HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě cyklus povídek Prodavač času, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

PRODAVAČ

ČASU

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Prodavač času

Podle sbírky Prodavač času z roku 1968

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Svatá noc

Hošík se roznemohl po Mikuláši a již třetí týden ležel v horečkách. Kalvach, Hela a její sestra Anna se střídali u lůžka. Starosti, probděné noci a ke všemu ještě lopota kanceláře — Kalvach stál již sotva na nohou.

„Jdi spát,“ řekla Hela, „dnes u něho budu sama s Annou.“

Tupě se na ni zadíval, pak mechanicky přistoupil k postýlce. Rozpálený hošík chrčel v krátkém snu.

„Nu, nerozuměl jsi? Jdi spat, musíš si odpočinout, nebo se sám ještě rozstůněš!“

Svlékal se a již předem pociťoval slast z pouhé představy, že leží natažen a má zavřené oči, když ho opět vyrušily:

„Počkej ještě, odesteleme ti raději ve vedlejším pokoji. Tady by ses mnoho nevyspal.“

Vstal. Podlaha se s ním houpala.

Konečně opravdu ležel. Chlad peřin ho objal a přešel mu znavenými smysly jako mrákota. Jen malounko se ještě rozhlédl, aby vychutnal blaho dokonalé samoty. Uviděl dvě okna, polepená ornamenty sněhových vloček, s pozadím temné noční oblohy bez jediné hvězdy. S bolestnou něhou si uvědomil, že je dnes Štědrý večer. Vytanul mu obraz nepovšimnutých hraček, které ležely vedle postýlky, a dohořelých svíček na vánočním stromku. Klíčovou dírkou žíhal tmu tenký, zlověstný paprsek. Krátké zakvílení, šeptání, kroky bosých nohou na podlaze! Raději nic neslyšet, nic necítit! Přetáhl si peřinu přes uši.

Sotva zamhouřil oči, usnul a okamžitě se mu začalo zdát, jak kdosi veliký, tučný, necitelný stojí u síťové postýlky, zatímco hošík marně vztahuje útlé, vyhublé ručky:

„Táto! Tatíčku! Táto!“

Jeho žena, Hela, seděla bezmocně na pohovce s prsty v uších a dívala se na něho zmučeným pohledem.

Probral se a dokonce na lůžku usedl. Shledal, že není proč vstávat. Nikdo ho nevolal. Rozhovor vedle v ložnici byl stejně tlumený jako předtím, ani nebylo slyšet dětský pláč. Scéna, která se mu vybavila, byla prostě jednou z lékařových návštěv, jak se mu vtiskly do paměti. Paprsek pořád ještě zářil klíčovou dírkou. Z celého vzhledu noci bylo patrné, že od chvíle, kdy usnul, uplynulo sotva několik vteřin.

Podruhé usínal obtížněji, rušil ho prudký tlukot srdce, ale jako prve, sotvaže ho přemohla únava, představil se jeho očím sen. Tentokrát byl scénou jakýsi zcela neznámý hřbitov. On a Hela stáli u postranních dveří kaple a čekali na kněze, který měl vykonat pohřeb. Mrtvé dítě leželo na holé zemi u jejich nohou. Jinak nebyl na hřbitově nikdo. Černé cypřiše, sestřihané do jehlanů, stály tu a tam mlčenlivou stráž. Vzduch se nehýbal a nedalo se zjistit, je-li jaro či zima, ráno či večer. Kněz však nepřicházel, ačkoli ho slyšeli, jak uvnitř zvoní posvátnými nádobami jako pilná hospodyně, šukající po kuchyni. Rozhodli se tedy, že své dítě pochovají sami.

Vystoupili po několika stupních k vysokému, šedému náhrobku, aby z kamenné rakve, kterou nesli andělé ztuhlých očí, sňali víko. V rakvi bylo však už jedno dítě, hrozné, znetvořené rozkladem, se strupovitou pokožkou, propadlým nosem a bezbarvými duhovkami. (Kalvach v něm ihned jakýmsi vnuknutím poznal svého staršího bratra, který zemřel kdysi dávno před jeho narozením.) Nyní šlo o to, aby druhé dítě srovnali k prvému. Bylo nutné umístit je proti němu, hlava vedle nohou, nohy vedle hlavy — tak asi ležívají v příliš těsných kočárcích sourozenci chudých. Avšak co to? Jejich mrtvý hošík nechtěl ležet tiše. Pohyboval ručkama, překládal nožky. Nezbývalo než vyčkat, až se uklidní. A tak tu stáli, otec i matka, naplněni děsem a rozdíráni neslýchaným zármutkem. Čas plynul a dítě se pořád ještě hýbalo. Proč se hýbe? Cožpak jsme je dosti dobře neuložili? A opět vtěsnávali nožku k nožce, ručky podle tělíčka.

Počalo se šeřit, ne však proto, že zapadalo slunce, neboť po celou tu dobu slunce nesvítilo — tma, hustá jako prach, vystupovala ze země. Je nutné si přispíšit, nežli se setmí docela! Hela se dívala na muže bezradně a zoufale. „Kněz?“ vyčetl z jejích rtů. Čekalo snad dítě na kropenku knězovu? Vrátil se ke kapli. Sáhl na dveře s kovovým kruhem — povolily. Dlouhá a stinná chodba. Šel. Vlevo i vpravo, všude samé dveře. Kde je kněz? Konečně za jedněmi z těch dveří uslyšel dlouhé, zádumčivé kroky. Tam? Nahlédl klíčovou dírkou a proti oknu spatřil siluetu vysokého starce. Zaklepal, nejdřív slabě, potom silněji. Ticho. Vždyť přece slyší, proč neotvírá? Opět zaklepal, nedostalo se mu však odpovědi. Přiložil dlaně k ústům, naklonil se k zrezivělému zámku a začal slabikovat:

„Pa-ne, pro-sím, vy-jdě-te již ven, o-no je ne-po-koj-né, vy-jdě-te, pa-ne, a po-moz-te nám, dě-je se ně-co zlé-ho, je mrt-vé, a-le nechce spát ve své rak-vi!“

Muž u okna se nehýbal. Kalvachovi bylo úzko, venku je již čirá noc, žena tam stojí sama nad odkrytou rakví. Chtěl znovu zavolat. Tu pochopil, že se mu jen zdálo, jako by mluvil. Otvíral ústa naprázdno, žádný zvuk z nich nevyšel. Konečně se probudil, chvěje se hrůzou, zbrocen studeným potem.

Nyní byla úplná tma, paprsek nezářil. Vítr hvízdal a do okna lehounce bily vločky. Zakašlal. Nesmírně se mu chtělo lidské společnosti a suchého prádla, byl však příliš zemdlen a usnul uprostřed rozjímání, má-li či nemá-li zavolat ženu.

Spal dlouho, tentokrát beze snů, když si uvědomil, že se kdosi nesmělými prsty dotýká jeho čela.

„Co?“ zeptal se, neotvíraje oči.

„Jene,“ pravila Hela, „je mu zase hůř. Prosím tě, Jene, vstaň a jdi pro lékaře. Nejlépe bude, když ho hned s sebou přivedeš.“

Beze slova vyskočil z postele a chvatně se oblékl.

Když vyšel před dům, octl se uprostřed bystrého, neslyšného sněžení. Prostor před ním i kolem něho byl protkán tetelícími se bílými provazci, které se stále a stále ukládaly na zem. Rozhlížel se po stezce, již vyšlapal ve sněhu, když se večer vracel z kanceláře, uzřel však jen panensky bílou plochu. (Z vily bylo do města dobrých dvacet minut cesty.) Byl přestrašen a tak rozespalý, že se bál, aby nezabloudil. Z dáli zaštěkal pes — tam byla lidská obydlí. Pustil se chvatně tím směrem. Mával holí a zanechával za sebou hluboké černě stopy.

Pospíchal, seč byl, pláň však neměla konce. Světla ulic pořád ještě nevystupovala z chumelenice. Jistěže již kráčel nejméně dvakrát dvacet minut! Namáhavá chůze ho unavovala. Zlobil se. Muselo se dát do sněžení právě tuto noc? Pojednou se zastavil, oslněn prudkým jasem.

Nebyla to však ulice. Kužel světla byl vrhán shora, nikoli zepředu. Uprostřed jiskřící plochy, v níž vločky jako by byly tály, stál člověk. Konečně člověk!

„Pane,“ oslovil ho Kalvach, „prosím vás, zabloudil jsem v té vánici, povězte mi, kterým směrem bych se měl dát, abych přišel co nejdřív k nějaké cestě?“

„K cestě? Zde není cesty.“ Muž se zřejmě probíral z hlubokého zadumání. Ačkoli se sníh tak hustě sypal, nebyl zasněžen a oděn byl v nevídaný, modrý a žlutý šat. Nad ním, v černé průrvě mračen, svítila veliká hvězda. Jediná!

„Rozumějte mi dobře,“ vysvětloval Kalvach, „jdu do města. Mám velmi naspěch.“ Hlas se mu třásl netrpělivostí.

„Zde není města. Tam,“ široce mávl rukou, „leží svět. Jsme v říši míru. Ostatně nejsem z Betléma. Přišel jsem z daleka.“

„Nejspíš nějaký blázen,“ pomyslil si Kalvach. Pak ho však přemohla zvědavost. „Kdo jste, prosím vás?“

„Pastevec.“

„Pastevec? Jaký pastevec. A co tu děláte?“

Místo odpovědi si muž položil prst na ústa a ustrnul v gestu pozorného naslouchání. Jako z nesmírné dálky bylo slyšet křehký zvuk odbíjejících hodin. „Půlnoc,“ zašeptal, matně se usmívaje. „Právě se narodil. Pojďme!“

Kalvachovo srdce se rozechvělo vzrušením. Rozpačitě si uvědomoval, že opravdu bdí.

„Kdo se narodil?“

„Copak jsi zapomněl? Je den narození božího. Kristus se narodil v chlévě. Pospěšme si!“ a vzal ho za ruku.

„Co je mi po tom?“ Kalvach se urazil. Dotklo se ho, že je cizinec tak lhostejný k jeho vlastnímu hoři. „Stůně mi dítě a já jdu, abych mu přivedl lékaře. Bylo mu velmi špatně, když jsem odcházel. Pusťte mě,“ pravil prudce, „škoda času, který jsem tu s vámi ztratil.“

„Pošetilý, on je přece nejlepší lékař! Kam jinam bys šel se svou úzkostí? Vidíš?“ a ukázal na četné postavy, které se trousily nocí, před chvílí ještě pustou. „Ti všichni se jdou klanět jeho jeslím, obtíženi břemeny svých trampot. Chceš ještě déle váhat? Bude lépe, přijdeme-li tam dřív než králové.“

Šťastný nápad kmitl Kalvachovou hlavou. Zázrak? Co jiného než zázrak. Jak jinak by se byl dostal do té podivné hry? Chce tomu snad sám bůh? Zamrazilo ho. Ale jaképak rozmýšlení. Je nepochybné, že jde o zásah vyšší moci. Tuto příležitost nelze propást. Nyní přímo utíkal, pastýře táhl za sebou. Cestou se ho vyptával:

„Ale jak to? To vy každoročně pořádáte totéž? Cožpak se opravdu vždy opět a opět narodí a vše se opakuje?“ Kalvach už dávno v boha nevěřil a nyní se pokrytecky přesvědčoval, že ve svém nitru zůstal náboženství věren. Obrovská naděje ho zaplavila. Věděl již, jak to vysloví. Právě tak jako onen legendární setník: „Pane, nejsem hoden, abys vešel pod střechu mou.“ Přemítal o vhodném výrazu tváře. Tiše moduloval hlas do tónu pokory.

Pastevec mlčel. Pak se před nimi objevily kontury jakéhosi stavení. Chlév? Bylo tam ticho. Ani světélka.

