke škole zjednaný výrostek, aby učitelku doprovodil do Březnice a odnesl její věci na poštovní archu, která ji měla dopravit na jivenské nádraží. Tu vyšel i Nechleba se svou kyticí. Dívka mu šla váhavě vstříc.

Chvilku hovořili o bezvýznamných věcech, pak jí prostě podal ruku a přál jí mnoho štěstí v novém životě. Stála, jako by ještě na něco čekala — co však mohla více očekávat od této přímé a otevřené tváře? Vzdychla a pomalu odcházela. Díval se za ní, pak se obrátil a zmizel v opuštěné škole. Dlouho do noci pak seděl ve svém pokojíku v čiré tmě. Byl opravdu rád, že je to už odbyto.

Ale nebylo. Druhý den učil Nechleba jako obvykle, a tu ho náhle cosi přimělo, aby přistoupil k oknu. Srdce se mu roztetelilo. Před školou stála Lída Laurová jako vtělené utrpení, rozechvělá, duchem nepřítomná, blízká pláči. Poděsil se, nechal třídu třídou a vyběhl na ulici. Jedinou jeho myšlenkou bylo, co zlého ji asi potkalo. Tak zněla také jeho první otázka.

Nuceně se usmívala. Och, nic zvláštního, zapomněla si jen ve skříni nějaké šaty. Má je tu nechat nebo ho obtěžovat s jejich odesíláním, raději se vrátila. Své věci má složeny na nádraží. Noc přespala v městě v hotelu. Zdržení o den, to nic neznamená, je to celkem jedno. Aspoň se ještě jednou podívá na školu, kde byla tak — docela — spokojena.

Nechleba nebyl ani trochu domýšlivý, nebyl zvyklý mít úspěchy u žen a pyšnit se jimi, tohle však bylo až příliš zřejmé. Připomněl si leccos z událostí posledních měsíců. Vysvitlo mu. Nade vši pochybnost to nejsou šaty. Má ho ráda a nemohla od něho jen tak odejít. Zmátlo ho to. Srdce se mu prudce rozbušilo. Včerejší sebekázeň — klid — vše bylo to tam. Octl se uprostřed vzrušující pravdy, aniž věděl jak. Než opět našel svou rozvahu, přiznával se dívce kajícně a nesouvisle, že ji má rád, že ji miloval po celý ten čas, co s ním učila na přímecké škole, a že na ni nebude moci nikdy zapomenout. Ano, tak to je. A to je všechno. Zůstal stát se sklopenou hlavou, zdrcen vlastním nesmyslným projevem.

Pohlédla na něho zjasněle — vypadala nyní, jako by byla starší než on — a usmívala se na něho s převahou milující ženy.

,Nu a co teď?' šeptala tiše.

Sehnul se, vzal její ručku do své a vroucně ji celoval.

,A nic víc?' usmívala se líbezně. ,Políbila bych vás, kdybyste chtěl!'

Ne, ne, ujišťoval ji, tolik mu není zapotřebí. Stokrát, ba tisíckrát ji líbal ve snu. Může snad být něco lepšího než ten sen? — Kráčeli spolu krok co krok podle plotu školní zahrádky. Aniž si toho byl vědom, svíral v dlani její ostrý dětský loket.

Pojednou se zastavila, v očích jí zaplanulo hrdinské rozhodnutí. Začala ho vášnivě přesvědčovat, že se spolu takhle nesmějí rozejít. Jejich láska si zaslouží víc, nemohou ji pořád jen odstrkovat, jako ji dosud odstrkovali. Může-li on, ona nemůže. Není zbabělá, ba ne, nebyla a nebude. Ještě musí něco udělat, něco tomu dát.

,Ale co?' ptal se nechápavě.

,Sebe!' řekla vítězoslavně. ,Teď to víte!'

Nabídla se mu. Přiznala se s celým svým malým podvodem. Ovšem, že si v chalupě nic nezapomněla, chtěla ho prostě ještě jednou vidět, doopravdy se s ním rozloučit. Dokazovala mu své právo na lásku, jako by se s ním přela. Svět? Lidé? Bah, jakýpak svět a jacípak lidé! Nyní jde jen o ně. Všechen svůj čas propásli, ale ještě mají tento den, a ten je jejich. Červenala se až po kořínky vlasů. Ano, nevyžene-li ji, zůstane u něho na noc. Co dále? Na tom přece nezáleží. Je jí všechno jedno. Co by si o ní pomyslil, kdyby dala na nějaké takzvané rozumné důvody?

Polekal se. Zakládal se svou nezištností, ohrazoval se, kreslil jí před očima všechny hrůzy budoucnosti. Nedbala. Tvrdil, že není takové oběti vůbec hoden, že je jen všední člověk bez jakýchkoli význačných vlastností, že mu postačí k štěstí jen to, co bylo. Je již přece dosti starý, aby věděl, co se skrývá v pozadí vzrušené chvíle. Opravdu, nemůže dopustit, aby se před ní jeho přičiněním otevřela propast truchlivého poznání!

Rozvzlykala se rozčilením a studem z odmítnutí a zahrnula ho výčitkami pro jeho nikomu nepotřebnou ctnost. ,Nemáte mě rád,‘ tvrdila plačíc, ,je mi děsně. V tom, co říkáte, je něco obludného, bezcitného. Jak jen můžete být tak zlý!‘

Přemohlo ho to. Když nic předtím, tohle ho přemohlo. Jak může být tak zlý? Cítil, že Lída má pravdu. Zbývala mu však ještě jedna pochybnost: což, je-li to u ní jen soucit s jeho osudem, který není právě hodný závidění? Nemůže přece zneužít pouhého dívčina poblouznění! Ne, tak nesvědomitý není. Počal ji prosit, aby své rozhodnutí aspoň odložila. Ať jde nyní zatím domů, mezi své, a sezná-li ještě potom, v dálce, že bez něho nemůže být, že to vše nebylo jen chvilkové vzplanutí, bude-li se trápit, pak — pak ať přijde. Pak ať přijde, uvidí, že i on dovede být zoufale odvážný. Rozohňoval se víc a víc, zaujat svou myšlenkou. Bude-li nešťastná, přesvědčí-li se, že ho stále ještě miluje, vrátí-li se k němu, och, slibuje jí, že pak již nebude váhat ani smlouvat. Ne jenom jediný den, ale navždy! Celý život. Opustí ženu a dítě. Spálí za sebou všechny mosty. Počne znovu — s ní!

Nu a tak sjednali tu bláhovou smlouvu. On byl výmluvný, ona tak unavena. Nakonec se vším souhlasila.

Srovnali všechno u Líkařky, namluvili jí cosi o zmeškání dvou vlaků a odpoledne Lída Laurová odjela doopravdy.“

Kapitán se odmlčel a tázavě se zahleděl na své posluchače. Nikdo ani nedutal. Zdálo se, že je příběh dojal. Kupcova sestra nervózně mačkala okraj ubrusu, pošitý myrtovými věnečky.

„Nu a co bylo dál?“ zeptal se ženichův otec.

„Dál nebylo nic,“ pravil tiše námořník. „Nechleba se později dostal na jinou školu, žena se k němu přistěhovala, měli ještě dvě děti. Vychovával je, stárnul, život byl, jako bývá — všední, nic se v něm nedělo.“

„A učitelka?“

„Nevím. Snad se provdala. Nechleba měl pravdu, že jí uložil tuto zkoušku. Patrně vystřízlivěla z opojení a později mu byla vděčná. Kdož ví? Nepřišla nikdy. Byla asi šťastná.“

„Čekal ji Nechleba?“

„Nějaký čas snad čekal. Byl rozumný, věděl, jak to na světě chodí. Ostatně — sám tomu chtěl.“

„Krásné, velmi krásné,“ liboval si soudce, „ano, zázraky se dvakrát neopakují. Chudák, jak bolestné byly asi později jeho vzpomínky!“

„Prosím vás,“ bouřil se berní, „jděte mi k šípku se svými sentimentálními báchorkami! Zkrátka byl hlupák. Propásl příležitost.“

Stará panna, která se až dosud neúčastnila rozhovoru, náhle prudce vrtala a zamířila ke dveřím. Urazila se! Ale proč? Nikdo nevěděl. Rozhostilo se rozpačité ticho.

„Ta podivínka,“ mrzela se kupcová, „od ní můžeme vždycky čekat jen nějakou nepříjemnost!“

Aby zachránil situaci, kupec povstal a bodře prohlásil: „Bylo to náramně hezké, kapitáne, co jste nám tu povídal, ale já jsem přesto rád, že tamhleti dva,“ ukázal na novomanžely, „se lásky nebáli a šli do toho s kuráží. Kdyby byli dali víc na sny než na skutečnost, nebylo by se mi dnes zdařilo provdat dceru.“

Byla to kouzelná slova. Mládež odpověděla potleskem. Všichni se opět smáli. Na nevyzpytatelnou starou pannu již nikdo nemyslel. Jenom kapitán pokukoval starostlivě ke dveřím a neklidně bubnoval na stole prsty. Hovor se rozproudil. Tu, když ji už nikdo nečekal, uprchlice se vrátila.

Sotva vstoupila do dveří, uklouzl mimoděk z několika úst výkřik překvapení. Vrátila se, pravda, ale vrátila se jiná. Málem by ji byli ani nepoznali! Místo vysoké černé paruky měla na hlavě jen hladce učesané, řiďoučké, prošedivělé vlásky, rozdělené uprostřed pěšinkou a svázané na temeni v nepatrný drdůlek. Jaká se z ní stala drobná, obyčejná stařenka! Nedbala pohledů, které na ní utkvěly, za všeobecného utišení přistoupila k židli užaslého námořníka a položila mu ruku na rameno.

„Musím vám, Jindřichu, poděkovat za příběh, který jste tu vyprávěl,“ pravila zvolna a hlasitě. „Byla to pro mne po celé dlouhé řadě let první vysvětlující slova.“ Rozhlédla se kolem sebe s trpkým úsměvem. „Víte přece, že na nás políčili rozhovory o lásce, chtěli, abychom promluvili o sobě. Vy jste se tomu vyhnul a já bych byla mlčela, ale je tak krásný večer, vaše povídka mi připomněla — nu, jak se tomu říká? Mou starou bolest. Nebojte se však, teď už nebolí.