Což aby to byl nějaký úskok? Nebo — že bý se byl právě letos nenarodil? Vždyť nespatřili ještě ani jediného anděla! Nebylo slyšet žádné volání: „Pokoj lidem dobré vůle!“ Vtom ve tmě před nimi kdosi zakašlal. Bylo možno rozeznat bílé vousy a ruce, sepjaté v klíně.

„Jdi,“ pravil Kalvachův podivný průvodce, „je to Josef tesař.“ A kamsi zmizel.

Kalvach se po něm marně rozhlížel. Počítal tak trochu s jeho pomocí a teď nevěděl, jak začít. Netušil, že bude věc projednávat s tímto starcem.

„Pane,“ pravil, vida, že veliké, světlé oči na něm tázavě spočinuly, „doslechl jsem se, že se právě narodil váš syn. Bůh,“ dodal spěšně, aby se nezdál být jedním z těch, kteří neuvěřili. „Můj případ je vlastně dosti podivný. Šel jsem pro lékaře a ztratil jsem cestu. Tak jsem se tu octl. Mé dítě umírá. Chtěl bych poprosit vašeho malého boha, aby mi je uzdravil. Tak mi totiž poradil pastýř, který mě sem dovedl.“

Vetché oči se dívaly na Kalvacha téměř posměšně. Mlčely.

Pojednou mu bylo úzko. „Poslyš,“ počal opět, lekaje se ticha, „já nejsem zlý člověk.“ Rozhodl se definitivně pro tykání, pokládal je za nejvhodnější formu rozhovoru s lidmi z bible. „Dokonce jsem ochoten napravit všechno zlo, které jsem kdy spáchal, jen když mi bude pomoženo.“ Uvědomil si, že smlouvá, a zakoktal se. „Ano, ano, odčiním všechno, čím jsem se prohřešil proti — tvé rodině. (Jak jinak než rodině?) Buď tak laskav, vezmi zřetel na mé pokání (co to mám, kčertu, s tím pokáním?) a uveď mne k svatému dítěti.“

„Zbytečně se namáháš,“ řekl stařec chladně, „dítě neumí konat zázraky.“

Kalvach ustrnul. Vždyť jde přece o božské dítě! Počítal právě jen s nějakým zázrakem.

„Copak neznáš děje, jak po sobě jdou?“ pokračoval lhostejně Josef. „Nyní pošle Herodes žoldnéře a nám bude prchati do Egypta. A ještě dlouho po našem návratu nebude čas na zázraky. Přijde pouť do Jeruzaléma a rozhovor s mudrci, poušť, pokušení, vítězství a pak teprve svatý život a uzdravování nemocných. Chceš-li, přijď později, a chceš-li čekat, čekej.“

„Běda,“ vyhrkl Kalvach, „byl jsem tedy ošálen!“

„Nebyl jsi ošálen. Zradilo tě tvé vlastní sobectví. Ti, kteří sem přicházejí se svými zármutky, nežádají si nic jiného, než aby okřála jejich srdce.“

„Co mám tedy dělat? Kam mám jít?“ zoufale zašeptal muž. „Mé dítě zemře dříve, než se vám podaří uskutečnit jediný z vašich pochybných divů!“

Josef pokrčil rameny.

Tu se Kalvach, jenž byl podrážděn vším, co ho této noci potkalo, zeširoka rozkročil, vyzývavě se opřel oběma rukama o hůl a dal se do křečovitého smíchu: „Cha-cha-cha! Nechte maličkých přijíti ke mně! Tak to kdysi řekl? Rozeznávám v těchto slovech zvláštní, cynický smysl. Lháři! Lháři!“ Zcela neočekávaně se rozzuřil. „Vidím vám do karet, vy-vy-kejklíři! Vykořisťujete smutek světa! Co byste byli bez našich slz? Posíláte na nás neštěstí, abychom se před vámi plazili v pokoře!“

Josef mlčel.

Kalvach se chvíli nerozhodně kýval, pak začal opět s drzou uštěpačností: „Hleďme, tak se ti tedy narodil syn? Jsi otcem — vlastně ne, vždyť ty jsi jen otčímem! Církev ti říká pěstoun. Velmi ušlechtilé slovo — pěstoun. Ti tě opentlili, co?“ Spustil ještě nehorázněji: „Nebo tě ještě pentlí? A ten tvůj bůh, trojjediný,“ odfoukl plnými ústy své opovržení, „jenž miluje lidi nemocemi, bolestmi, bídou a peklem, nevíš, proč vlastně trestá nevinné děti?“

Josef si svou velikou, kostnatou rukou zakryl ústa, schovaná v pěně vousů. Bylo to snad zívnutí?

„Slyšíš?“ křičel Kalvach. „Nevíš, proč trestá ty maličké? Och, běda mu,“ zavyl v bezmocném vzteku, „běda mu, ublíží-li mi, vezme-li mi je! Až dosud jsem ho snášel, pak mu vypovím válku. Podloudně, otevřeně, kamenem, slinou i ranami budu stíhat jeho proradné obrazy!

Škoda, že není. Není, slyšíš? Všechno je lež. Betlémská idyla. Známe to, netřeba se šířit. Jaképak školní důkazy, prostě není. Jak bych ho nenáviděl, kdyby byl! Škoda, že není! Vyhledal bych ďábla v útrobách země a spojil bych se s ním proti idiotskému království pokrytců!“

Marně. Ani ozvěna se neozvala.

„Neslyšíš?“ zalkal muž.

„Slyším, ale mlčím,“ pravil vážně hlas.

„Tebou nepohne ani rouhání?“

„Ani rouhání.“

„Tebou nepohne ani zoufalství?“

„Ani zoufalství.“

Tu se počal Kalvach děsně káti. Slova, která pronesl, se k němu vracela a působila mu neslýchaná muka. Strach o dítě ho přemohl. Přenáhlil se. Oni se však pomstí! Dá se to ještě nějak odčinit? Odprosit! Jediná pomoc — odprosit! Poklekl do závěje. Strojil se k drásavému pláči. Chtěl něco lhát, ale cítil, že jeho nitro je pouhou tůní slz.

Když opět pozvedl oči, spatřil nad sebou dívčí tvář, která ho upřeně pozorovala, snad plnou účasti, snad překypující ironií, snad mladou, snad krásnou. Zastyděl se za svou zbabělost a za pokání, o něž se pokoušel, a snažil se ho zakrýt. Tápal rukama kolem sebe, předstíraje, jako by hledal předmět, ztracený ve sněhu.

„Příteli,“ pravil svěží hlas, „vím vše. Přišel jsi prosit o zdraví pro své dítě. Neoslyšeli tě, ale nevadí. Je mi tě líto a chci ti poradit. Dej pozor. Je-li bůh, který může dávat život, ještě příliš mlád, aby jednal, lze uprosit smrt, která ho bere, aby sečkala. Vyhledej ji. Kdož ví? Možná, že se ustrne nad tvým zármutkem.“

„Kdo jsi?“ zeptal se unaveně.

Usmála se. „Co ti na tom záleží? Jsem, kdo jsem. Nedůvěřuješ mi? Nuže, dám ti tedy ještě jednu radu: neotálej! Víš dobře, že čas kvapí.“

Polekal se. Ovšem že čas kvapí! Povstal, koktaje slova díků. Ptal se, kudy se má dát. Přiznal se, že se bojí, aby opět nezabloudil. Byl pokorný. Byl vděčný.

„Jsi u domu života,“ řekla mu vlídně, „smrt není tedy daleko. Jdi a dojdeš. Její království je poznamenáno. Nemůžeš se zmýlit.“

Vykročil pln nových nadějí. Ještě jednou se ohlédl, už ji však nespatřil. Zmizela mu, jako zmizel pastevec, hvězda i chlév. Vánice již dávno přestala. Ani jediná vločka nepadla. Ani větřík se nepohnul.

Šel. Na polích ubývalo sněhu, zato přibývalo kamení. Konečně před ním ležela jen pustá pláň beze stopy poprašku. Nad obzorem se rozlilo podivné, citrónově žluté světlo — cožpak již svítá? Ale ne, to je docela jiné světlo! Občas míjel hroby, označené kříži a ozdobené zvadlými květinami, položenými tam kdysi v létě. Jak šel, bylo jich stále víc, pláň se jimi hrbila jako vzduté moře. Tu a tam se tyčily cypřiše. Opět cypřiše! Vše opřádala jinovatka, rozlezlá jako plíseň.

Tajemné světlo nad obzorem žhnulo čím dál ostřeji. Stíny hrobů byly dlouhé a černé, po krajích cesty se spojovaly ve smuteční lem. Později byly cypřiše stále zakrnělejší, jakoby rdoušeny neviditelnou tíhou, až zmizely nadobro. To, co se dříve podobalo aleji, bylo rozlehlým lesem křížů. Nekonečný hřbitov. Kamenné náhrobky strměly nad hroby v ztuhlých gestech. Žluté světlo houstlo a stávalo se žlutou tmou. Celý svět se zúžil v tuto jedinou, ponurou cestu. Kalvach pochopil slova děvčete: „Její království je poznamenáno.“

Povědomý, chladný zápach hniloby mu vanul vstříc. Pak přišly první otevřené hroby s ubohými zbytky kostí na dně jam. Potom zas jámy zpola zasypané. Jako by hrobař, který připravoval nový hřbitov na starém, zanechal svého úsilí a vítr, deště a věčná tíha země pomalu vyhlazovaly marné, zapomenuté dílo. Jako by hrobař už dávno zemřel. Pomníky byly černé stářím a pokryté slizkým, shnilým a mrtvým mechem. Tam leží ruka, nos kamenného anděla, sežrány rakovinou, tam trčí k obloze železná osa udroleného křídla, holá jako kost, jejíž maso odpadlo. A ještě dále: pískovec hrobek, rozpadlý v prach, který se sesouval pouhým otřesem kroků. Vše v rozkladu, země, hroby, kosti mrtvých, ne již živá hlína, ale mrtvá hlína. Ne již živý vzduch, ale mrtvý vzduch.

Štítil se kráčet dále. Země se propadala pod jeho kroky. Nebylo zde již nic pevného. Vše se hrozilo kamsi zřítit, v hlubinu, zívající uprostřed vesmíru. Byl unaven, chtělo se mu usednout, ale kam usednout? Zastavil se, nohy se mu však bořily do sypké hlíny, rozložené v molekuly. Vykřikl. Cosi jako mávání smutečních perutí zašelestilo vzduchem.

„Jsi to ty?“ zvolal v smrtelné úzkosti.

Neodpověděla, ale on věděl, že je to ona.

Rozpakoval se ji oslovit. Paní? Je to dosti vhodné? „Paní, zabloudil jsem, hledaje lékaře, a nalezl jsem cestu k obydlí božímu. Je však ještě dítětem a nemůže mi pomoci.“ Připadalo mu, že nepovídá celou pravdu, a zajíkal se studem. „Můj malý chlapec stůně. Nebudeš-li chtít, neumře mi. Prosím tě tolik!“ (Pokolikáté již a koho všeho to dnes již prosil!)

Nic. Mlčení. Cožpak tu opravdu nikdo není? Propadal se hloub a hloub, ale nedbal toho. Ke komu mluví? Tu si vzpomněl na lékaře, který mlčel, na kněze, který se skrýval, na Josefa tesaře, který rovněž neodpovídal. Kdož ví, není-li to stále týž Mlčelivý, pokaždé v jiném přestrojení? Napadlo ho: smrt. Což byl-li pastevec také jen ona? A dívka, s níž před chvílí rozmlouval? Jsou-li to všechno jen její kouzla? Snad ho svedla z cesty, aby ji nerušil v jejím řemesle! Pojal mučivou nedůvěru ke všemu, co bylo. Byli na něho smluveni? Lítost nad dítětem, lítost nad sebou samým, lítost nad vším dosavadním marným úsilím ho přemohla. Rozplakal se.

Vtom padl do tmy paprsek, pohled něčího oka. Čekal. Paprsek se rozevřel v přímku ostrou a dlouhou. Přímka se počala šířit. (Jako když se dveře tiše otvírají.) Proud světla ho oslepil. Uprostřed jasné záplavy stála postava a její vlasy vlály. Pokročila k němu a váhavě se zastavila. Nemohl rozeznat její tvář, neboť světlo bylo za ní, a ona byla černá jako stín. Obrysy se mu však zdály povědomé. Je to ona, dívka od jeslí? Och, jistěže ano! „Jene,“ pravila tiše, „Jene, vstávej!“

Posadil se v žalostném zmatku. „Co? Myslím, že jsem spal. Co, Anno?“ Byla to Anna, chvějící se vzlyky, neupravená, zdráhající se mluvit, neodvažující se mlčet.

„Měl bys teď jít k Hele. Odpusť, nechtěli jsme tě zprvu budit. Ona však tak pláče! Jdi k ní. Vaše dítě — vaše dítě právě zemřelo.“

/ 1927 /

Dobrodružství

Polední slunce pálilo, husté smrčí vrhalo na cestu jen krátký stín, obloha měla tu přívětivou, jásavou modř, která až zraňuje lidské oko, navyklé kancelářskému přítmí.

„Tak co, abychom si chvíli odpočinuli?“ navrhl Kalvach. Přeskočil příkop a shodil se zad důkladný batoh. „Jsem zvědav,“ dodal žertovně, „kdo si první sedne!“

Hošík se matce vytrhl a svalil se u jeho nohou s blaženým oddechnutím.

„Vidíš, jak je unaven!“ zlobila se Hela. „Nemohli jsme usednout už dřív?“ Sundala s hlavy klobouk, dávno vyšlý z módy, a s mrzutým výrazem v tváři se uvelebila v trávě vedle muže a chlapce.

Kalvach mlčky rozvazoval batoh.

„A proč jsme se vůbec vydali na tak velikou túru?“ pokračovala neúprosně Hela. „To není vycházka pro malé dítě. Les jsme snad nemuseli hledat tak daleko. Jistěže před sebou máme ještě několik hodin cesty. A když si ke všemu představím tu zpáteční jízdu přeplněným vlakem!“ Hleděla starostlivě na hošíka, který se krotce usmíval. Na bledém čele se mu perlily krůpějky potu.

„Myslel jsem to docela dobře,“ omlouval se chmurně Kalvach, „jenže ty mi dovedeš ztrpčit každou radost. Až dojdeme k zřícenině, hoch ožije. Vždyť se na ten výlet celý týden bláhově těšil! Nesbíral celou cestu kamínky, aby je mohl naházet do staré hradní studny? Uvidí vycpané ptáky, rytířské brnění a zbraně, pyramidu dělových koulí z třicetileté války. V restauraci pod hradem bude spousta jiných chlapců v jeho věku, a on má děti tak rád!“

„Řekla bych,“ trvala Hela na svém, „že jsme těch zbytečně vyhozených peněz mohli použít k rozumnějším účelům.“

Přeslechl její námitku. Pozoroval houfy výletníků, kteří se trousili po cestě. Nějaký zpěv dozníval v zátočině. Staří šli pomalu, mládež pospíchala, jako by chtěla být u cíle první, první se svými písněmi a se svým smíchem. Kam až bylo lze dohlédnout, táhly se podzimní lesy. Několik kroků odtud stál na křižovatce mohutný dub, pomalovaný značkami. Kalvach dojídal svůj díl chleba a sýra. Pojednou se rozhodl:

„Víte co? Půjdu se podívat po houbách. Beztoho tu budete sedět nejméně ještě půl hodiny. Co bys tomu řekl, můj statečný malý turisto, kdybych přinesl asi tak kilový hřib?“

Hoch se zakousl do veliké šťavnaté hrušky a hleděl na otce netečně. Kalvach ještě chvíli otálel, upravoval si z kapesníku houbařský uzlík. Pak za ním zapraskaly větévky.

Houština byla tmavá. Dlouho mu trvalo, než si oči přivykly, než dovedly rozeznávat kameny, listí, houby. Jak se tak loudal, vyhýbaje se pavučinám, nastraženým mezi stromy, mizelo pomalu jeho rozladění. Tu a tam našel nějakou lišku, klouzka, holubinku. Pečlivě je oškrabal a strčil do uzlíku. Svedla ho stružka, obrostlá sytě zeleným mechem, dal se podle ní. Zpod kořenů ztrouchnivělého pařezu vytáhl první hříbek. Podíval se na hodinky — uplynulo dvacet minut. Nejvyšší čas obrátit se na zpáteční cestu! Les mu připadal stále hustší a tmavší, dosud však neměl ani nejmenší tušení, že bloudí. Jiná mechem obrostlá stružka. Jiný ztrouchnivělý pařez. Naleziště celé kolonie klouzků. Ne, teď už to přece jen trvá trochu dlouho! Další čtvrthodina. Zpozorněl, naslouchal na všechny strany, ale všude leželo totéž šeré ticho. Zavolal. Odnikud nepřišla odpověď. Zavolal znovu. Co teď? Bylo to mrzuté. Nezbývalo než jít kterýmkoli směrem až na pokraj lesa a tam se teprve orientovat podle slunce a stínů.

Po několika minutách zaslechl tlumené tóny kytary. Prodíral se k nim, pokud houština dovolovala. Konečně les řidnul. Když rozhrnul poslední větve, naskytla se mu zvláštní podívaná. Na travnaté lesní cestě pod několika rudnoucími jeřáby stálo kryté obchodní auto, podobné obrovské bedně, na jehož stěnách byly patrny stopy po nedávno sňatých reklamních písmenách firmy. Na jednom z blatníků polo seděl, polo ležel v malebné pozici sentimentální hráč akordů. Byl oblečen do volné, červeně pruhované kazajky a svou voskově bledou hlavu s černými ulíznutými vlasy unyle opíral o vůz. Na nohou měl kožené šněrovací kamaše, na zápěstích kožené, kované nátepníky. Kalvachovy oči byly zalepeny pavučinami, ve vlasech měl plno jehličí, v ruce držel hubený uzlíček s houbami. Poněkud se ostýchal před tímto hejskem, který vytrvale drnkal na svůj nástroj a předstíral, že ho nevidí. Okamžik váhal. Co mu však zbývalo? Musel se na cestu důkladně vyptat. Vykročil, nedbale pozdravil a popsal svou nehodu. Chtěl vědět, jak se co nejdřív dostane k dubu na křižovatce.

Než se mladík uráčil dát mu nějakou odpověď, otevřela se na zádi vozu dvojkřídlá dvířka a na stupátku se objevila neméně exoticky oděná dívka. Nezvykle krátká skládaná sukénka jí sahala sotva po kolena, štíhlé, snědé nohy měla naboso obuty v černých lakových střevíčcích, poprsí se ostře rýsovalo pod červeným hedvábím kruhovitě vystřižené halenky. Vzdorné tmavé kadeře kryla bílá čapka se štítkem, koketně posazená na uchu. Hbitě seskočila na trávník a strojeně zakňourala:

„Nech toho už, Fra, hrál jsi dobře, ale teď už toho nech!“ Zpozorovala Kalvacha, či spíš se tvářila, jako by ho teprve nyní spatřila, a tázavě se na něho zahleděla. Z otevřených dvířek vozu vyhlédl druhý hoch, nahý až po pás, těsně stažený širokým řemenem, s růžovým obličejem, obrostlým řídkými rezavými chlupy, s kovbojským širákem na hlavě.

Kalvach se stal ještě rozpačitějším. Vypadal před těmito umělými divochy jako vetřelec z říše bídy. Jeho tvář, rozmrzelá blouděním, prozrazovala této chásce, žijící na svobodě, všední tíhu všech jeho minulých i budoucích povinností.

„Co chce?“ obrátila se dívka ostře k tomu, jenž seděl na blatníku.

„Hledá cestu k dubu na křižovatce,“ odpověděl líně tázaný, aniž pohnul hlavou. „Šel na houby a ztratil se své ženě.“

„To jste tedy na docela opačné straně lesa,“ pravila dívka Kalvachovi s jistým opovržením. Chvíli si ho chladně prohlížela, pak řekla živěji: „Víte co? Nechcete-li znovu zabloudit, vlezte si k nám do vozu. My totiž jedeme také v tu stranu.“

Kalvachovi se tuze nechtělo, být přivezen k Hele a k dítěti v tomto podezřelém voze, neměl však na vybranou. Nabídka byla výhodná. Blouděním promarnil spoustu času. Ještě se dá všechno dohonit a vyhnout se nepříjemným výčitkám. Zdvořile poděkoval a neobratně vstoupil do auta.

Omamná, pronikavá vůně mu vnikla do chřípí. Bylo tam dusno. Zběžně se kolem sebe rozhlédl. V pološeru rozeznal jakési šaty, pohozené v koutě. U jedné stěny stál odřený otoman, nad ním viselo laciné, světélkující zrcátko. Zaváhal, pak položil svůj uzlík na podlahu a usedl na pohovku.

Venku se zatím o čemsi domlouvali, vytryskl hrubý chlapecký smích. Nepochyboval ani dost málo, že se vysmívají jemu. Stroj zarachotil, dívka vstoupila do vozu. Jakmile za sebou zavřela dvířka, změnilo se příšeří v úplnou tmu. Zamřížovanými vzdušníky, zasazenými v obou protějších stěnách, pronikalo dovnitř jen několik řídkých paprsků, které se křížily, tančily, kmitaly. Vůz sebou smykl dozadu, rozjel se obloukem, potom přímo. Současně zazněly melancholické akordy na kytaru a splynuly s hukotem stroje. Jeden z hochů hrál, podle všeho na blatníku, druhý seděl u volantu.

Kalvach zprvu nevěděl, kde dívka vězí, teprve když se jeho zrak přizpůsobil temnotě, spatřil ji nepohnutě stát, opřenou nedaleko dveří. Těšil se, že jízda bude krátká, a domníval se, že by bylo zbytečné navazovat rozhovor. Když však vůz nezastavoval a mlčení se stávalo trapným, odhodlal se promluvit.

„Je to ještě daleko, slečno?“ zeptal se, ale současně se za svá nejapná slova zastyděl. Ostatně mu ani neodpověděla. Auto zvýšilo rychlost.

Uteklo ještě několik minut. Bože, ten čas utíká! Hela je jisté již celá bez sebe obavami. V duchu si vyčítal, že sem vlezl. Počalo se v něm probouzet podezření. Což jestli si z něho ztropili nevkusný žert? Leknutím se až zachvěl. Jako by ho byla polila studená sprcha. Povstal, ale auto se zakymácelo, narazil temenem o strop a dosedl zpátky na pohovku. Odhodlal se ještě několik vteřin trpělivě čekat. Konečně se však přece rozhodl. Sáhl po uzlíku s houbami a šel rovnou ke dveřím. Byly uzamčeny. Vztekle jimi zalomcoval. Ozval se výbuch zvonivého smíchu. Teď už o tom nemohlo být ani nejmenší pochybnosti, byl chycen, chycen jako zajíc — ale proč?

„Co — co to má být?“ zakoktal rozhořčeně a pokročil k dívce.

„Nic,“ řekla vesele, hledíc mu zblízka do obličeje, „docela nic. Nelíbí se vám to? Nu ovšem, legrace. Nařídila jsem hochům, aby vás dovezli až na konec revíru. Zlobíte se? Byl to takový chvilkový nápad. Haló,“ zabušila na stěnu, „Fra, nech už té muziky!“ Rychlým, úlisným pohybem otřela tvář o Kalvachovo rameno. „Hraje se jen k lásce, rozumíte?“

Kalvach žasl. Nevěděl, jaké stanovisko zaujmout k takové nestoudnosti. Nejspíš by se hodilo rozhorlení, byl však poněkud zmaten, dívčin zjev a její podivné chování na něho působily jako narkotikum. Mládí z ní sálalo jako nebezpečný plamen.