Myslím, že budete zklamáni,“ pokračovala, těkajíc očima z jednoho na druhého, „ale teď už není vyhnutí, umínila jsem si, že vám dnes všechno objasním. Vyprávět nedovedu, naštěstí ani nemusím, mám s sebou něco, co promluví za mne.“ Při těchto slovech pozvedla ruku, v níž třímala pomačkaný list. „Je to jeho jediný dopis, který mi kdy poslal. Dovolíte, Jindřichu?“ Pohlédla tázavě na námořníka, a když vlídně pokynul, podala papír kupci. „Tu máš, Jene, čti! Ty jsi pořád ještě silný a mladý, přečti to všem nahlas, uvidíš na to líp než já.“ A pomalu, vážně usedla na svou židli.

Kupec si nasadil brýle a povstal. „Milá Mary,“ luštil pomalu a obtížně vybledlé litery, „píši Vám na palubě Maximilliana, jednadvacátý den po našem posledním setkání. Vaše obavy byly v celém rozsahu potvrzeny dopisem Vašeho velectěného pana otce. Ukázal se přesným jako vždy, nezkrátil ani neprotáhl lhůtu, kterou si vymínil k odpovědi. Připouštím, že je velmi šetrný a plný ohledů tento list, který mne zbavuje veškeré naděje, přesto však se nedovedu ubránit, abych necítil hněv k jeho nemilosrdnému pisateli. Důvody, pro něž odmítl námořníka, člověka bez domova, a ještě k tomu příbuzného, který smí přicházet sotva jednou v roce, aby svou ženu políbil, chápu jen ze stanoviska jeho otcovské péče o vás. Pro svou osobu se proti jeho vývodům stavím se vší rozhodností. Vyvrátit bych je však mohl jen skutky, a k těm mi právě nebude dopřána příležitost. Podrobuji se vůli, již uznávám za svrchovanou, nebouřím se proti osudu a ani Vás nemám k tomu, abyste protestovala. Doufám, že tytéž ruce, které z kořene vyvrátily naše plány o společném životě, se přičiní o to, abyste nebyla nešťastná. O mne starost nemějte, mám jasnou hlavu a mé srdce je pevné. Uvěznil jsem do něho Vaši podobu. Loučím se tímto s Vámi navždy a prosím Vás, abyste si uvědomila, až Vás navštíví těžká chvíle smutku, že pravá cena lásky spočívá jen v tom, že byla. Splněné sny stojí na prahu bouří, marné přijdou do ráje.

Líbám Vaše krásné černé vlasy a zůstávám na věky Váš

Jindřich.

28. srpna 1. p. 1888.“

Když kupec dočetl, nikdo ani nehlesl. Ticho přerušila zamženým hlasem sama stará dáma, stírajíc si z očí slzy:

„To jsem vám ještě chtěla říci, vy sám to, Jindřichu, nevíte, je tu jen jediný člověk, který by o tom mohl vyprávět, a to je má matka.“ Ukázala pohybem brady na babičku, která klímala v křesle. „Brzy po vašem odjezdu jsem se rozstonala. Byla jsem těžce nemocná, mysleli, že se z toho nedostanu, tuze jsem třeštila a pořád jen o vás a o naší lásce. Horečkami mi z hlavy sešly všechny mé krásné černé vlasy. Byla jsem velmi, velmi nešťastná. Když jsem se uzdravila, začala jsem nosit paruku.

Dlouho jsem se, Jindřichu, trápila, čekala jsem od vás něco víc než pouhé podrobení, myslela jsem na odpor, na boj. Poslední slova vašeho dopisu se mi zdála být jen pouhou frází. Ani jsem jim dobře nerozuměla. Teprve dnes, vlivem těch debat a příběhů se mi počalo zdát, že je v oné větě skryt nějaký hlubší smysl. Neodolala jsem, musela jsem si ji znovu přečíst. A pak se mi teprve rozbřesklo.

Ano,“ pravila smutně, „více než čtyřicet let jsem litovala toho, co podle vás za lítost vůbec nestálo. Nejspíš jsem chybila, protože jsem tou lítostí celý život utratila. Měla jsem se nad to povznést, jak vy jste chtěl, ale snad bych to byla ani nedovedla.

A proto,“ končila téměř slavnostně, „že má bolest už nebolí, proto, že je už všechno prosté všeho úsilí, vší zoufalosti, odhodlala jsem se sejmout z hlavy to, co jsem nosila po celá ta léta. Neboť já, Jindřichu, já jsem na vás čekala. A dokud jsem čekala, chtěla jsem mít ty bohaté černé vlasy, které jste tolik miloval. Byly to totiž mé vlastní vlasy, víte?“

Nastalo takové ticho, že bylo slyšet mouchu, probuzenou světlem, tlouci křídly o okenní sklo. Nejdříve se ozval šepot mezi mládeží — tam asi rozuměli nejlépe. A do této zasněné a melancholické nálady promluvila neočekávaně babička, o níž se myslelo, že už dávno spí:

„Tak vidíte,“ pravila tenoučkým hláskem a potřásala malou bílou hlavičkou, „chtěli jste to vědět, pořád jste to chtěli vědět — tak jste se toho přece jen dočkali!“

/ 1929 /

Kinžal

Den se znamenitě vydařil — obloha bez mráčku, voda jako louh. Dokonce se jim podařilo ulovit několik pstruhů. Oheň, na kterém je pekli, vesele plápolal a tu se stala ta hloupá věc: šilhavá Inka ukradla Liborkovi kinžal. Neukradla jej vlastně Liborkovi, nýbrž Bořkovic Haně, protože Liborek ten kinžal Haně dal. Přihodilo se to takhle:

Liborek (Dalibor Šulc) byl na dva dny u starých (doma) a přivezl tu věc s sebou, dostal ji (kdož ví, jestli dostal?) od strýce, který viděl a projezdil hezký kus světa. Pro toho strýce si ho vlastně vážili, ne pro něho samotného, byl to ješitný, bázlivý, ulízaný jedináček. Liborek bylo pojmenování posměšné, užívané jen po straně, do očí mu říkali Dála. Všichni věděli, že Hana, Jirky Bořka sestra, je jeho oblíbená, právě tak jako věděli, že se napomádovaný Liborek — bůhví proč — líbí divoké, kurážné Ince. Jak? Inu — tak. Nepominula jediné příležitosti, aby se aspoň kradmo dotkla jeho ruky nebo ho pohladila po vlasech. Chytala, prostě chytala jeho pohledy! Nu a bylo-li známo všem ostatním, že Liborek Haně nadbíhá, bylo to ovšem nejlépe známo jí samotné. A tak když se Liborek, opásaný širokou, loupežnickou šerpou, s bezvadnými kovbojskými nátepníky na zápěstích, s obrovským širákem na hlavě, s tím svým kinžalem vytasil, zakňourala hned Hana sladce: „Dej mi tu kudlu, Dálo!“ A Dála po nepatrném, špatně sehraném zdráhání jí kinžal se stejně sladkým úsměvem podával. Ty dva výmluvné úsměvy zachytila Inka, a dřív než jí v tom někdo mohl zabránit, ba dřív než se kdo nadál, držela nůž za čepel a nepustila. Pořezala si trochu dlaň, ale kinžal byl její, v Liborkových rukou zůstala jen pochva. Liborek zbrunátněl a projevil odhodlání, tu věc, která nebyla přinesena pro ni, jí zas vzít, Inka však se ukázala mrštnější. Udělala na Liborka dlouhý nos a byla v prachu.

Jenže Liborkova pohana byla pohanou všech mužů, pravda? Zvedli se tedy všichni čtyři, Dála, Jirka, Pepík Hron (Pep anebo také Hrom), ba i chladnokrevný Jindra Pávů praštil svou kytarou, ale Inku bylo těžké honit, měla za sebou dva šampionáty v běhu. Naštěstí stála jejímu útěku v cestě překážka skoro nepřekonatelná, skalnatý boskovický sráz, tyčící se kolmo nad řekou. Inka se však dlouho nerozmýšlela. Kinžal v zubech jako opravdový Tatar, několika ještěrčími smyky byla v mžiku dobrých deset metrů nad hlavami svých pronásledovatelů. Visela na výstupku skály na dosah od sklánějící se, mechem porostlé plošiny, červenožlutý koupací plášť jí vlál s ramenou jako vítězný prapor. Neměla na sobě než ten plášť, červený trikot a koupací střevíčky. Být bosa, byla by se dostala vzhůru ještě rychleji.

Čtyři chlapci a jedna dívka hleděli na uprchlici jako psi na kočku na stromě. Liborek se shýbl pro kámen, Pep mu však zachytil ruku — ne, to ne, mohla by docela krásně spadnout! Inka ten nekavalírský pohyb postřehla, udělala na Liborka ještě jednou dlouhý nos, vyplázla na něho jazyk, pravý ještěrčí jazýček mezi úzkými rudými rty, vzepřela se a byla nahoře. Zmizela mezi borovicemi.

„Musíme tu opici dostat,“ řekl vztekle Liborek. Hoši přikývli. To se rozumí, že jim nesmí upláchnout. Ostatně vedou vzhůru jen dvě stezičky, nebude to tak nesnadné. Inka má na vybranou: buďto bude utíkat polonahá na stanici, což dojista neudělá, nebo se sama vrátí, odkud přišla. Mohla by však také kinžal nahoře v lese schovat.

„Až ji chytíte, pořádně jí napráskejte,“ doporučovala Hana.

Dopadnout zlodějku — pěkná indiánská hra. Hoši se nadchli. Chvilku se radili, rozdělovali si úlohy. Dála s Hanou — jaká to blahovolnost! — budou hlídat pod skálou, Jindra s Jiřím půjdou vpravo vzhůru, Pepík Hron, těžkopádný silák, sám vlevo. Hurá, stopaři! Větévky nízkého porostu zapraskaly.