„Otevřte mi, prosím vás,“ pravil velmi mírně, „musím ven, čekají na mne.“

Ustoupila o krok. „Co vás to napadá,“ řekla s líčeným údivem, „víte, jak jsme už daleko? Nejméně hodinu byste teď musel šlapat pěšky. Raději počkejte, až vás propustím ze zajetí. Já vás totiž pustím, ale až budu chtít.“

„Jenže já chci ven, a to teď, hned,“ prohlásil pevně.

Krátce se zasmála. „Vidíte, tady je klíč!“ Zvedla paži do výše. Když po něm sáhl, bleskurychle jej spustila za ňadra. „Chcete jej? Nu, tak si pro něj pojďte!“ Odhopkovala do protějšího kouta. Dala mu tak nepokrytě najevo, že si přeje být pronásledována.

Odpověděl na tuto vyzývavost zuřivým skokem a rozmachem. Podařilo se mu zachytit ji volnou rukou kolem těla. Pod prsty cítil pružná a teplá ňadra. Pochopil, že pod halenkou nemá košili. Horko ho zalilo, ihned pustil.

„Pálí?“ vyjekla mu do tváře. Když neodpověděl, usedla na okraj pohovky a posměšně se na něho zadívala. „Vy jste mi nějaký smutný patron. Jiný by si vážil takového setkání, a vy jen hledáte, kudy byste utekl!“

„Prosím vás, kdo jste a co chcete?“ zeptal se, jen aby něco řekl.

Znovu se rozesmála: „Snad se vážně nezajímáte o moje jméno? Ptala jsem se vás snad na vaše? Ne, nejsem lehká holka, nemyslete si! Když si však přejete, prosím, představuji se: slečna z dobré rodiny. Nevěříte mi? Můj tatínek je všestranně znamenitý advokát. A tamti dva, Fráňa a Beňa? Romantika, ovšem, a ne tak zcela nevinná. Jezdíme takhle už skoro dva týdny, papá se domnívá, že jsem na venkově u tety. Divíte se? Ale můj bože, jenom se divte, budete se divit ještě víc. Chcete vědět, co mám vlastně v úmyslu, proč jsem si vás tu zavřela. Nu, na to jste také mohl přijít sám. Myslela jsem, že jste vtipnější. Uchvátil jste mne, lesní muži, svou ustrašenou mravností a uzlem hub. Ucházím se o vás, můžete mne milovat, pane Náhodo? Rozmyslete si, než řeknete ne. Jsem snad trochu hezká, či nejsem?“ A najednou zvážněla.

Stál nad ní a hleděl na ni, rozeznával ji nyní tak dobře, tu sebevědomou, zadumanou tvářičku beze stopy vilnosti nebo drzosti. Pod očima jí ležel stín nějakého nesmyslného bolu. Dlouhé řasy, pohublá líčka, pleť s vysokým nánosem pudru. Bezmyšlenkovitě si hrála s širokým pruhem jeho snubního prstenu. To vše trvalo však jen okamžik. V očích opět zasvitly ironické plamínky. Brada se vzdorně vztyčila.

„Prosím vás, dejte sem ten uzlík!“ Popadla jeho oslovský lup, který pořád ještě držel v ruce, a hodila jej do kouta. „Copak vám jiného zbývá, musíte se nechat svést, totiž, chcete-li, abychom vás zavezli tam, kde byste rád byl.“ Vyskočila a chvatně ho políbila na ústa. „Tak, tady máte hubičku na ukázku!“

Vztáhl paže jakoby na obranu, snad ji chtěl opravdu od sebe odstrčit, neočekávaně však poklesla v kolenou, halenka se jí vysoukala, Kalvachova dlaň přilnula k vlahé a hebké kůži. Srdce se mu bláznivě rozbušilo. Tentokrát ji nepustil.

„Tak vidíte,“ hovořila překotně, objímajíc jeho šíji, „věděla jsem, že nebudete tak pošetilý, abyste pro nějakou ctnost, pro nějakou věrnost odmítl, co se vám tu nabízí. To jsou všechno samé nesmysly, viďte? U mne je to ovšem jen vrtoch. Já jsem hrozně divoká a chtivá. Takoví dva kluci, co to je na mne? Nedomníváte se, doufám, že jste dnes můj první milý? To víte, už to začalo být trochu nudné. Zachtělo se mi zas něčeho jiného. Proto jsem si vás naložila. Někdo pije, když má něco na srdci, já — já jsem si zamanula zapomínat takzvanou láskou. To ale neznamená, že se ubíjím. Ba ne! Žádná sebevražda z hnusu, nic takového.“ Vyskočila na pohovku. Mluvila k němu z výše, oči u jeho očí, čelo na čele. „Na něco důležitého bych byla zapomněla. Ničeho se nemusíte bát. Nejsem pohlavně nemocná.“ Kalvach věděl, že je to hrozně ponižující, stát se milencem jen tak pro něčí rozmar, byl si vědom úlohy, kterou hraje, že je jen nástrojem nějakého zoufalství, že využívá příležitost, kterou by bylo slušné zamítnout, jeho žádost však byla silnější, bylo to tak náhlé, tak neslýchaně sladké! Žena marně čeká na rozcestí, ať jen si čeká, chlapec a jeho kamínky, jeho únava — k čertu s tím, nemyslit, nemyslit! Nezáleželo mu už na ničem. Usedl na pohovku, neobratně strhl dívku k sobě.

Seděla v koutku, ruce sepjaty pod koleny, bradu vysunutou, v očích pustá únava. Dívala se na něho lhostejně a kriticky. Teprve nyní Kalvach postřehl, že auto stojí, že hukot motoru umlkl. Kytarista hrál jen tlumeně. Dívka se líně protáhla, bez jakéhokoli studu si začala zapínat halenku. Tento pohyb vznítil zase Kalvachovu žízeň. Přisedl k ní. Přitáhl ji k sobě.

Pomalu, ale rozhodně se mu vyprostila. „Maso,“ řekla tiše a beze smutku. „Nic jiného než maso.“ Tu pochopil, že jeho chvíle nenávratně minula. Najednou se rozhovořila. „Mám se vdávat. Říjen, listopad, prosinec — za tři měsíce budu mladou paní. Teď vám to všechno teprve připadá pikantní, viďte? Nebo jste moralista? Doma, za kamny, se svou ženou odsuzujete asi takové, jako jsem já. To je asi drbete! Máte dobře. Já — kašlu na to. Jenom si račte posloužit. Neklid, ano. Ne, nekradu, jenom beru. Vlastně spíš dávám. Rozhazuji ze svého a to se, odpusťte, smí. Nejste snad obchodník? Ne? Tedy úředník? Chudák, že? A přivedl do toho ženu.“ Tvářička se jí zkřivila nepochopitelnou záští. „Hezká? Ach, už ne, viďte,“ četla na jeho sklopených víčkách. „Chytrá? Nikdy nebyla. Tak tedy šeredná a hloupá. Ta vaše manželská láska — jen jakási tělesná potřeba. Prosím vás, mlčte, dovedu si to představit. Někdy jste po ní také toužil? Dávno, sám nevíte proč. To jsou, můj milý, takové čáry. My ženy děláme takové čáry, jen abychom získaly celoživotní zaopatření. Já jsem však ještě trochu hezká. K vám jsem se zachovala pěkně a nezištně, to mi neupřete. Bože, je to všecko tak smutné, tak nesmyslné! Co hledáme, nikde a nikdy nenajdeme, prostě to není. A přece jen, vždycky se nám zas znovu zamotá hlava, znovu dychtíme, znovu doufáme. Už to brzy přejde, pak ztichnu, budu se přísně strojit, vychovávat děti k mravnosti a moudrosti. Snad budu mít také dcerušky. Hrozně se před nimi budu stydět, ale nikdy se jim neprozradím. Vy mi nevěříte? Myslíte, že to nakonec přece jen neudělám? Že od toho uteču? Že mohu špatně skončit? Ne, ne, prosím vás, nemluvte, vím, že byste řekl něco hloupého. Jste rád. Jste mi povděčen. Trochu jste se do mne zamiloval. Byla to pro vás událost! Teď zas můžete dál pokorně a spokojeně stárnout.“ Hleděla na něho šíleně rozšířenými zorničkami.

Kalvachovi bylo, jako by byl celý život zaspal a teprve nyní se probudil. V hlavě mu hučelo. Byl to mlýn, rozemílající všechny hodnoty, drtící všechny dosavadní jistoty. Nebylo by to svrchovaně krásné, všechno zahodit, všechno nechat stranou, kancelář, ženu, dítě, nikdy se už mezi ně nevrátit, zůstat tady — ovšem, jen na jeden den nebo na dva — ale pak? Nesmysl, vždyť se právě všechno končí, ty oči jsou příliš výmluvné, kdyby se jí svěřil s tím, co má na srdci, dala by se mu do smíchu, ještě okamžik a uslyší to hrozné slovo: jděte! — a on půjde. Kdesi dole zněly akordy — džin, džin, džin — ten bez košile zpíval. Cosi, co se ustavičně opakovalo a vtékalo do vozu jako mlha.

„Máte ale ty hochy vycvičené,“ zašeptal nesměle. Pak se jí zeptal, kde vlastně vzali ten podivný automobil, který se tak nápadně podobá umrlčímu vozu.

„Nevím, to Fra, víte, ten ve strakaté kazajce. Mají to doma, v obchodě. Beňa,“ pokračovala bez vzrušení, „to je takový zdravý, venkovský hoch, hloupý, toť se ví, paličatý jako beran a plný předsudků. Není dne, aby mi trpce nevyčítal Fráňu. Zalíbilo se mu dělat mi scény. Fra má nejspíš souchotiny. Je to hezká nemoc, chtěla bych ji také mít. Líbám ho vždycky s tou senzační myšlenkou, že jeho ústa už brzy vychladnou a přestanou cítit a toužit. Chápete?“ Najednou se vytrhla ze své melancholie. „Jak se vám líbí, že mne už nikdy neuvidíte? Rozumí se, že po mně budete pátrat.“ Opět zvážněla: „Můžete mne líbat.“

Líbal tedy a líbal. Do hlavy mu počalo stoupat opojení, vzpříčila se v něm bláznovská pýcha. Zaplavilo ho moře nesmyslného blaha. Přál si mluvit. Mluvil. Ukázalo se, že by byl ochoten vyvrátit svůj život z kořene, zbavit se obtížné společnosti, zůstat sám. Sám a svoboden, někdy o hladu, co na tom, někdy bez přístřeší, ale lehký, tak lehký, žádné břemeno, žádná povinnost. „Proč byste se vdávala? Udělejte to jako já. Máme to udělat, řekněte, máme? Uděláme to spolu.“ Pomalu a se zalíbením si oblékala punčochy na hezké nohy.

Všechna ta slova zůstala bez ozvěny. Roztrpčilo ho to. Bouřil proti všem zákonům a řádům, žaloval na lidi i na boha. Svět se zkrátka nepodařil. Všechno je špatně zařízeno. Samá vějička, samé šálení. Podvod. I na ty nejčistší, nejkřišťálovější věci nezbytně čeká rozklad. Zesmutněl. Tu k němu přikročila a zacpala mu dlaní ústa. „Blázínku, nekaž tak přece!“ Nesmála se mu však, byla mateřsky dobrá. Sundala se stěny jakýsi třásnitý šál a zahalila se do něho. Zdála se nyní drobná a malá. Dojemně drobná. Chodila vozem sem a tam.