Co nejtišeji, jak se patřilo, vystupoval Hron příkrou stezkou. Nejdřív to šlo dost špatně, pískovec se drolil. Chytal se křovin, větví, s čím dál menší chutí lezl vzhůru — naprosto nevěděl, co si počne s tím šilháčkem, jestli ho opravdu chytí. Ta čertovská holka mu byla stokrát milejší než vzdychavý pár tam dole. Slunce pražilo, les voněl, pod srázem se leskly zátočiny řeky. Konečně byl na rovině. Kam teď? Že by byla zůstala na úzkém ostrohu nad samou skálou? Sotva, to by ji pak měl v pasti, ale musí se o tom nejdřív přesvědčit, než se dá dále lesem. Když se toho nejméně nadál, spatřil Inku sedět v mechu pod rozeklanou borovicí na deset kroků před sebou.

„Neopovaž se jít blíž, Pepe!“ Záhadně se usmívala, šilhavé oči soustředěny u kořene nosu, malounko se kolébala, rukama objímala kolena. „Sedni si, musím ti něco říci. Koukej!“ U jejích nohou byl pod velikým balvanem podsunut kinžal. „Uděláš-li ještě jediný krok, bude v půli.“ Vyskočila jako lasička a neočekávaně, vší silou zabrala za rukojeť. Ocel se prohnula. Kdyby tak praskl! Hron si pomyslil, že by to tak bylo možná nejlepší, ale nemohl odolat zvědavosti. Co chce?

„No tak dobře, však se už ani nehnu,“ řekl dobromyslně. Vytáhl ruku z kapsy a pohlédl na hodinky. „Dávám ti deset minut — pak bude ale ta kudla má, rozumíš?“

Uvelebila se zas pohodlně, vypadala jako věštkyně ve svém pestrém plášti. „Věděla jsem, že za mnou někdo z vás poleze.“

„Šli jsme tři,“ prohodil Hron, „každý z jiné strany.“

„Kluci!“ Nervózně se zachichtala. Bylo na ní však vidět, že myslí na něco jiného. „Poslouchej, Pepe,“ řekla po malé pomlčce, „to jsem ti ráda, žes mě našel právě ty! Kdyby byl přišel Dála,“ (vida — Dála — proč ne Liborek?) „možná, že bych raději skočila z toho srázu.“ Pominula důstojné Pepovo odfrknutí. „Tobě udělám lepší představení.“

Neodpovídal. Byl z těch, kteří si zakládají na málomluvnosti. Inka je teď jeho zajatcem, nikdo mu ji nevezme. Bývala to rozumná kamarádka, nikdy ji neviděl tak bláznivou. Co ji to asi chytlo?

„Pepe, co myslíš, je on o tolik lepší než já?“

Zbystřil sluch. To jsou ale řeči! Liborek — a lepší než ona! Stáhl pohrdlivě rty. Pravý muž nemá hned chválu na talíři.

„Zamilovala jsem se, Pepe, do Dály, a on mě nemůže ani cítit. Pověz, je o tolik lepší než já?“ Otázka byla jen o něco vážnější a důtklivější.

Pepovo srdce se rozbušilo. To je pěkná věc! Nebyli ve stanu zvyklí na takové citové výlevy. Ještě chvilku a řekne nesmyslné, rušivé slovo láska. Takové knižní výrazy, ona, Inka! Hleděl na ni vyjeveně. Nebyl si ani vědom, že prozrazuje své rozechvění.

„Toho naparáděného hlupáka — že by se ti ho chtělo!“ Byla zřejmě ráda, že ho dostala do opozice. Nyní jde již jen o to, vydráždit ho k hádce. „Ať si je naparáděný, zato je jemný, dbalý na svůj zevnějšek, čistý — vy všichni jste proti němu jen špinaví hrubci! — — On jediný z vás dovede zalichotit dámě.“

Dáma! To už přestává všechno. Poposedl. „Žvaníš blbosti. Vidělas ho někdy správně kopnout do míče? Boxovat? Hodit oštěpem? Ani pořádně neplave, jenom se tak hrabe. A ty — taková sportsmenka! Nosí zlatý náramek, voní se, přikresluje si obočí. Kdepak,“ řekl s bohorovnou jistotou, „to není pro tebe kluk!“

Mlčela, ani nedutala. Naslouchala jeho slovům jako nebeské hudbě.

„Co ti na tom sejde, že se slízá s Hankou? A teď ta pitomost s tím nožem. To se ti tedy divím, že se tak prozrazuješ. Děláš se směšnou.“

„Ale — Pepe — když já — šilhám!“ přerušila ho nelogicky.

Na to ovšem neměl, co by řekl. Aby zakryl své rozpaky, zlobně se mračil.

„Poslouchej, Pepe, přestože šilhám, co myslíš, nejsem jinak ani trochu hezká?“ Prudce vstala, shodila s ramenou plášť, založila ruce za zády a vypjala se — skoro neslušně. Dívala se mu chtivě do očí.

Co to zas má znamenat? Ano, ano, opravdu, vlastně nebyla tak docela ošklivá. Štíhlé, rovné nohy, pod trikotem malá, pevná ňadra, dokonce i obličej — když se to tak vezme, líbezný obličej. Dosud si Inky pořádně nevšiml.

V jeho mlčení vystihla nesmělý hold. „Tak vidíš. A Hanka — všechno se na ní třese, jako by byla z rosolu. No ne?“ V jejích nenávistných slovech bylo něco bolestného. „K tomu je blond!“ (Inka byla černá.) „Fuj! Ruce a nohy má plné osutiny. Na slunci zčervená jako rak, ale nikdy se neopálí. Díval ses na ni někdy, když utíkala? Funí jako splašená kráva, klopýtá, div že se nesvalí. A hrozná husa je to, nemyslíš?“

„Husa, to se ví,“ připouštěl Hron. Vtom se vzadu v lese ozvalo pronikavé hvízdnutí. Smluvený signál! Pohlédl chvatně na hodinky. „Inko,“ pravil chmurně, „deset minut je pryč, nech toho a dej sem kinžal.“

„Pepe, Pepe, ještě chviličku!“ Hlas se jí chvěl, v očích se zračilo zděšení.

„No tak, no tak,“ koktal smířlivě, nemoha se ubrániti nepochopitelnému dojetí. „Přec se tu nenecháš nachytat od ostatních! Mají na tebe vztek. Raději se vraťme spolu.“

„Ne, ne, to ne,“ vyhrkla spěšně. Sklonila se k balvanu, vytáhla kinžal a jala se jej pečlivě čistit koupacím pláštěm.

Hron se opíral zády o strom. Váhal.

„Pepe,“ pravila zádumčivě, „vyřiď Dálovi všechno, co tu uvidíš. Nezapomeň mu říci, že jsem ten nůž líbala.“ A přilnula horečně k blýskajícímu se ostří svými úzkými rty.

Pepovo srdce začalo opět prudce bít.

„Řekni mu, že jsem ho měla ráda.“

Tak tohle je už opravdu jako na divadle. Překvapeni nad překvapení. Zdá se, že jim nebude konce.

Najednou se oběma rukama chopila ramínek trikotu, vztekle jimi trhla, jakési knoflíčky uletěly a již měla hruď obnaženu až do pasu. Vzdech, plný bolestné slasti — stála jako u vytržení — celá snědá, nikde ani místečka, nedotčeného sluncem. Zešílela? Ruce rozhozeny, jako by se někomu dávala.

„A Pepe, nezapomeň, pro ten kinžal ať si přijde sám!“

„Něco se stane! Něco se stane!“ upozorňovalo chlapce rozrušené podvědomí. Byl napjat jako struna. Každý sval se mu chvěl nenadále probuzenou, mdlobě podobnou touhou.

„Dívej se,“ vykřikla, „teď!“ Svezla se do mechu, oběma rukama si nasadila kinžal těsně pod levý prs a rychle bodla, dřív než si to chlapec mohl uvědomit. Ruce jí bezvládně klesly, hlava se schýlila. Jeden tmavý hádek pílí k boku a kape na zem, druhý jako tenká nitka stéká z koutku pokřivených úst. Nůž pevně vězí v ráně.

Teprve teď přemohl svou slabost a vyřítil se vpřed.

Svinula se do klubíčka — mohl ještě znamenat polekaný a zoufalý pohled křiklavě šilhajících očí — opřela rukojeť o kámen a celou tíhou na ni nalehla.

Hrozně, po dětsku zaúpěl, spatřil — ano, spatřil hrot nože proniknout zády a veliké, rychle se šířící tratolisko krve. Divým úprkem ne k ní, ale přes ni — přeskočil natažené a křečovitě se chvějící nohy (jeden střevíček vyzutý) a s rukama na skráních, s výrazem bezmezného zděšení spěchal k okraji srázu. Chtěl volat, ale nevyrazil ze sebe hlasu. Mával, ale nikdo ho neviděl. Dal se tedy do zběsilého slézání skály. (Jen pryč, pryč z tohoto místa!) Balvan ho podával balvanu, klouzal, potom však již neměl opory pod nohama. Visel. Avšak jen okamžik! Nezměřil hloubku pod sebou a pustil se. Smrčí zapraštělo. Tlumený úder.

Divadlo nebo třída — Pep neví — kdyby to však byla třída, nebylo by v ní scény s vytaženou oponou, a kdyby to bylo divadlo, neobjevoval by se v něm tak často starý profesor dějepisu Chlum. Je to přece on s těmi zlatými brýlemi, s kostnatými prsty a s řídkými vousy? A na scéně stále jen ženy, ženy, ženy — a vždy týž strašlivý děj. Však nyní přichází opět jedna, Pep to ví, poznává to podle tlumeného šepotu tam kdesi za ozářenou scénou, raději by se nedíval, ale musí, ač strnulé zřítelnice nesnesitelně bolí. A již tam stojí zrovna uprostřed, nestoudná, nahá, krásná! Ňadra vypjata jako terče, ruce za zády. Och, ruce za zády! Pep dobře ví, proč má ruce za zády. Teď — hned — ukáže se dlouhý nůž v dětské pěsti. Již se blýsknul! Jeho hrot je nasazen právě tam, kde se pokožka škube pod údery srdce — a ona — se potměšile usmívá. Dívá se na něj, dívá, pak mučivě pomalu, s rozkoší hrouží nůž do své živé hrudi. Krev stříkající, krev stékající — nůž vězí v ráně až po samou rukojeť — ale žena stojí a přelíbezně se usmívá.

„Příliš mnoho světla pro jeho oči,“ praví starý lékař v bílém plášti a hledí starostlivě do horečně rozšířených zornic nemocného. Kráčí pomalu k oknu a zatahuje záclonu.

V téže chvíli profesor Chlum sáhl po motouzu opony a scéna se zavřela. Kostnaté prsty na matně osvětleném poli, pootevřená bezzubá ústa, přísný pohled zpod zlatých brýlí, patřící mlčelivému žáku:

„Její jméno bylo Lukrecie.“

„Ach,“ oddechuje pacient a klesá v zasloužené bezvědomí.

Když mu o chvíli později ošetřovatelka vyměňovala ledový obklad na horkém, čele a upravovala pokrývku, utkvěla na okamžik zrakem na jeho těle a pohlédla významně na lékaře.

„Ale ovšem,“ pravil mrzutě, „nic zvláštního po tom všem.“

Pepova rozbitá hlava ležela bezvládně v bílých poduškách, rty přísně semknuté, rysy zrůzněné utrpením.

Bezvědomí a sen — děs a ulehčení. Chlapcův život visí na vlásku. Stále a stále přicházejí ty ubohé sebevražednice a ponořují si do těla nůž. Vrážejí si studený nůž do teplého, živoucího těla! Pepův jazyk chutná sladkou vláhu krve, jeho podvědomí se předem hrozí onoho okamžiku, který nezbytně musí přijít, kdy jedna z probodených sestoupí ze scény, postaví se u jeho hlavy a pokropí ho tím rudým, smyslnou slast budícím pramenem.

Den co den přichází do nemocnice otec Hron ve svých nedělních šatech. (Pep ho nepoznává, nepoznal by ho, ani kdyby k němu vstoupil ve všední, strojnické haleně.) Rozpačitě pokašlává, plaše hledá v lékařově obličeji mírný rozsudek pro své dítě. Podkládá nemohoucně těžkou rukou hebký lem polštáře a sedí, sedí. Odcházeje, šeptá dlouho s ošetřovatelkou za zavřenými dveřmi.

Teprv desátého dne Pep poprvé rozeznal — okno. Ošetřovatelka k němu přiskočila, polekána výkřikem. Marně se snažil vztáhnout zesláblou paži a ukázat na předmět svého bezmezného údivu, v očích se mu však zajiskřilo porozuměním. Uvnitř se v něm cosi vítězně smálo — přišel na kloub záhady. Tedy nikoli jeviště, ale pouhé okno, plné letního slunce! Z hlubin horečnatých blouznění vystoupila bublinka naděje, že se již přeludy neodváží vstoupit do okruhu, posvěceného poznáním skutečnosti. Toho večera se na otce poprvé usmál.

Sotva se však po místnosti rozprostřela měsíční noc, počaly z koutů vystupovat stíny. Nebyly to už bláhové sebevražednice, ale shrbené postavy, vždy šest a šest, a na svých obtížených ramenou nesly rakev za rakví. Mrtvoly milenek, které zabila jeho fantazie! Očekával s hrůzou, že na konci strašidelného průvodu ponesou rakev otevřenou, připravenou pro něj! Místo toho přišla před samým svítáním na pelest jeho lůžka usednout Inka.

„Neboj se,“ šeptala blízko jeho tetelících se rtů, „cožpak jsem tak hrozná? Podívej se přece, ani už nejsem nahá!“ Opravdu, bílá říza ji halila až na paty, hubené ručky vystupovaly z širokých rukávů jako květinové stvoly.

Prve se ještě křečovitě snažil zavřít oči a nevidět ji, nyní si ji prohlížel téměř zvědavě. Vida, tak dlouho se jí bál, věděl přece, že jednou přijde, a teď, když konečně přišla, nebylo to vlastně nikterak zlé. Jak byla bílá a jak byla cudná! Trochu se hanbil, že před ní leží neoblečený v své potem prosáklé posteli.

„Vidíš, tak jsem tedy mrtvá,“ pravila Inka. „To ti je hezké, Pepe, ani bys nevěřil. A nepřišla jsem tě strašit, chci být hodná, hodná holčička. Co říkáš, jak mi sluší mé bílé šaty?“

Chlapec spokojeně přikývl.

„Není na nich už žádná krev. Všechno zmítání, všechnu bolest a všechen pláč už mám za sebou. Pepe,“ dotkla se jemně jeho tváře svou ledovou ručkou, „tam je tak dobře, nechtěl bys tam být se mnou?“

Pep byl oslněn mírem, který z ní vycházel. Pomalu, pomaloučku se v něm počala probouzet touha, být také tak čistý a lehký jako Inka, ale tu si vzpomněl na vidiny dnešní noci, na průvod hrobařů, na rakve, na jejich truchlivý lesk v záři měsíce, a Inka slyšela jeho myšlenky.

„Ach, rakev,“ pravila vesele, „docela pěkně se mi v ní leží. Jsem tam jako panenka v lepenkové krabici. Pepe, milý Pepe, chceš? Udělej mi místo, a já ti to ukážu.“ A když se Pep váhavě odsunul, hupky, již byla vedle něho. Řízu, která se jí shrnula, si přetáhla přes bosé nožky, natáhla se, zavřela oči, zkřížila ruce přes prsa. Nyní již její oči nešilhaly! Pep to zjistil s ulehčením. Tak často, tak příliš často mu ty nepokojné oči křížily pokojné umírání! Ústa se malounko, šelmovsky usmívala.

Och, Inko! Pep opravdu nevěděl: má ji poslechnout a jít s ní, ležet tak blaženě a tiše jako ona, či snad — život? Letmá vzpomínka na starého, unaveného člověka v modré blůze, na jeho neobratné ruce a bezbranný smutek. Vzpomínka na slunce, vodu a kamarády, na sílu a zpěv. Och, Inko! Touha po onom a soucit s touto maličkou mrtvou — a byl tak sláb! Příliš sláb na každý boj. Z očí mu vytryskly slzy, vrhl se s otevřenou náručí na drobné, ležící tílko a propukl v drásavý nářek.

Klímající ošetřovatelka zaslechla škytavé vzlyky a spatřila pacienta s tváří v poduškách, s rukama široce rozpaženýma. Opatrně ho zvedla a podepřela. Měl obličej zmáčený horkými, osvobozujícími slzami. Když ho opět položila, naráz usnul blaženým, posilujícím spánkem beze snů.

O dva dny později (byla právě neděle) podával lékař Pepovi Hronovi s úsměvem zrcátko, aby se podíval na svou tvář, obrostlou na bradě i na lících řídkým, hebkým chmýřím jinošských vousů. Pep se nemohl dosytit tohoto pohledu, šťasten, že vypadá jako opravdový muž. V poledne mu přinesli talíř bujónu, který snědl s opravdovou chutí. Po obědě přišel starý Hron. Seděl vedle syna a mlčky mu svíral ruku, dokud zvon dole v chodbě neohlásil ukončení návštěv.

V pondělí přišel Jiřík s kytaristou Pávem. Hoši hleděli na rekonvalescenta plaše, matně se usmívali a mluvili málo. Jiřík na odchodu vyřizoval pozdravy od Liborka. Pep se zachmuřil a nervózně kroutil cíp pokrývky.

Ve středu se u jeho lůžka objevila Hana Bořkova. Nevšímajíc si Pepových nepřátelských pohledů, mlela páté přes deváté. Léto je pořád ještě tak krásné — zdá se, že ještě potrvá tohle zázračné počasí — jen aby byl už Pep jaksepatří na nohou. Stan byl tenkrát ovšem stržen, nemíní se tam již nikdy vrátit, mají však vyhlédnuté nové místo, právě tak dobré, ba snad ještě lepší. A co nejhlavnějšího — Pepa to jistě bude také zajímat — Dála dostal od rodičů krásnou kanoi a vezme je ovšem s sebou. Řekl — opravdu to řekl — že nebude spuštěna na vodu dříve, dokud Pep nebude moci také být při tom. Představuje si to tak trochu jako malou slavnost.

Och — kanoe! Pepovo srdce se toužebně rozbušilo. Sedět takhle v pěkné kanoi, slunce nad hlavou, pomalu, zamyšleně pádlovat podle břehu, nebo se nechat unášet proudem s rukama v klíně! Podíval se poočku na Hanu. Vždyť ona je vlastně docela milá dívka, upřímně se snaží, aby mu udělala radost. Ne, rozhodně k ní necítí pražádné záští. A Liborek — ale vždyť Liborek — — a slavnost na vodě? Jen aby to už bylo! Vděčně se zasmál, tápal po Hanině ruce. Ožila a teprv se doopravdy rozhovořila, pýříc se vzrušením.

Ubohá Inko! Prozatím jsi zapomenuta. Spi tiše, panenko s probodeným srdcem, mládí je zrádné, oběti marné, život tak sladký a na hony vzdálen všeho zoufalství! Tragédie? Není jich, jsou jen příhody.

/ 1930 /

Šálení jara

Seděli nad úvozem. Jeteliště bylo poseto maceškami, modřínový háj vábil. Obloha byla průzračná a nekonečně vzdálená. Vyprahlý úvoz voněl jahodím a mateřídouškou.

On měl úzkou dívčí tvář, jeho řasy byly dlouhé, úsměv blouznivý. Ona se opírala o zem hubenými pažemi, hlavu zvrácenou vzad, ramínka jako by byla vykloubena, z čtvercového výstřihu halenky vystupovaly ostré kostičky. Tvář, naivní a bezvýrazná s karmínovými, malounko pootevřenými ústy, byla čistá jako nepopsaný papír.