„Tahle maškaráda,“ mluvila spíše pro sebe. „Co by tak říkali, kdybych se v ní ukázala doma? Znají mě střízlivou a počestnou. Moji důstojní příbuzní. Vidím před sebou otce — je už po léta vdovcem — rozloženého v houpací židli, dlouhou dýmku v zubech. A sestřičky. Víte, mám doma čtyři malé sestřičky. Někdy usednu ke stroji a šiji na ně rozkošné, lehké šatečky. Brrr!“ zachvěla se, jako by ji zamrazilo. „A teď se dejte do pořádku.“ Zastavila se u dveří a zadívala se světlíkem. Pak nenadále odemkla a beze slova vyšla. Osaměl.

Uvelebil se na pohovce a trpělivě čekal, až se vrátí. Nevracela se však. Slyšel ji, jak venku polohlasem rozmlouvá s chlapci. Ve dveřích se objevila Fráňova unylá, lhostejná tvář. Kalvachovi to bylo nepříjemné. „Vylezu,“ pomyslil si. Oblékl si kabát jako v polosnu. Našel svůj uzlík. Zaváhal na prahu světla a sestoupil. Auto stálo na široké cestě. Kolem byl řídký les, plný spadlého listí.

Beňa a dívka seděli u volantu, něco si spolu šeptali. Ani na něho nepohlédli. „Tak, vážený pane,“ křikl na něj Fra, který chodil kolem vozu s kytarou přes rameno, „pořád touhle cestou vzhůru a za několik minut jste na křižovatce. Hej, Beňo, jedeme!“ Skočil do auta a usadil se v otevřených vrátních.

Kalvach nejapně stál, raněn ve své pýše. Bezmocně hleděl, jak se vůz rozjíždí a jak se pomalu vzdaluje. Byl by rád něco zavolal, nějaké poslední, strašně důležité slovo, ale hrdlo se mu stáhlo — a pak — vždyť ani neznal její jméno! Ještě ji spatřil v zatáčce, seděla vedle polonahého Beni s bradou, opřenou o dlaň, podobná zádumčivé lesní víle. Hleděla do prázdna. Ani se neohlédla. Auto se dalo v let.

Šel, kam mu naznačili. Zapuzené obavy a starosti se k němu začaly vracet. Pohlédl na hodinky. Byl přes půl druhé hodiny pryč! Rázem vystřízlivěl. Vzápětí se přihlásil stud. Pomyslil na hocha a cítil k sobě upřímný odpor. S vynaložením všech sil však v sobě potlačil lítost i výčitky a běžel, jak nejrychleji mohl, aby byl co nejdřív u svých.

Hela stála uprostřed cesty a úzkostlivě se rozhlížela na všechny strany. Hošík na mechu usedavě plakal. Jakmile ho žena spatřila, začala s ním křiklavou a nepěknou vádu. „Bloudil jsem,“ vysvětloval jí tiše Kalvach a usilovně přemýšlel o lžích, kterými své vyprávění vyšperkuje. „Ne, ne,“ trpce mu vyčítala Hela, „ty jsi nebloudil, ty jsi někde spal, ano, zaspal jsi, zapomněl na nás, mne tu nechal ve starostech a dítě v pláči.“ Odmlčel se, sbíral batoh i hůl.

„Pomysli,“ vykládala mu Hela cestou, „pomysli jen, co bych si tu byla sama počala! Lidé už všichni přešli, v lese je smutno, a pak — ta nejistota! Jednu chvíli jsem se už domnívala, že jsi nám utekl.“ Neposlouchal ji. V hlavě mu vířily horečné úvahy, které však nedocházely k žádnému závěru. Proč ho chtěla? Z chlípnosti nebo ze zoufalství? Patrně se má provdat za nějakého staršího člověka. Nerovný, ale výhodný sňatek. Kdož ví, papá s pěnovkou v zubech je třeba na holičkách. Ale on, on sám, je snad nějaký mladík? Je svůdný, je krásný, tuze se jí v něm zalíbilo? Nesmysl. Jeho bezradnost rostla. Vždyť o ní vůbec nic nevěděl, mohl nanejvýš věřit tomu, co mu sama o sobě řekla. Nejspolehlivější svědectví! Stejně na tom už nezáleží. Jen kdyby nebylo toho náhlého rozchodu bez rozloučení! Toho krutého odjezdu bez jediného vlídného slova! Srdce se mu sevřelo prudkou bolestí.

Odpoledne se chýlilo, pospíchalo. Hošík si posteskl, že ho bolí nohy. Hela si tedy navlékla na záda batoh a Kalvach si posadil dítě na záda. „Hle, můj život,“ pomyslil si trpce. „Ten osedlaný, to jsem já.“ Spěchem se zapotil. Mlčel, oči upíral vpřed jako u vytržení, v duchu si vyvolával její líbezný obraz. Pocit pokorného vděku teď převládal. Och, toho marnotratného vzdoru! Té horoucnosti, s níž ho objímala! Nikdy, nikdy na ni nebude moci zapomenout! „Neběž tolik, nemohu již, opravdu,“ klopýtala za ním Hela.

„Nemůžeš! Nemůžeš!“ opovržlivě porovnával Kalvach a v ústech mu hořklo. „Ale přece jen — byl jsem jen nástrojem pro její chtíč!“ Znovu se lekal a nazýval se jménem, které ho děsilo a ponižovalo. Hoch mu na zádech usnul a stal se neobyčejně těžkým. „Dobře mi tak,“ mučil se s rozkoší. „Patří mi to, tak, tak.“

Konečně došli ke zřícenině a usedli na verandě výletní restaurace. Hošík tleskal rukama, když spatřil vycpaného výra, se zatajeným dechem se dal vyzvednout nad okraj snadno přístupné hlásky, rozdrobil svůj chléb slepicím na hradním nádvoří. Hela si poručila kávu a Kalvach pivo. Bylo však teplé a hořké. Víno! Víno! Slyšel tepat žíly ve svých skráních. Spát! Zmocňovala se ho únava. Seděl bezmyšlenkovitě a povzbudivě se usmíval na dítě. Cítil se být okraden, ale nevěděl kdy a kým. Hošík dostal limonádu. Pil ji, hlasitě mlaskaje, a olizoval si špinavé a lepkavé prstíky.

Uprostřed této beznadějné nečinnosti uslyšel náhle Kalvach vzdálené znění povědomých akordů. Vztyčil hlavu, jako by se ho byl dotkl kouzelný proutek. Hučení stroje bylo stále zřetelnější, vůz se rychle blížil. Skutečně, byl to on, jeho vůz! Dole pod hradem právě projížděl serpentinou. Hra na kytaru byla proto tak tlumená, že vycházela zvnitřka. U volantu seděl Beňa, oblečen nyní do kostkované košile. Seděl tam sám, po dívce nebylo ani památky.

Kalvach se díval vytřeštěnýma očima za autem, které se vzdalovalo. Tam, tam uvnitř toho smutečního vozu sedí nebo odpočívá ona, krásná, štědrá, dobrá — milenka — ale teď už ji nikdy neuvidí, sama to řekla, ztrácí ji navždy. Strašlivá, ale marná láska se v něm vzňala plamenem. Chtělo se mu vykřiknout a pádit za odjíždějícím vozem. Byl však jako spoután. Pobledl, takřka zesinal. Cítil, že z jeho života prchá poslední šťastná náhoda, že se loučí se svou mladostí. Vstal a mechanicky si přejel rukou tvář. Otevřel ústa, jako by chtěl promluvit. Tu viděl, že se na něho žena užasle dívá. Usedl a sesul se v bezbrannou hromádku opuštěného člověka.

„Je ti něco?“ zeptala se ho starostlivě Hela a položila mu ruku na čelo.

/ 1929 /

Pes

1

Pažity v parcích se zazelenaly a houstnou. Na Petříně rozkvetly střemchy, výsluní hledí z písku cestiček nesčetnýma zlatýma očima. Téměř současně s příchodem nádherné jarní pohody začala Slávka Černá chodit k zubnímu lékaři. Denně kolem desáté se svezla s židle, prošla nevšímavě ohněm dvaceti párů ironických očí, maličko se uklonila shrbeným zádům účetního J. B. Vořecha a požádala o dovolení vzdálit se z kanceláře. Denně po jejím odchodu se účetní J. B. Vořech kradmo rozhlédl, vytáhl z nejspodnější zásuvky svého psacího stolu aršík čtverečkovaného papíru a udělal k jménu Slávky Černé nepatrnou červenou tečku.

Desátá tečka byla namalována v pátek. (Proč právě v pátek? Pátek je škaredý den, ptejte se osudu!) Když se za nevyléčitelně nemocnou zavřely dveře, účetní Vořech se nezvykle zahloubal nad svými tajnými záznamy, pak vstal a přistoupil k oknu. Co venku spatřil, věru stálo za podívanou. Příbojem proudícího davu a hlučících vozidel plula napříč ulicí štíhlá postavička na vysokých nožkách vstříc rozzářenému úsměvu. Tramvaj na okamžik zaclonila vyhlídku. Když přejela, vzdalovali se ti dva na protějším chodníku, nadšeně do sebe zavěšeni. Účetní Vořech se rozkašlal, poodtáhl si toporným prstem od krku nízký límeček, který ho najednou jaksi tísnil, a začal přecházet sem tam po místnosti, divoce hýbaje sanicemi.

Slávka Černá se vrátila jako obvykle po půl dvanácté. Kapesník, přitištěný na choré líčko, zrádně voněl. V příruční kabelce, hermeticky uzavřena, se tísnila snítka střemchy. Účetní Vořech se těžkopádně zvedl od psacího stolu.

„Ke kterému lékaři vlastně chodíte?“

„K doktoru Ulrychovi,“ vyhrkla odvážně se sotva znatelným zapýřením.

Usedl zas a chvíli cosi čmáral, pak praštil perem a zavřel se v telefonní budce. Vylezl z ní, na čele celý mrak hrozivých myšlenek. Vbodl vražedný pohled do houšti zlatorusého mikáda, důvěřivě snícího nad saldokontem.

V sobotu, pět minut před desátou, vykonala Slávka Černá svůj každodenní obřad poklony shrbenému hřbetu. Otočil se velmi pomalu, dal si záležet, aby zmrazil líbezně se usmívající tvářičku vší mohutností svého nastřádaného opovržení.

„Co?“ zakoktala v nepopsatelné úzkosti. Tiskla kapesník na bušící srdíčko.

„Ne!“ Hlava s neúprosnými rysy se rozkývala ze strany na stranu. „Ne, nemůžete jít. Vy totiž vůbec nechodíte k doktoru Ulrychovi.“

Beze slova se vrátila na své místo a malátně usedla. S pěstí pod bradou se zadívala skrz dvě těžké slzy na ornament protější zdi. Pokání? Sotva. Spíš vzdor a bezradnost, kterou vyvolala neočekávaná nesnáz. Účetní Vořech na ni vrhl několik nespokojených pohledů, pak si zapálil trabuko. Statečně dýmal. Trochu se vrtěl. Byl na stráži.

Ještě nesklepal první sloupek popela, když vrzla dvířka telefonní budky. Tedy přece! Za zaprášeným sklem se skláněla nad aparátem Slávka Černá, nedočkavá, zardělá, neopatrná. Nežli se ozval tlumený zvuk zvonku, držel účetní Vořech v ruce kontrolní sluchátko. Nezpozorovala nic, tak byla zabraná a rozčilená.

„Haló, haló, Jenda? Nemohu.“

„Proč?“

„Přišel na to. Nedovolí mi.“

„Stášo!“

„Ano, Jendo.“

„Ten dědek?“

„Ten. Co teď?“

„Omdli, onemocni, uteč!“

Tu J. B. Vořech strašlivě zachrchlal. Slávka (Stáša) pozvedla rozžehnuté oči. Upustila sluchátko a se vzlykotem vyběhla z budky.

„U všech čertů, slečno, aspoň zavěste!“

Seděla za stolem, chvěla se vzrušením a zběsile listovala v knize dlužníků. Blížil se k ní jako Perun, metající blesky. Vtom znovu zadrnčel zvonek. Trhla sebou, ale nevstala, jen mávla rukou. Gesto marnosti nebo nezdařená lest? Slyšela pak, co nezbytně musela slyšet — ten drahý hlas, sténající v medvědí tlapě účetního Vořecha.

„Slečna? Ne, u telefonu účetní. Promiňte, pane, ale nedovoluji svému personálu, aby v úředních hodinách chodil na dostaveníčka. Nedorozumění? Ani se mi nezdá. Omlouváte se. Prosím, prosím, má úcta.“

Půl hodiny poté se nejistě šoural účtárnou zřízenec Král. Dvakrát zakroužil mezi stoly, pak se nejapně přilepil k Slávce Černé. Postál, něco si jakoby pro sebe zabručel, hlučně se vysmrkal a zamířil k dveřím. Slávka ho předhonila. Cestou si chvatně přetírala pudrem zardělá víčka. Dveře klaply. Třetí, kdo jimi prošel, byl účetní Vořech.

Jak se dalo čekat, stáli na prahu. On o schod níž, s rukama sepjatýma na koleně, ona bezbranně přitisknutá k železné vrátni, trochu plachá, trochu koketní. Mluvili spolu jenom pohledy. Účetní se k nim pomalu blížil jako vlak, vjíždějící do stanice.

„Slečno Černá, ihned se vraťte do kanceláře!“

Vypískla jako lapený ptáček, seskočila z dojemného podstavce bolu a přitulila se k svému rytíři.

„To je on?“ zeptal se mladík. Překypoval špatně tajenou zuřivostí.

„Je,“ pravila chvějícím se hlasem. Hleděla pevně na svého pronásledovatele.

„Ten, co se jmenuje Vořech?“ Zvýšil hlas. Podléhal neodolatelné touze urážet.

Přikývla.

„Co je to, takový Vořech? Nic než pes.“

„Nic než pes,“ opakovala poslušně rozkošná ústa se zoufalou odvahou.

Na pokračování této choulostivé rozmluvy účetní J. B. Vořech nečekal. Mlčky se obrátil a vzdaloval se. V mozku nesl hřeb neslýchané pohany. Pes! Nikdy ještě nic podobného nezažil. Shrbil se nad stolem. Snažil se nalézt ztracenou lidskou důstojnost mezi haldami připravených kontokorentů.

Slávka Černá se vrátila až za deset minut. Vstoupila zcela nehlučně, chvatně vybrala ze zásuvky stolu všechny své věci, přehodila si přes ruku světlý jarní plášť, nasadila si na hlavu klobouček. Vyšla, s nikým nepromluvila, na nikoho se neohlédla.

Po jejím odchodu zavládlo v kanceláři smrtelné ticho. Zvědavci se navzájem dorozumívali jen významnými pohledy. Na zemi poblíž dveří ležela zmačkaná snítka střemchy, peříčko sýkorky, zardoušené ostřížem, trofej, ztracená na útěku. Od šéfova stolu vztekle zaskřípělo pero.

2

Ve čtyři hodiny odpoledne vystoupil účetní J. B. Vořech z tramvaje a bral se strmou předměstskou ulicí k svému mládeneckému bytu. Vraštil čelo, chmuřil obočí a neomaleně mával hůlkou. Bručel si do vousů, odplivoval. Posupně hleděl na průzračnou modř oblohy, jako by ji podezíral ze spoluviny na dopoledním zločinu. V ústech mu výhrůžně trčelo trabuko. Za ním se táhl hněvivý oblak dýmu.

„Stařečku?“ ozval se kdesi nad ním, ve výši druhého poschodí, mazlivý soprán. „Nevrč!“ A hlaholivý smích veselé dvojice se ukryl za záclonou.

Zarazil se a umlkl. Nevrč! Kdo vrčí? Pes. Opět pes? Polilo ho horko. Zvolnil krok a ještě více nahrbil hřbet. Slunce pražilo. Z průjezdu čišel chlad, na plotech čimčarali vrabci.

„Vořechu!“

Ten, jemuž patřilo ječivé zavolání, starý, huňatý mlékařský pes, se ani neohlédl, ale účetním J. B. Vořechem projel povel hokynářky jako elektrická jiskra. Sešlý tahoun, zapřažený do lehkého vozíku s bandaskami, se ještě pohodlněji rozvalil v prachu cesty. Účetní J. B. Vořech se zastavil, vztyčil hlavu a zastříhal ušima.

Pak ovšem tím horlivěji pospíchal k svému domovu. Hluboce zahanben přibouchl za sebou dveře bytu. Ke všemu ještě slyšet na psí jméno! Všechno se dnes proti němu spiklo. Chodil sem tam, nenalézaje klidu. Tento brloh ho tísnil. Myšlenky se ustavičně vracely k Vořechovi, starému, smutnému psu. Popadl klobouk a vyšel. Nejraději by byl utekl sám sobě. Na domovním prahu na okamžik zaváhal, pak zamířil k nedalekému lesu.

Podivné! Hájek, obyčejně tak hlučný a plný obtížných milenců, byl dnes tichý a opuštěný. V hlavě účetního vzrůstal nepojmenovatelný zmatek. Slunce se nížilo, hledělo zespodu do tetelícího se listoví. Zpuchřelé loňské větévky mu praskaly pod nohama. Přišlo mu na mysl sladké slovo jaro, podobné zrazené vzpomínce. Ale to zarmucující ticho! Jako by se bylo všechno mladé a šťastné a svěží ztajilo před vetřelcem. Byl již tak stár? Ani pták nezazpíval.

Leč přece: nesmělý a chvějivý tón, pak ještě jeden, a třetí. Kouzelné. Neodolatelné! Naprosto ne však ptačí zpěv, spíš nějaký hudební nástroj. Píšťala? Znělo to vábně a přitom trochu výsměšně. Jako by zpívaly břízy na pokraji lesa. Tóny však byly jako kýchací prášek, lechtaly v nose, čertovsky lechtaly v nose! Musel kýchnout, ačkoli se bránil, ačkoli nechtěl zaplašit zvláštního hudebníka.

„Hepší! Hepší!“

„Kuš! Kdo to tu štěká?“ Tlustý pán v rozepjaté vestě, se sluchátky cestovního rádiového přijímače na uších, vstal z travnatého dolíčku, kde byl dobře schován.

„Stále pes!“ šeptal si zoufale účetní Vořech, prchaje dlouhými skoky z háje. „Něco se se mnou děje, ale co?“ Neohlížel se. Pojal nedůvěru i k svému vlastnímu stínu.

Večeřel v známé restauraci, ale nechutnalo mu. Zbytečně ho roztrpčila porcelánová miska, kterou před něj přisunul bezcitný sklepník. Nesla pohoršlivý nápis: „Prosím o kosti“ a byl na ní vyobrazen toužící křepelák. Odložil příbor. Zahloubal se do novin. Každodenní hosté se ho marně snažili přinutit k sdílnosti. Odbýval jejich dotěrné poznámky, jen se zbytečně unavil. Použil první příležitosti, zaplatil a šel domů.

Ulehl v neobvykle časnou hodinu a přecitlivěle naslouchal úderům vlastního srdce. Nemohl usnout a mučil se přemýšlením. „Hle,“ uvažoval hořce, „jsem zlý a mrzutý jako zestárlý pes. Pilný úředník a věrný jako pes. Mám směšné psí jméno. Vrčím jako pes, štěkám jako pes. A osamělý jsem také jako pes.“

Až po půlnoci se mu sklížila víčka. Probudil se, když už slunce svítilo do pokoje, s bolením hlavy a s kyselou chutí špatného trávení v ústech.

3

Nedělní dopoledne. Účetní J. B. Vořech se rozhodl, že se před obědem trochu projde. Samotu však nehledal, zošklivila se mu. Loudal se bezcílně ulicemi. Včerejší červ v něm hlodal nesměle, ale jistě. Tak vida, ještě na to nezapomněl. Proč mu to vlastně leží v kotrbě? Taková hloupost! Marně se chlácholil. Cítil, jak se mu rozlévá nepokoj po všech kostech.

Na nezastavěné parcele, která byla v zimě kluzištěm a v létě stanicí kočovníků, stála jediná bouda, pozůstatek první jarní pouti. Plátnem províval vítr. Portiéra byla frivolně nadzdvižena. Nad vchodem byl namalován nápis: „Zachovejte svou podobu budoucím!“

„Hloupé,“ pomyslil si tesklivě účetní, ale přece se zastavil před galerií pětiminutových fotografií.

„Pane,“ ozval se znenadání zvučný hlas za jeho zády, „váš instinkt vás vedl správně, vítám vás do svého ateliéru! Nepochybuji, že mám tu čest, pozdravit ve vás svého zákazníka. Vaše zamyšlená tvář baží po tom, aby se jí dostalo věrné podobizny. Má ji mít. Umělec, který ji vytvoří, se vám představuje.“ Snědý mužík s nakroucenými kníry a s odvážnou kšticí se mu hluboce ukláněl. Rozhrnul portiéru a ustrnul v posunku, nepřipouštějícím mylný výklad.

J. B. Vořech se pohnul jako v snách, šel, kam ho lákala vztažená paže. Na posledním schůdku ještě jednou zaváhal, pomyslil si malátně: „Ale vždyť já se přece nechci dát fotografovat!“ Mužíkův utkvělý pohled byl však pevně přilepen na jeho čele. „Ech, vše jedno,“ řekl si a mávl rukou. „Pes bez pána. Nuda.“ Zívl a vstoupil.

Uvnitř hovorný chlapík ztichl a choval se velmi tajemně. Poskakoval, jako by byl z gumy, pitvorně se tvářil. Namířil na něho přístroj, podobný dělovému náboji. Magnéziový blesk vybuchl a vzplanul. Nakroucené kníry se mlčky skláněly nad chemikáliemi. Účetní seděl obkročmo na rozviklané židli a kouřil. Víčka mu padala. Konečně vycházel z boudy, ovíván poklonami, s fotografií v náprsní kapse.

Dobrých deset let se už nedal fotografovat! Při obědě ho přemohla zvědavost, odstrčil talíř a sáhl po obrázku. Sotva na něj pohlédl, zmocnily se ho mdloby. Je to pouhé mámení zraku nebo ohavná skutečnost? Z podobizny na něho hledí starostlivá psí tvář se vztyčenými slechy! Zbledl jako křída. Nepožil už ani sousto. Jediná otázka se mu neodbytně vtírala: „Šílím nebo jsem obětí nějakého taškářství?“

Potácivě vyšel z restaurace. Klopil hlavu před pátravými pohledy známých. Chránil se ohlédnout na svůj obraz ve výkladních skříních. Sotva však vstoupil do svého bytu, sáhl chvějící se rukou po zrcátku. Pečlivě je očistil kapesníkem, pak se do něho podíval. Běda! Bylo to až příliš zřejmé! Tato popelavá tvář má barvu psí srsti. Udivené, kulaté oči, nadepsané rousnatým obočím. Nos? Ne nos, ale čenich, vlhký, vyděšený psí čenich!

Síly ho opustily, musel usednout. Se zoufalým hrdinstvím naladil tvář k úsměvu. Ze zrcátka na něho vycenil žluté tesáky rozradostněný pes, z koutku tlamy mu vyběhl vlnitý jazyk. Čelo se mu nakrabatilo komickými vráskami. Sáhl si na skráň, zbrocenou studeným potem — za uchem se objevila pracka, ozbrojená drápy. Zrcátko mu vypadlo z ruky a na kusy se rozbilo.