Do stužek jejích střevíčků navázal luční řeřichy a kolem výstřihu nasil sedmikrásy. Rukama, v nichž držel široký, černý, bláznovský klobouk, objímal kolena. Nespouštěl z očí její nehybný profil, jako by se ho nemohl dosytit.

„Jarmilo, vaše přivřené oči jsou očima blažené mučednice.

Vaše bílé napjaté hrdélko se nabízí katovu meči.

Nebe je zrcadlo a slunce jen obraz strašného otvoru gilotiny.

Dlaň země se otvírá, aby vás uchopila za černou hřívu vlasů.“

Položil jí ruku do klína, hlavu sklonil až k jejím kolenům. Lehce se dotkla útlými prsty jeho čela.

„Pavle, sledovala jsem skřivánka v letu.

Proměnil se v zlatou mušku a již se nevrátí.

Zbloudilý obláček měl podobu srdce.

Vítr jej rozčísl v saň o dvaceti hlavách.

Hlavy se rozplynuly jako dým.“

Setřásla tíživou sladkost snu ze svých víček a pohlédla na něho velikýma, dětskýma očima. Místo hluboké tůně oblohy stínovaná šachovnice polí, zamžený, kostrbatý obzor, louky posypané kvítím.

„Jarmilo, mám vás rád!“

Vyznání víry, pro niž bychom rádi zemřeli, bolestný proud krve, řinoucí se z úst, zatímco zrádný nůž vězí hluboko v prsou, jediný verš dávno zaslechnuté písně, již jsme si nezapamatovali.

„Pavle, mám vás ráda!“

Sladké zajíknutí s pohledem, upřeným do dálky, kde světlo před sebou věčně žene tmu, radostný úžas nad právem takto se dávat, vlídné pohlazení smutnému prosebníku, nejisté zamávání křídel probouzejícího se srdce.

Mrak přešel mlčky přes slunce, rozčileně zavanul vítr, dívka se schoulila jako květ na příliš tenké lodyze, jeteliště se pokorně sklonilo, z háje vyšel tesklivý sten. Ovinul ji kruhem ochranných paží, ale než se podíval vyčítavě po obloze, slunce již opět zářilo a jetel stál v pozoru. Jeho klobouk se polekaně řítil do úvozu.

Políbil ji na líčko, aby ochutnal, je-li láska dnes dosti sladká, dotkl se jejích očí, aby pocítil na rtech hebkost jejích řas, pak spočinul na bezmocných a poddajných ústech. Křivil zlověstně tvář, zatínal zuby, přemáhaje výkřik zoufalé muky.

Vyprostila se mu. Přemýšlela. Úvozem hrčel selský vůz. Kuku, kuku, vysmívala se jim vševědoucí kukačka. Povadlá sedmikrása jí umírala v klíně.

Zapomněla, že byla líbána.

Večer stáli v šeru úzké uličky, přes zeď na ně hleděly zvědavé úponky psího vína, mochna, drcená jejich nohama, plakala rosnými krůpějemi, Jarmila měla oči z opálu a Pavlova tvář byla ďábelsky temná. Držela se ho za knoflík kabátu, jako děti drží konec niti, když pouštějí balónky z hedvábného papíru. Byl opřen o zeď, která chladila jeho dlaně, a hleděl jí upřeně do očí, jako by se díval do skleněných, točících se koulí, v nichž se míhají duhové přeludy.

„Jarmilo, zítra časně ráno procitne slunce mírné jako beránci, kteří se kolem něho budou pást, stromy se z rozespalosti roztetelí chladem, vlaštovky budou marně sešívat roztrhané páry nízko při zemi, cestičky v polích budou vlhké, stébla trávy budou vrhat neuvěřitelně dlouhé stíny, nespatříte pavučiny, v níž by se netřpytil aspoň jeden akvamarín. Přijdete bosa. Vezmete si halenku bez rukávů, krátkou sukénku — a vaše ruce budou prázdné. Vrátíme se, jakmile potkáme prvního člověka. Svou vycházku nazveme: neposkvrněné ráno.“

Hleděla přes jeho hlavu, viděla, jak z hlubiny mléčného nebe vyplula hvězda a zatřepetala křidélky. Viděla křivolaký let netopýra, tajemné pohnutí úponku vína, slyšela ozvěnu něčích vzdálených kroků blížit se a doznívat.

„Jarmilo — přijdete?“

„Přijdu!“

„Ráno máme nejčistší srdce, co večer zaklel, ráno se osvobozuje, noc tiší krev a slova narostou v ústech jako v mrazu na oknech květy, večer je život temný a zrádný jako hluboký les, ráno jasný a přímý jako sluneční paprsek, každé proč má své proto, každý krok svůj důvod a svou rozvážlivost. Přijdete bosa, abychom byli podobni malým dětem, s rukama prázdnýma, aby se do nich vešlo všechno štěstí, které sčesáme z pavučinových vláken.“

Mezi listím proskočila nová hvězda, opálové oči ji k sobě přitahovaly nitkami ze zlatého hedvábí. Kdesi zapadly dveře. Táhle zahvízdala lokomotiva.

„Musím už jít domů. Ráno na shledanou!“

„Na shledanou ráno!“

„Dobrou noc!“

„Dobrou noc!“

Políbil ji na ústa, hloub, hloub a ještě hloub, jako by se dobýval až na dno jejího srdce, pokaždé se jí hlava zvrátila níž, hvězdy se roztančily, úponky se rozkývaly. Couvla. Lehká a náhle neviditelná. Natáhl ruku do prázdna. Opět se vynořila, a teď zářila její tvář oddaností a něžností. Provlékla křehké ramínko čtvercem výstřihu.

„Ještě sem!“

Odběhla s palčivým polibkem, škvířícím se na hebké kůži.

Spala. Zelený měsíc, lhostejný a tučný, přešel po podlaze jako z povinnosti, posvítil a zhasl. V její hlavě rostly křivky a čáry, spojovaly se v písmena a slova, ale kdosi je rychle vymazával divotvornou rukou. Tvary a náznaky na sebe narážely a opět se rozbíhaly, mučivé vlnobití, až vlídná ruka umdlela a zneklidňovatelé se spěšně sestavili v ponurý význam. Světnici prolnulo světlo kalného dne.

Cítila, že se probouzí, že si dlouho mne palčivá víčka, její sluch trýznivě vnímal hluché, pravidelné údery. Bum, bum, bum. Otevřela oči.

Po podlaze chodil sem tam se skloněnou hlavou otylý muž v ponožkách, s rukama v kapsách kalhot, na nichž se svíjely odpoutané šle. Opodál dekorace pohozeného prádla, opotřebovaného nábytku. Pod postelí ohromné, šklebící se mužské boty. Opřela se loktem o pelest a poznala s úžasem, že její paže jsou vychrtlé a kůže na nich drsná. Lhostejný muž, který chodil vytrvale od okna k dveřím, ji však ze všeho nejvíce znepokojoval.

„Kdo jste? Co tu chcete?“

Obrátil k ní obličej síťkovaný únavou, poznamenaný hořem, odulý panovačností, zpustošený starostmi. Krátkozraké oči, prošedivělé vlasy, hrubé strnisko špatně oholených vousů.

„Jak jste se sem dostal?“

Podivně, zlomyslně a přitom útrpně se usmál.

„Jsem přece tvůj Pavel po pětadvaceti letech. Nepoznáváš naši společnou ložnici? Před dvaceti lety jsme měli svatbu. Proč se budíš? Proč se plašíš? Je ještě tak časně! Nemohu spát, ty však spi. Spát je velmi výhodné, spánek znamená odpočinek a zapomenutí. Potřebuješ spánek víc než já. Tvé oči jsou vyhaslé, tváře vpadlé. Spi, spi, já chodím a přemýšlím.“

Uvědomila si, že všechno, co muž říká, je pravda, a pravda se stala skutečností. Skutečnost jí zavalila srdce balvany.

„Proč chodíš a přemýšlíš?“

„Přemýšlím o tíze života. Spal jsem, ale bolely mě tisíceré útisky. Mám v hlavě minulý den, ještě jsem se ho nezbavil a již tu je den nový. Dotýkají se jeden druhého jako černé korále, navlečené na niti, řetěz černých dní. V některém je drobná radost, podobná kyzu v uhlí, kyzu, který lze považovat za zlato. Proč se na mne tak díváš?“

„Dívám se a divím se. Jsi tak hřmotný, tak cizí, tak nepřátelský. Tvé oči nemají lesk, Pavle, kde jsi ztratil bláhový lesk svých očí? Jak ses to vykrmil! Stalo se to tím, že jsi byl šťasten? Býval jsi na sebe tak přísný, tak pečlivý. Jak jsi mohl zapomenout na svou pečlivost?“

„Žili jsme ve jménu všedního dne. Krása si žádá napětí, a naše ruce byly příliš slabé. Každé úsilí je namáhavé, když jsme přestali usilovat, poztráceli jsme své ctnosti. Štěstí jsme vyměnili za pohodlí, neuvědomili jsme si, žé chuť pohodlí je hořká. Milovali jsme oblak, který se rozplynul, hebkost mládí, slávu slov, lesk nadšení — zapomněli jsme, že jsme jenom lidé. Nemáš právo mi nic vyčítat. Cožpak všechna ta léta úmorných hádek byla marná?“

„Ty víš, že nebyla marná. Stala jsem se tichou a poslušnou, stříbrná pěna mé krve opadla, mé oči, které tak rády hleděly do dálek, jsi vzal do svých rukou a přinutil je dívat se střízlivě. Tenkrát jsem tě neviděla, nyní tě vidím. Kamkoli se hnu, všude tě vidím. Zdráhala jsem se, bránila jsem se, bývalo mi to svrchovaně nepříjemné, užil jsi tedy své výmluvnosti a přesvědčil mě, že to je nutné. Cítím se bezpečná před svými pravdami i před svými omyly. Snad je to štěstí, ale toto štěstí nás okradlo. Umím slabikovat mnoho posvátných slov o životě, ale nechci vědět, co je pod těmito slovy. Naučila jsem se závidět a odsuzovat, aby můj život byl aspoň poněkud snesitelný.“

„Nikdy jsi dosud nemluvila tak chladnokrevně, ale tvé smíření se mi zdá poněkud ironické. Tolik jsem se snažil po všechna ta léta, abych tě učinil k obrazu svému, a přece mi ještě unikáš? Jsem velmi unaven tímto zápolením, které stále ještě není dobojováno.“

„Brzy bude již nadobro dobojováno. Mám ještě nějaké prapory, ale ty jsou již poslední. V některou slavnou chvíli ti vydám i ty a nezbude mi už nic.“

„Nejsi oprávněna takto mluvit, tvé tři děti ti zbudou.“

„Mé tři děti! Zapomněla jsem, že mám děti, ale teď si vzpomínám. Vzpomínám na bolesti, jež mi způsobily, na starosti, jimiž chřadnu. Kdysi jsem navíjela své klubko pomalu, a když jsem se na chvilku zamyslila, čas zůstával stát. Nyní navazuji horečně, poněvadž život je nebezpečný mým dětem, chtěla bych, aby všechna zákeřná pásma byla překročena. Běda, cesta je křivolaká, a za každou zatáčkou jsou nová zlá pásma. Jsem uchvátána tím ustavičným chvátáním.“

„Jsi žena slabého ducha, a to je tím, že ses živila jen sny. Tvé hledění do dálek tě zradilo. Do dálek tě vábila tvá krása, ale ta byla, žel, pomíjející. Oklamala jsi mě svou krásou, tvé oči mi nalhávaly, že ti zůstane. Bylo to od tebe špatné, že jsi mě přelstila. Jiné ženy jsou krásnější. Jiné ženy jsou radostnější. Pohleď jen na svá ramena, která již dávno nejsou milostná, na prsa, která již dávno nejsou pevná, na nohy, znetvořené tíhou těhotenství. Tvá zdráhání, tvá zajíkavá ano, tvá toužebná ne — sehrála jsi se mnou falešnou hru!“

„Jak můžeš být neustále tak krutý! Jak můžeš vůbec být tak nešetrný! Cožpak si už nevzpomínáš na blaženost našeho neposkvrněného mládí?“

„Nemám čas na vzpomínání. Život si ode mne žádá jen samé povinnosti, nechce, abych se zaměstnával vzpomínáním. Tvé děti si činí nárok na můj chléb. Není to ode mne dost hezké, že jim jej opatřuji? Ostatně jsem na všechno zapomněl. Únava, jednotvárnost dnů, udusaly mou paměť jako váleční koně dozrálé obilí. Můj den začíná a končí, vystupuje z mlhy a padá do mlhy. Nikdy bych se nechtěl vrátit do ztracených let, v kterých nebylo moudrosti. Nyní jsem konečně moudrý. Moudrost pokřivila mou páteř, moudrost zhasila plachost mých očí.“

„Och, kéž by sis tak nevážil své prokleté moudrosti!“

„Hle, semínko pošetilosti, které opět klíčí! Moudrost je silná, koluje klidně žilami světa a radí k nápodobování. Člověče, buď důstojný a opatrný, neboť lidé se na tebe dívají. Záleží na vnějšku, kdežto vnitřek, který je jen zcela náš, není důležitý.“

„Nevěděla jsem, že život je jen pastvou pro cizí oči.“

„Je nutné dělat to, co dělají druzí. Kdosi předcvičuje a my se přizpůsobujeme. Kdybych ztratil jistotu, kterou mi skýtá mé okolí, co bych si počal se svými pochybnostmi? Hrozím se, že šílená touha po svobodě rozpoutá jednou bouři. Pak by se země vyšinula ze své dráhy. Nastala by nová potopa.“

„Kéž by jen přišla tato nová potopa světa!“

„Nemáš právo takhle se rouhat! Nad námi je bůh!“ Tehdy se vlila do srdce žhavá stružka bolesti a sen zaplál sirným plamínkem na druhém břehu, kde se počíná zoufalství, ale kdosi mávl milosrdnou rukou, a vlhká houba časného jitra vpila slova i obrazy, utkané z par, a jen ostrý hrot slunečního paprsku zůstával při-tištěn na dívčina víčka jako připomínka a jako slib. Probudila se chvatně a polekala se nesmírně. Uklidnila se až tehdy, když zjistila, že nezmeškala.

Otevřeným oknem vanul chlad.

Spěchala, zpívala si, jen cosi tupého a šedého bolelo v její hlavě, jako kukla sotva se zavinuvšího nočního motýla. To, co bylo upředeno v závitnicích jejího mozku, bylo nyní dohotoveno a připraveno k spánku i k procitnutí. Jizva ještě pálila, vypitá krev sténala v útrobách nemilosrdného netvora se zelenýma očima a upíří tlamou, krev, která unikla, ještě vyděšeně bičovala břehy. Ponořila ruce do vody a ošplíchla si ramínka. Vzpomínka na včerejší polibek jí vyloudila na rtech úsměv plný líbeznosti. Pročesávala se zpívajíc.

Bosá vyběhla před dům, a hle, již tam stál a zvedal ruku k pozdravu. Byl prostovlasý a jeho čelo bylo hladké a bílé. Blížila se k němu, zdál se jí o tolik vyšší, když neměla své střevíčky s vysokými podpatky.

„Neviditelné ruce na harfy hrají.

Stíny jsou táhlé, stíny jsou vonné.

Plynou oblaka, vzpomínání a zapomínání.

Páry na horách jsou obětní kouře.

Tvé prázdné ruce laská rodící se den.

V pavučinách se leskne věčná naděje!“

Přitiskla hlavu k jeho rameni, aby se to tesklivé uvnitř rozplynulo teplem jeho lásky. Pohladil jí vlasy. Chmýří jejích vlasů mu zalepilo ústa, která se strojila k otázce.

„Pavle, zdál se mi ošklivý sen.

Ale nyní je zapomenut, zapomenut, zapomenut!“

/ 1933 /

Zavražděný sen

Lidský život je cesta ze země zrození do země smrti. Někde uprostřed je hranice, kde končí mládí a začíná stáří. Obyčejně ji překračujeme, aniž jsme si to vůbec uvědomili. Jdeme zahleděni do nějakého oslnivého štěstí, plni naděje a radostné, zdánlivě nevyčerpatelné síly, a nevíme, že se pod našima nohama otevřela propast, trhlina mezi dvěma světadíly. Většinu lidí vezme za ruku laskavý anděl a převede je přes toto strašné pásmo se zavázanýma očima. Já je přešel sám po duhovém mostě bolestného snu. V něm se mi zjevilo mládí ještě jednou v celé své zázračné kráse, nakrátko, ale tím naléhavěji, podobno padající hvězdě.

Před pěti lety jsem se v Jičíně účastnil schůzky bývalých abiturientů. Sjezd po dvaceti letech — veliké těšení a ještě větší zklamání. Čekáte, že se sejdete s dávnými časy a se známými hochy, ale časy jsou nové a hoši tak trochu cizí. Přesto nějaká iluze vznikne, ovšem teprve později. Začíná se nudně. Bylo nás také jaksi příliš málo. Mnozí neměli zájem, mnozí snad nadobro se ve světě ztratili.

Nejprve se šlo do reálky. Bývalý náš třídní profesor tam na nás už čekal, byl bělovlasý, shrbený, oči jako by mu vybledly — a já si představoval, že ten divoký mužík zůstane navždy divokým. V chodbě jsme marně hledali stánek s párky a houskami a starého školníka s červeným nosem a s vysokou čákou na hlavě. Také tam bylo nějaké zlověstné ticho, temno, ozvěny našich kroků zněly málem ponuře. Snad se nám to jenom zdálo, naše stísněná nálada vznikla asi tím, že jsme už nedovedli tyto klenuté chodby oživit svým pokřikem a smíchem. Jiný život tu pulsuje, jiná mládež tu řeší své problémy, jimž bychom my snad už ani nerozuměli.

Vyšli jsme z budovy a zůstali stát na výsluní před školními vraty. Byl krásný červnový den. Jeden šprýmař, který šprýmařem kupodivu zůstal, ustavičně si dobíral starého kantora a on se bránil nikoli vesele, ale zbytečně vážně. Bylo to trapné. Ani jsem jejich rozhovor tuze nesledoval. Myšlenkami jsem plul v oné dávné mladosti, která nyní jaksi pozbyla kouzla.

Před reálkou to vypadalo skoro stejně jako před lety. Omšelé kamenné sousoší s pozlacenými zářemi svatých, hokyně pod ním prodávala ovoce a cukrovinky. Po vydlážděném prostranství jezdila nějaká dívenka na kole. Jezdila v širokých kruzích a stále a stále se vracela. Snad ji zajímala naše šosatá skupina. Byli jsme jí asi náramně k smíchu.

Ta dívka byla krásná. Měla bílé ponožky a štíhlá snědá lýtka. Jak jezdila, střídavě ukazovala obě kolena. Když zatáčela, napjala nožku a naklonila se odvážně dovnitř kruhu. Kdykoli jela okolo nás, zazářily její hnědé oči modravými plamínky. Připadalo mi, že šlehla zrakem vždycky jen po mně — ne, špatně jsem se vyjádřil, prostě proto po mně šlehla zrakem, že jsem ji potajmu pozoroval. Starý kantor nyní cosi důtklivě vykládal, ostatní mu zdrženlivě a zdvořile přizvukovali. A ta dívka byla opravdu krásná. Líbezný obličej zachovával vážnost, pyšnou vážnost. Měla rovný krátký nosík, tmavá kadeř jí padala do čela. Byla prostovlasá. A pořád jen okolo nás kroužila jako včela hledající květ.