„Mám horečku,“ pomyslil si. „Blouzním. Nejsem pes Vořech, jsem účetní J. B. Vořech. Záměna je nemožná. Žijeme v rozumném století. Kouzla ani zázraky se už nedějí. Přemýšlím, jsem tedy člověk. A teď jsem dokonce klidný. Zaplašil jsem svůj sen. Zrcátko je rozbité, dobrá! Mám dostatek odvahy podívat se na svou zhudlařenou fotografii.“

Namlouval si, že uvidí jenom psí podobu, groteskní hřích světla a špatného pouťového aparátu, ale spatřil psa. Prostě psa. Naběhly mu žíly na čele. Vztek jím zalomcoval. Vzal klobouk a vyběhl z bytu.

Nebylo divu, že v rozčilení poněkud bloudil. Konečně byl na místě. Před ním ležela nezastavěná parcela. Byla prázdná. Fotografova bouda byla pryč. Ještě chvíli otálel, pak se pomalu vracel domů.

Nechtěl vidět už nic. Naprosto nic. Zlořečenou fotografii hodil pod postel. Sáhl si na tepnu — bila divoce. Oči ho pálily. Co dělat? Ulehl na pohovku, ale spát nemohl. Ticho pokoje mu lehalo na prsa jako můra, hodinky v kapsičce u vesty výhružně tikaly. Tu si povšiml střepů z rozbitého zrcátka. Vstal a počal je sbírat. Z každého kousku skla na něho hledělo psí oko, pokorné spáchaným přečinem. Nemohl to déle snášet. Usedl do židle a rukama si zakryl tvář.

Tak ho našla o půl osmé večer posluhovačka. Položila mu několik všetečných otázek, z nichž ani na jedinou neodpověděl. Urazila se. Připravila vše na noc a beze slova odešla.

„Co je to platné,“ zasmušil se Vořech, „že před ní schovávám hlavu, když tak jako tak viděla mé pazoury!“ Ještě chvíli seděl, pak se svlékl a zachumlal do pokrývky. „Vlastně jsem si měl lehnout pod postel,“ pomyslil si melancholicky.

Neslyšně se vsouvala do pokoje noc. Ani nedutaje hleděl do tmy široce otevřenýma očima. Pak vyšel měsíc. Bledý, odulý, neživý začal slídit po všech koutech.

„Musím vstát a stáhnout záclonu!“ Nedomyslil. Spánek ho přemohl.

Okamžik, hodina či celá věčnost? Vořech nespí již ve své posteli, ale v psí boudě, plné blech. Děsí ho noční stíny. Nějaké kočičí škrábnutí na čenichu pekelně pálí. Obojek ho škrtí. Hlad mu kroutí střevy. Och, jaký to život na řetězu! A nakonec přichází ještě měsíc, aby se mu posmíval.

Měsíc! Žlutý a tučný se valí oblohou, na níž není ani jediného obláčku, a ohavně se šklebí jeho psí trýzni. Marně klade čenich na pracky a mhouří oči. Zlomyslný měsíc mu vniká pod víčka a dráždí jeho nebohou psi duši svou nesnesitelnou mlčelivostí. Vořech je neklidný, vrtí se, skučí. Konečně otvírá oči a hledí na svého nepřítele. Řetěz zarachotil. Vořech vylézá z boudy a tesklivě se protahuje.

„Aúúú, aúúú,“ touha lkát proniká jeho opelichanou hruď a on jí podléhá. „Aúúú!“ S ocasem křečovitě staženým pod břich, s běhy podťatými vyje Vořech k měsíci truchlivou píseň psího zármutku. Kdesi u potoka zašelestily v odpověď olše. Konejšivě, s bratrským porozuměním. Vořech je neslyší. Vyje žalostně, vyje neustále, nos k obloze, jeho řetěz lomozí.

Účetní usedl na lůžku, skrápěl líce slzami a vřeštěl jako malé dítě. Nohy spustil na podlahu, huňaté psí nohy, promočené potem. „Aúúú, aúúú,“ lká účetní J. B. Vořech k měsíci, který pateticky odchází z pokoje. Tu se teprve probouzí, ale už se nestydí, ničemu se už nediví, nepřemýšlí. Pomalu umlká, opět uléhá, nemocný, unavený, s očima opuchlýma pláčem. Na spánek není však již ani pomyšlení.

4

Ráno náhlý chvat: kancelář! Rázem je všechno zapomenuto. Zbyl jen jakýsi neurčitý zmatek. Pes? Dobrá, tedy pes, ale do kanceláře musí. Spěšně se obléká. Posluhovačka mu přináší snídani. Nevšímá si jí, nechává kávu vystydnout. Vůbec nejde o snídani, jde o jinou věc. Kde je fotografie? Nemůže ji tu zanechat! Za chvíli se tu bude poklízet, fotografie by byla vymetena a jeho tajemství prozrazeno. Leze po čtyřech (jako pes), hledá divoce, hledá bláhově. Kam ji jenom pohodil? Ruku si pořezal střepinami zrcadla, ale nedbá. Čas prchá. Dnes se docela jistě opozdí. Po tolika letech poprvé! Konečně ji má. Ale teď rychle! Zastrčil zrádný obrázek do náprsní kapsy. (Při nejbližší příležitosti jej roztrhá nebo spálí.) Oddechl si a vyšel.

Cestou hledí pokorně k zemi. Jistěže se kdekdo posmívá jeho psímu zevnějšku! Nyní je mu však už vše lhostejné. Kropí se ulice, slunce kreslí nad zvlhlým prachem křehký oblouk duhy. Kdesi požali louku, vánek nese pyšně sladkou vůni. Tu je však již stanice tramvaje. Usedl do vozu a rozhlédl se. Rychle zas hlavu sklopil. Zrovna naproti němu je na okně nalepen průsvitný obrázek psa, žebrajícího o soucit pasažérů: „Neubližujte nám!“

Osm a pět minut. J. B. Vořech vstupuje do kanceláře. U dveří stojí uslzená Slávka Černá s tváří prosebnice. Jde kolem ní, nevšímá si jí. Vždyť ji vůbec neviděl. Všechno zapomněl. Kráčí k svému místu, beztoho je všecek schvácen, rád usedne. Takový spěch! Vtom ho jímá závrať. Vrávorá. Co to? Je-li možná? Ano, ano, vedle jeho psacího stolu na podlaze leží miska s opravdovým psím žrádlem. Srdce se mu sevřelo. Oběma rukama se chytil za prsa. Nespatřil již ani polekanou tvářičku Slávky Černé, která s úžasem sledovala jeho počínání. Padl na zem, obličejem do vlastního popelníku, který nepoznal.

Co se vlastně stalo? Nic. Nic. Zřízenec zapomněl popelníček vyčistit, nechal jej ležet na podlaze.

Účetní J. B. Vořech nevstává. Z kapsy mu vypadl zápisník, rozevřel se, pouťová fotografie vítězně zírá do světa. Shon. Panika. Kdosi křičí, kdosi se ho chopil v podpaží. Dveře se otvírají. Seřadil se mlčelivý špalír. Vynášejí ho, bezvládného, chmurného.

Vlny pohnutí se zvolna uklidňují. A teď nové vzrušení! Slávka Černá našla fotografii. Dvacet hlav se kupí kolem ní.

„Hleďte! Podobizna z pouti! Je to on. A jak si je podoben! Pro koho to asi měl?“

„Slávko,“ praví nesměle jakýsi hlas, „máš ty ale štěstí!“

„Proč?“

„Docela jistě by ti to byl neodpustil.“

Stojí poněkud rozpačitě a matně se usmívá.

„Jak jsi mu to vlastně řekla?“

Vtom se dveře otvírají a vstupuje Král s nadmíru důležitou tváří. Vítězoslavně se rozhlíží, krouží žilnatým krkem v promaštěném límci.

„Pst! Právě umřel.“

Slávka lehce zbledne a kradmo skryje za ňadry fotografii, o niž se právě nikdo nestará.

Jaro dýchá okny.

5

Den před pohřbem se přišel s účetním J. B. Vořechem rozloučit personál z jeho kanceláře. Jakási stará dáma s pergamenovou tváří — vzdálená sestřenice — přijímá projevy soustrasti. Uprostřed setmělého pokoje, žíhán plápolem čtyř svěc, leží mrtvý v odkryté rakvi. Je truchlivě vážný, prožloutlý a marně pootvírá rty k vysvětlujícímu slovu. Tajemství je navždy skryto pod prošedivělým kartáčem vlasů. Dvacet mladých lidí se tísní u rakve a rozpačitě pokašlává.

„Chudák,“ šeptá Slávka Černá své sousedce a její rozkošný ruměnec kvete i v záři voskovic, „nebyl vůbec zlý — byl jen starý.“

A klade snítku střemchy k jeho kamennému čelu.

/ 1929 /

Vše pro dítě

Vildově ženě se narodil syn. Tři neděle pak přátelé Vildu mezi sebou nespatřili. Když zas konečně jednoho dne mezi ně zavítal, byl sotva k poznání. Tváře mu propadly, ústa se svěsila, vlasy měl nepořádně rozházeny, ty vlasy, které tak obřadně česával, a pod zardělýma očima měl nepěkné fialové váčky.

„Haló, co je s tebou?“ divil se Emil, „vždyť vypadáš, jako bys vstal z hrobu. Jsi snad nemocen?“

„Eh,“ odpověděl stručně Vilda a mávl rukou.

„Nebo ti snad někdo z rodiny stůně?“ vyptával se ho Karel a ladil už předem soustrastnou tvář.

„Doufám, že se tvému děťátku vede docela dobře,“ zkoumal Honzík opatrně půdu.

„Jak by ne, docela dobře!“ zuřivě zaskučel Vilda.

Přátelé se po sobě podívali. S tím hochem není rozhodně něco v pořádku.

„Říkal jsi kdysi, pamatuji-li se dobře, že se k tobě po narození dítěte nastěhuje na nějaký čas matka tvé ženy,“ pronesl Emil po chvíli přemýšlení. „Už to, doufám, udělala?“

„Toť se ví, že to udělala.“ Vilda byl hrubý ve své stručnosti.

„Hm,“ přitakal s pochopením Emil a přátelé se na sebe opět podívali.

„Ale to v tom není, co vy si myslíte,“ žalostně zasténal Vilda, když zpozoroval tři nespravedlivé úsměšky ve třech potměšilých tvářích. „Je v tom něco jiného.“

„Nu tak mluv!“

Vilda se zhluboka napil, otřel s úst pěnu a sepjal na stole ruce. „Já jsem totiž už tři neděle nezamhouřil oka.“

„Aha!“ zaradoval se Emil.

„Ono to v noci nespí, usmyslilo si to spát jen ve dne.“

„Podívejme se,“ podivil se Honzík a přisedl blíže k příteli.

„Nejdřív jsme jej nechali ležet, ať jen se vyvříská, jenomže ono nechtělo přestat. Tak je babička vzala na ruku.“

„Ó jé,“ poškrábal se Emil v zátylku. „Babička!“

„To rozhodně neměla dělat,“ rozšafně podotkl Karel.

„Toť se ví, že to neměla dělat!“ rozvášnil se Vilda. „Naučila dítě chování. Dříve jsme sice také nespali, ale mohli jsme přitom aspoň klidně ležet. Teď, když si ho nevšímáme, řve tak, že nezbývá než vstát a chovat je. Chvilku chová žena, chvilku já. Noc uběhne jakoby nic.“

Honzík se ho pokoušel uchlácholit: „Třeba si jen myslíš, že se chce chovat. Možná, že mu něco schází, průjem, katárek, rýma nebo něco takového. Zkus to s doktorem!“

„Ten už u nás byl a prohlédl je. Řekl, že mu nic není.“

„Třeba přece,“ houževnatě trval Honzík na svém. „Někdy to bývají jen větry. Někdy je to k zoubkům.“

„Kdepak, větry,“ zarputile odmítal jeho domněnky Vilda. „A do zoubků je ještě daleko. Tomu ty nerozumíš. Chovat je naučili. Babička!“ Kysele se ošklíbal: „Ba-bič-ka!“

„Babičky bývají škůdnice,“ potvrzoval Emil s vážnou tváří. „S chováním začnou obyčejně ony. Dítě si zvykne na ten kývavý pohyb — mozeční látka je ještě velmi řídká — všechno se to v hlavičce hýbe, žbluňká to tam, dítěti je to příjemné, chce to mít pořád. Pravda, samy jsou pak jako stíny, utahané nevyspáním, ale ostatní trpí s nimi.“

„Kde je dítě, je starost, je pláč — častý pláč, stálé utišování,“ přerušil ho Honzík, který zastával konzervativní, smířlivé stanovisko.