Odpoledne jsme si udělali výlet do Prachovských skal. Ten výlet dopadl ještě hůř než dopolední prohlížení ústavu. Jediné, co při něm bylo krásné, bylo jaro, poněkud pozdní, ale tím skvělejší. Nepřidružil jsem se k nikomu, šel jsem sám. Snad to dokonce mé přátele poněkud uráželo. Ale s nimi bych byl nemohl svobodně myslet na minulé časy. Tak jsem šel po starých stopách a podařilo se mi vykouzlit si v duchu celou řadu dávných, drobných událostí. Ty pošetilosti mne zachraňovaly před oficiální neradostností. Snad jsem ty stopy tehdy našel. Ano, našel, a přitom jsem se znovu a znovu vracel k oné dívce, která kolem nás ráno jezdila na kole.

Na večer si věru nemohu stěžovat. My muži jsme již takoví, že potřebujeme nějakou tu dávku alkoholu, abychom dokázali shodit svou tvrdou hroší kůži. Teprve když odložíme všechnu zbytečnou zbroj, můžeme pokojně myslet a cítit. Přišli ještě dva staří profesoři. Jeden stařeček byl dokonce velmi roztomilý a velmi příkladný. Vtip střídal vtip. Konečně jsme se začali doopravdy smát a vpravili se do svobodné a nevázané nálady.

Pil jsem mnoho, snad až příliš mnoho. Náhle jsem v sobě pocítil všechen bol a všechno blaho, onen blažený bol pro věci nenávratné, který probouzí spící srdce. Bylo mi, jako bych vystupoval ze sebe sama, hruď se mi plnila přemírou dechu a ten byl lehký a sladký jako růžová vata z pouti. Všechno, co se mi kdy v životě nezdařilo, zdálo se mi dostupně, připadalo mi, že mám ještě dosti síly, abych uskutečnil, nad čím jsem už dávno udělal kříž.

Zpívali jsme starou maturitní píseň a nakonec místo smíchu div že jsme neronili slzy do svých sklenek — a tak to bylo v pořádku. Jeden z nás, který býval dobrým kreslířem, přinesl s sebou na sjezd karikatury nás a našich profesorů ze studentských dob. Náš třídní si dal práci a našel doma starý zápisník, posetý známkami. Všichni jsme tam objevili svá jména, a tak se ty dávné časy přece jen pozvolna vybavovaly před našimi zjihlými zraky.

Nyní se teprve chtělo jít do ústavu, bloudit po chodbách, postát před třídami, seběhnout dolů do školní zahrady. Nyní se teprve uvolnily ty zamrzlé zdroje. Každý přispěl nějakou vzpomínkou, každý něčemu připíjel. Připomenuli mi mou hloupou chlapeckou lásku, která bývala majetkem celé třídy, rozhovořili se o švadlenkách v okně před reálkou, které na nás pouštívaly zrcátkem zlatá prasátka, o tíživých předmaturitních dnech, o zoufalství propadlých — nade vším leželo něco smírného. Ve mně však nebylo smíru. Já se v duchu bláhově bouřil proti těm ztraceným letům. A snad proto jsem tak mnoho pil.

Musíte si představit mou náladu. Nakonec jsem opravdu ten svůj boj vyhrál a připadal si malý a bujný. Choval jsem se mnohem rozpustileji než tenkrát, když jsem byl opravdu mlád. Posmívali se mi, ale já se cítil dosti silný odrážet jejich útoky. Získal jsem nad nimi převahu, jakou nad lidmi získávám zřídkakdy, a stal jsem se pro zbytek nočního hýření středem zábavy. Přímo jsem sršel odvahou, nápady a šprýmy. Uvnitř však něco sténalo, uvnitř něco plakalo. Taková nálada je mi nejbližší, zoufale šťastná nálada.

Skončili jsme pitku velmi pozdě. Myslím, že jsem byl notně podnapilý, ale nesl jsem se po ulici zpříma. Lichotili mi pro mé bohatýrské pití, obzvlášť pak proto, že jsem si nakonec zachoval celkem jasný rozum, zatímco mnozí propadli bohapustému opilství. Dokonce mi pod okny hotelu, v kterém jsem se ubytoval, zazpívali na dobrou noc jakousi rozladěnou serenádu. Zpívali ji vlastně všem, ale já si ve své podroušenosti namlouval, že jen sám jsem tak oslavován. Pamatuji, že jsem otevřel okno a notoval s nimi, a ještě jsem jim kynul kapesníkem, když odcházeli, aby doprovodili zbylé nocležníky.

Uléhaje, shledal jsem teprve, jak nesmírně jsem unaven a jak smrtelně jsem ospalý. Hlava mi třeštila, ale ze samé pýchy jsem se šťastně usmíval. Sotva jsem ulehl, usnul jsem těžkým spánkem. A snad současně začalo mé blouznění.

Ze změti prvních krouživých mrákot jsem dospěl jakési radostné pohody a přistihl se, jak kráčím, neobvykle hrdě a povzneseně kráčím za přesně vytčeným cílem. To vše byl ovšem jen pouhý sen a všechno, co se mi v něm mělo přihodit, bylo předurčeno mými tužbami. Ve snu budoucnost předchází minulost, spící mysl spřádá své děje zpětně a touto metodou dochází jakési hrozné plastičnosti.

Má procházka končila v temné chodbě jakéhosi velmi dobře mi známého domu. S naprostou jistotou jsem vystupoval po schodech, a tu jsem před sebou spatřil velmi útlou a velmi světlou postavičku. Věděl jsem hned, že je to ta dívka, která ráno kolem nás jezdila na kole, ačkoli jsem jí zezadu přece nemohl vidět do obličeje.

Ranní dívenka byla ustrojena jen prostičce, ale tato měla na sobě nesmírně dlouhé, pavučinově jemné šaty. Šla krok co krok a v rukou nesla otevřenou knihu. Mezi stránkami, kde právě četla, měla vetknutu hedvábnou stuhu a ta se za ní vlekla po schodech. Byl jsem přímo opojen blahem, že se s ní ještě jednou setkávám, a snažil jsem se ji předhonit a pohlédnout jí do tváře, do jiskrných hnědých očí, ještě jednou se potěšit pohledem na rozkošné červené rty, na kadeř, padající do čela. V tom spěchu jsem šlápl na stuhu, která se vinula po schodech. Cosi se z její knihy smeklo a s cinknutím dopadlo, rozbilo se. Muselo to být něco křišťálově křehkého, roztříštilo se to na tisíc kousků, na těch temných schodech po tom nezůstalo ani střípku, ani památky.

Zastavila se, v očích hrozný úlek. Nepromluvila a já také nic neříkal. Přesto bylo tomu právě tak, jako bychom byli oba promluvili, ona s rozhořčením a lítostí, já s omluvami a pln bezradnosti. Vzápětí nato jsem již kráčel vedle ní. Co následovalo, byl němý film. Posunkovali jsme rukama, pohybovali ústy, naše oči mluvily za nás. Ne, to jsem nebyl já, kdo kráčel po jejím boku, ale kdosi velmi mladý, velmi skvělý, takový, jakým jsem toužil být ve svém mládí, ale jakým jsem ve skutečnosti nikdy nebyl.

Věc s rozbitou křehkostí byla jaksi rychle vyřízena a nyní jsme stoupali, ustavičně stoupali po schodech, míjeli odpočívadla, lehce se dotýkali zábradlí, stále a stále chvatně stoupali. Stoupali jsme nikoli prostě, ale pateticky. Každý její i můj krok byl slavnostní jako v nějakém radostném filmovém finále. Připadá mi, jako by tam na schodišti províval divoký vítr našimi vlasy a jako bychom otvírali ústa zbytečně široce a vyslovovali zřetelně a hlasitě jako lidé, kteří se snaží dorozumět uprostřed hluku a rachotu nesčíslných strojů. Čas od času jsme minuli okno s pestrými tabulkami, jimiž pronikaly snopy ostrých paprsků, klouzaly po našich tvářích a padaly kamsi hluboko dolů, kde se tratily v temnotě.

Schodiště nekončilo jako každé jiné obyčejné schodiště v síni před nějakými dveřmi. Tam nahoře byla zahrada, slunná, radostná zahrada. V barvách květin převládaly žlutá a bílá. Pravý jarní obraz. Naše chůze a naše chování ztratilo všechnu patetičnost. Bez přechodu jsme se stali prostou, rozjásanou dvojicí milenců. A zde v zahradě také dívka poprvé promluvila.

„Pleine de grâce,“ řekla a podívala se mi jasně a rozumně do očí. Útlou bílou pravicí, nahou až po hebké chmýří v podpaží, mávla do půlkruhu. Hned nato zachytila štipcem prstů své splývavé roucho, uklonila se na obě strany květům a stromům okolo nás a ukázala na mne: „Můj Jan!“ Její hlas byl tak sladký, že ještě dnes, vmyslím-li se pod povrch běžících dnů, dovedu zaslechnout ozvěnu oné sladkosti — z jakési nesmírné dálky.

Když mne byla takto představila zahradě a zahradu mně — jak jsem ihned pochopil — odhodila daleko od sebe knihu rozhodným, ladným gestem. Neslyšel jsem ji dopadnout, ale v témž okamžiku z místa, kde se asi musela zabořit do trávy, vyletělo hejno stříbrošedých ptáků s dlouhýma červenýma nohama a zamířilo jako vystřelené šípy k obloze ve směru odhozené knihy.

Vzal jsem dívenku bez okolků za ruce, domnívaje se, že nadešel čas k líbání. Nevzpírala se, dala se lehce přitáhnout k mé hrudi a již jsem se skláněl nad jejími rty, když v zátočině cestičky zašelestily kroky v písku a nedaleko nás se zastavil vysoký, hezký, červenolící, dobrosrdečně vypadající mladík. Byl oděn s vybraným vkusem, přes ruku nesl světlý svrchník a hleděl na nás se shovívavým úsměvem.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se nemile dotčen, nerad uvolňuje náruč.

„To je Šament,“ pravila dívka prostě.

Od toho okamžiku jsme neměli jinou touhu a jiný plán než najít místo, kde bychom se mohli nerušeně líbat. Avšak běda! Ať jsme se zastavili kdekoli, sotva jsme se k sobě naklonili v kterémkoli stinném a zdánlivě chráněném zákoutí, vždy se v pravou chvíli vedle nás, proti nám, za námi objevil Šament, hejsek Šament se svým vyzývavým mládím a se svou přátelskou neodbytností.

„Proč nemiluješ Šamenta?“ zeptal jsem se podezíravě. „Proč miluješ mne?“

„Šament není muž,“ usmívala se dívenka, „Šament je stín. Šament je nosič kabátů, příručních taštiček, sluha, pokojný přítel. Ostatně — Šament je můj příbuzný — viď, Šamente?“

A Šament ukázal své bílé zuby v úsměvu.

Sny mají tu děsivou výhodu, že čas i prostor jsou jim úplně k dispozici. Není třeba se prokousávat dobou, unavovat se délkou cesty, kde je toho třeba, lze porušit pravděpodobnost i logiku a obratem nálady se ubírat novou krajinou a novým štěstím. Pokusili jsme se ztratit se Šamentovi v křivolakých uličkách neznámého městečka, vroubených nízkými, velmi sešlými domky. Náměstíčko bylo vydlážděno kočičími hlavami. Před domky zahrádky s pivoňkami a zlatohlavými liliemi. Na zápražích, na dvorcích, na chodnících — nikde nebylo ani človíčka. Ulice byly pusté a prázdné, jako by městečko bylo zakleto. Nechť jsme však zabočili v kteroukoli z nich, vždy se v ní současně s námi objevoval Šament, vždy ochotný se usmívati vlídným úsměvem dobromyslného svědka. Běžel jako veselé štěně napřed a vždycky přesně věděl, kam půjdeme, a nebylo možno mu uniknout. Zrychlovali jsme krok více a více, nakonec jsme se hnali přímo úprkem. Tak jsme se nedočkavě blížili k své poslední scéně, můj sen a já.

Byla to tatáž temná chodba domu, v němž jsem ji spatřil kráčet před sebou po schodech, a tam, v naprosto černém a bezpečném zákoutí jsme se beze slov dorozuměli. Tam se měl uskutečnit náš první polibek. Srdce mi prudce bušilo, když jsem ji k sobě přivinul a ona mi nabídla ústa s vlhkým úsměvem.

Pamatuji, jak voněla lehounkou vůní, lehounkou sladkostí. Pomalu, s pocitem nevýslovného štěstí jsem přilnul k těm horkým rtům. Ne, nesnil jsem v oné chvíli, nýbrž bděl, uvědomoval jsem si všechny podrobnosti temného okolí. Nad odpočívadlem schodů skláněl smutně hlavu potupený Kristus, v jeho nohou blikalo červené světélko olejové lampičky. Místo šatu měl kolem beder ovinutou hustou šedivou pavučinu, v jejímž středu seděl ohavný, tučný pavouk křižák. O kus výš se lomilo na stropě pestré spektrum barevného okénka. A náš polibek existoval, ten také nebyl pouhým zdáním, ale strašlivě silnou, opojnou, trvající skutečností. Cítil jsem v týle hebkost jejích nahých paží a v loktech křehkost půvabného těla. Malounko se zachvívala v mém objetí, vláčná a lehká jako peříčko. Nevzdaloval jsem od ní ústa, nemohl jsem se polibku dosytit. Tu seběhly hbité kroky po schodech a Šament stál před námi bezstarostný, usměvavý. Z rudého knůtku olejové lampičky dopadal na jeho tvář ponurý paprsek.

Nedbala ho ani ona ani já, ale Šamentova tvář se pojednou počala měnit, stala se zlověstnou a pyšnou. Zkřížil ruce na prsou v malebné póze zklamaného, mstivého piráta. (Od jisté doby nenosil s sebou již svůj plášť.) Dívčin obličej však byl pokojný a odevzdaný a její rty nevýslovně sladké. Přilnul jsem k nim znovu, navzdory Šamentovi, navzdory celému světu. Tu Šament znenadání sáhl do kapsy a vytáhl odtamtud bambitku, loupežnickou, předpotopní bambitku, jaká se vyskytuje jen ve velmi starých fraškách nebo tragédiích, a v téže chvíli zazněl plechový, bouřící výstřel.

Ještě jsem znamenal, jak dívka ochabuje a bez života se hroutí v mé náruči, jak se stává bezvládnou a nesmírně těžkou, v zoufalství jsem zvedl oči ke kříži nad svou hlavou — a setkal jsem se se svou vlastní tváří, zhyzděnou drásavým bolem, jak ji obráželo laciné hotelové zrcadlo na protější zdi. Otevřeným oknem hledělo do pokoje mlhavé, kalné ráno. Dole pode mnou vytahovali železné rolety výkladních skříní — odtamtud přišla iluze Šamentova výstřelu.

Seděl jsem na posteli a díval se na svůj obraz v zrcadle zkoumavě, s úžasem, v dokonalém pohřížení. Ty hluboké rýhy v tvářích, nad nimiž ční můj zemdlený, žilkovaný nos, oči propadlé do fialových důlků, oči vychladlé, oči zmučené, prokvetlé strnisko na bradě a kolem povadlých úst, zřidlé, zplihlé vlasy, vlasy utopencovy nad čelem, podobným oblině otřískaného hliněného džbánu — to že jsem tedy já? Tenhle ustaraný obličej že patří mně?

A tu jsem pochopil, co znamenal můj zvláštní sen. Co jiného mohl znamenat ten kouzelný sen než rozloučení? Ten chlapík tam v zrcadle, ten cizinec, už nikdy, nikdy nebude ve svých loktech svírat líbeznou křehkost života, ty smutné rty už nikdy nepřilnou k měkkým, vonným rtům.

Můj duhový most byl příliš vyklenut, příliš zářil. Když jsem se octl na druhé straně, nepoznal jsem již ani svou tvář ani své srdce.

Kdo byl však vlastně Šament? Osud, ďábel, který stál ustavičně v pozadí a čekal, až se mu dostane příležitosti, aby mohl zasadit smrtící ránu. A koho zabil? Můj bože, koho by zabil, přelud mé vznícené obraznosti, mé ubohé mládí.

/ 1933 /

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaná část vydání z roku 1968. Uvádíme zde ediční poznámku tištěného vydání, která obsahuje informaci i o těch povídkách, které jsou součástí cyklu Prodavač času a Vzdorpohádky, které též naleznete na webu jaroslavhavlicek.cz:

Z třiceti osmi próz sedmého svazku Díla Jaroslava Havlíčka byly za autorova života knižně otištěny tři prózy:

„Smrt bibliomanova“ vyšla poprvé jako bibliofilský tisk Jaroslava Picky v dubnu 1931 jako 14. svazek Ctění pro bibliofily v 52 výtiscích.

„Vzdoropohádka“ vyšla v cenzurované verzi v souboru Svět na křídlech, nakl. Karel Borecký, uspoř. Jan Šnobr, 1941.

„O koníčkovi našeho pekaře“ byla otištěna v souboru Nové české pohádky, nakl. Českomoravský kompas, Praha, redig. Karel Hadrbolec, 1941.

Posmrtně vyšla, autorem připravena k tisku, povídka „Pes“ v knize „povídek a romanet“ Zánik městečka Olšiny, nakl. Václav Petr, Praha 1944.

Z autorovy pozůstalosti publikoval Adolf Branald v povídkovém výboru, nazvaném Vzdoropohádky, Čs. spisovatel, Praha 1954, poprvé knižně tyto prózy: „O marné lásce“, „Zavražděný sen“, „Prodavač času“, „Zlodějíček“, „Past“, „Bohatec a chudý Lazar“, „Pohádka o poblázněném talíři“, „Faustova smrt“, „Tatínkovy housle“, „Johan a víla“ a „Koruna, žezlo, jablko“.

Časopisecky vyšly za autorova života tyto prózy:

„Svatá noc“ (alternativní název „Noc“) v časopise Cesta, 1928, „Vítr“ v Národních listech 1930, „Pes“ v Cestě 1929, „Povídka o marné lásce“ (alternativně „P. o věrné lásce“) v Nár. listech 1930, „Hry“ v čas. Sever a východ 1930, „Kinžal“ v čas. Lumír 1931, „Dveře do povídky“ v Nár. listech 1931, „Vše pro dítě“ v Nár. listech 1932,  „Zavražděný sen“ v čas. Lumír 1935, „Šálení jara“ v Nár. listech 1933, „Notesy V. O. Slovkina“ v Lumíru 1936, „Prodavač času“ v Lumíru 1936, „Partie Šachu“ v Nár. listech 1940, „Poslední kolo“ v Českém slově 1941 a „Dědictví po živé“ („Ironie osudu“) v Českém slově 1941.

Dosud netištěny byly tyto povídky, obsažené v našem svazku:

„Ovoce života“, „Bůh mého dětství“, „Dobrodružství“, „Apríl“, „Amorek smrti“, „Děvka páně“, „Dolfa rváč“, „Poutník v mlze“, „Pan Bych“, „Šest oslů strýce Capriccia“, „Trpaslík Vitanel a obr Moula“ a „O Červené princezně“.

Při pořádání povídek jsme se řídili autentickými návrhy a plány autorovými, které se uchovaly v pozůstalosti. Takových plánů existuje velké množství, v jednotlivostech se od sebe liší a nelze je při nejlepší vůli uvést důsledně na společného jmenovatele. Snažili jsme se však přihlížet k nim v míře co největší, tak abychom plně uchovali autorovo rámcové rozdělení do tří cyklů. Naše vydání vychází textově z rukopisů. U povídek, které vyšly knižně za autorova života, přihlížíme také ke knižní verzi. V textu prací, které nebyly připraveny pro tisk, bylo třeba provést drobné, ale četné stylistické úpravy. Snažili jsme se postupovat tak, jak postupoval sám autor v posledních letech života při přípravě starších rukopisů pro tisk i při úpravě tištěných prací pro nová vydání. V textu jsme odstranili různá nedopatření a provedli nutné pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Dveře do povídky

Vítr

O marné lásce

Kinžal

Šálení jara

Zavražděný sen

Ediční poznámka