„Pláč, ovšemže pláč,“ připouštěl Emil, „ale babičky — och, ty babičky! Znám takový příběh, hrozně zajímavý a poučný příběh — poslechněte si jej. Já tu rodinu výborně znal, nic není vymyšleno.“

Honzík se vyzývavě rozkašlal. V Emilových příbězích bývalo obyčejně všechno vymyšleno. Karel i Vilda se rozkašlali solidárně s ním.

„Byl to můj přítel, ten muž,“ chladnokrevně pokračoval Emil bez ohledu na tolikeré kašlání. „Moc dobrý hoch. Nezasloužil si svůj osud. Slyšte! Zamiloval se do roztomilé, velmi zámožné dívky. Ta dívka měla už jen maminku.“

„Babička,“ podotkl zamyšleně Vilda.

„Ano, měla maminku, a ta osoba nenašla v mém kamarádu zalíbení. Nechtěla mu dceru dát. Ale nakonec se to semlelo tak, že mu ji dát musela.“

„Aha, musela,“ ušklíbl se Karel.

„Nebylo to tak, jak si představujete.“ Emil jen zašilhal po výtržníku. „Na tom ale konečně nezáleží. Byla svatba a poměrně brzy po ní se narodil syn.“

„Poměrně velmi brzy,“ opravil ho Honzík.

„Řekl jsem, že na tom nezáleží. Hlavní je — a to jsem vám zapomněl říci — že matka té slečny byla paní náramně důvěřivá. Dala mému příteli slušné věno a nastěhovala se do jeho domácnosti. Že prý na světě nikoho nemá a bude tedy žít s mladými. Ale už za měsíc to přestalo dělat dobrotu, tchyně by se byla nejraději zas odstěhovala. Když se to tak vezme, byla to dosti rozumná osoba. Dala však dceři skoro všechny své úspory a byla by se teď musela důkladně uskrovnit. Měla na vybranou, buď dále snášet příkoří od svého zetě, nebo se odstěhovat a třít nouzi s bídou.“

„Vida,“ podotkl zlomyslně Vilda, „tady vystupuje babička, utlačovaná zetěm. Ubohá babička. Pronásledovaná babička. Hip, hip, ať žije zchudlá, důvěřivá babička!“

„Řekl jsem, že babička byla moudrá žena, a nyní se ukázalo, jak dalece opravdu moudrá byla. Promluvila si se zetěm mezi čtyřma očima. Docela klidně ho požádala, aby jí vrátil část jejích peněz.“

„Ejhle,“ dopálil se Vilda, „vrátit věno! Pěkný nápad, jen co je pravda!“

„Ale uznej přece, že jí nic jiného nezbývalo, než jít z domu! Konečně, když můj přítel její návrh odmítl, chovala se docela rozumně. Nedělala povyk, nelamentovala, neplakala — všechno trpělivě snášela. Věděla, že přijde její čas. Potom se dítě narodilo.“

„Aha, už vím,“ ušklíbl se Honzík.

„Nic nevíš,“ klidně pokračoval Emil. „Dítě bylo roztomilé, po mamince, hodné jako andílek, zdravé, pokojné. Ve dne se smálo, v noci spalo. Pak zčistajasna nastal obrat. Dítě se přestalo usmívat. Ve dne začalo spát a v noci řvalo. Zavolali doktora. Doktor nenašel nic. Vodili si k němu všechny dětmi obdařené, zkušené příbuzné, a tak dále. Nic nepomáhalo. Babička se smála do vousů.“

„Podívejme se, babička měla také vousy?“ dobíral si ho Karel.

„Jen sem tam nějaký chloupek na bradě, ale nevyrušuj. Teď přijde pointa. Nejdřív nechávali dítě ležet, zrovna tak jako u Vildů, pak je začali chovat.“

„Babička!“ vyhrkl Vilda.

„Kdepak, žádná babička. Sami je začali chovat. Ale dítě řvalo ještě víc. Nikdo si s ním nevěděl rady. Babička svítila očima na své posteli, ani nedutala. Ani ve snu ji nenapadlo vstát také a pomáhat jim. Můj přítel s dítětem na ruce tancoval hotový kankán. Dělal s ním podivuhodné obraty. Dítě řvalo dál. Chtělo se chovat, to bylo jisté, ale ne takhle chovat. Zkrátka, abych vás dlouho nenapínal, ta babička naučila tajně děťátko za otcovy nepřítomnosti a v době, kdy matka byla zaměstnána domácností, zvláštní, kombinovaný způsob chování. Naschvál. Sledovala svůj důmyslně vymyšlený plán. Později jsem se dověděl, jak to bylo. Docela jako nějaké čáry, jako zaklínání. Něco, co dalo skutečnou práci nacvičit. Myslím, že to bylo nejdřív asi šestkrát nad hlavu a přitom obrat vpravo, pak dřep a obrat vlevo, tři kroky dopředu, vývrtka...“

„Nežvaň! Nežvaň!“ chechtal se Vilda.

„Nepamatuji se už přesně na podrobnosti, ale bylo to hrozně těžké,“ bez úsměvu dále vyprávěl Emil. „Pak, když je to naučila a když si toho počalo žádat, stačilo už jen obrátit dítěti noc v den.“

„Jak to udělala?“ zeptal se pozorně Vilda.

„Docela jednoduše. Dala si s ním jednu noc práci a nenechala je spát. Následkem toho spalo dítě po celý příští den a v noci bylo vzhůru. Bylo vzhůru a chtělo se chovat. Ovšem, jenom tím způsobem, kterému je naučila babička. Žádný jiný se mu nezamlouval.“

„Ale jejej,“ divil se Vilda.

„Tak tedy dítě řvalo druhou noc, třetí, desátou — byli z toho už oba nemocní, babička se z postele nehnula. Zeť ji nejdřív proklínal, že ani prstem nehne v jejich neštěstí, pak ji oba prosili na kolenou, aby jim s dítětem pomohla, aby si aspoň na chvíli mohli odpočinout. Babička byla neúprosná. Vydržela to ještě čtrnáct dní.“

„Hrome, to byla babička!“ pochvaloval si Honzík.

„Třetí týden...“

„To byl už čtvrtý týden,“ opravil ho Vilda.

„Čtvrtý týden oznámila babička zeťovi prostě a srozumitelně, v čem pláč dítěte vězí, a docela klidně diktovala podmínky. Naučí je ten akrobatický kousek s dítětem jen tenkrát, když muž jí vyplatí zpátky polovinu ženina věna.“

„Safra — a udělal to?“ zeptal se Honzík.

„Hned ne, toť se ví, ale nakonec mu nic jiného nezbylo. Nejdřív si myslil, že na ten babiččin způsob přijde zkusmo. Docela fantasticky vymýšlel nové druhy chování, všemožné figury a postoje, koupil si knížku rytmických tanců a pilně studoval — marně. Na babiččin způsob nepřišel.“

„A jak to bylo, když se konečně poddal a věno vyplatil?“ zeptal se Vilda.

„Jako když utne. Babička předvedla svůj experiment a dítě se utišilo. Za pět minut spalo. Den nato vyučila oba manžele svému triku a odpoledne se vystěhovala. Od té doby žije šťastně a spokojeně.“

„A oni také,“ podotkl Vilda.

V té chvíli vstoupila do šenkovny buclatá, rozpačitá dívčina. Na všechny strany se rozhlížela.

„Hrome,“ polekal se Vilda, „to je sousedova služka, jistě mne hledá!“

Spatřila ho a přiběhla k jeho stolu. „Milostpane,“ pravila udýchaně, „vaše milostpaní mě posílá za vámi, abyste ihned přišel domů. Stará milostpaní pláče, má nervový záchvat, už je prý z toho nevyspáni celá nemocná, a mladá milostpaní mě požádala, abych za vámi šla do hospody a vyřídila vám, že máte přijít chovat. Povídala, jestli hned nepřijdete, že si něco udělá.“

Vilda sáhl beze slova po klobouku, beze slova vysázel na stůl peníze za pivo a beze slova vyšel z hospody. Dívčina v patách za ním. Beze slova se za ním dívali kamarádi.

Za čtvrt hodiny nato pozvedl Honzík sklenici, odfoukl pěnu a vyzval ostatní, aby si s ním přiťukli.

„Na naši krásnou svobodu,“ řekl, „je to moc hezké, mít potomstvo, holátko, batolátko a tak dále a tak dále, jak se tomu všelijak říká — cíl a smysl života, věčný život v dětech — ale —“

„Ale,“ přidal se Emil a důkladně cinkl sklem o sklo.

Karel se k němu naklonil. „Poslyš,“ zeptal se ho zticha, aby ho nikdo neslyšel, „nevíš, v jakých poměrech žije Vilda? Nečiní své tchyni zbytečné příkoří? Nedostal příliš veliké věno?“

Honzík se zadumal. Na jeho čele naskočily vrásky usilovného přemýšlení.

/ 1932 /

Notesy

Vasila Osipoviče Slovkina

Žil jeden člověk v městě Charkově a ten se jmenoval Vasil Osipovič Slovkin. Již od útlého dětství byl náchylný k bohumilé prostřednosti. Učil se ve školách ne dobře, ne špatně. Vystudoval gymnasium, a necítě v sobě žádných převelikých tužeb, přijal ochotně místo písaře v charkovské bance. Práce tam bylo nemnoho, příjemně se úřadovalo. Čaj se pil ráno, čaj se pil o desáté, debatovalo se, bývalo veselo, prostředky k spokojenému živobytí nechyběly. Zachtělo se Vasilu Osipoviči vína, bylo víno, zachtělo se mu žen, byly i ženy.

Ve dvaceti letech upoutaly Vasila Osipoviče knihy, počal horlivě číst. Nu, konečně, na světě i číst možno, ještě zbylo několik rublíků na knihy. Do prvních pěti set šlo vše hladce — i úspory měl jakési pilný písař — s druhými pěti sty byly již potíže. Přesto měl Slovkin zanedlouho tisíce knih. K tisíci knihám, rozházeným po pokoji, bylo třeba pořídit si knihovnu. A hle, i knihovna byla!

S knihovnou se velmi změnil byt Vasila Osipoviče, vše tam bylo jaksi pomíchané. Staré skříně a postel, které si přivezl z venkova, nepěkně se lišily od moderní knihovny. Naštěstí mu tehdy zrovna zvýšili plat, z písaře třetí třídy se stal písařem třídy druhé. Jakési rublíky opět zbývaly a tu počal Slovkin šetřit na nový nábytek.

Bohužel v oné době seznámil se Vasil Osipovič s Marií Makarevnou, dcerou koželuha Plivky. Makar Karlovic byl mužík nábožný a přísný, neradostno mu bylo viděti, jak se písař s dcerou měsíc po měsíci tahá a k řádnému vyjádření pořád nedochází. Zeptal se tedy Slovkina přímo, jakže to je se svatbou, bude-li už brzy. Vasil Osipovič se poněkud začervenal, zakoktal, ale přikývl.

Rublíků, připravených na nákup nábytku, bylo teď možno k jinému upotřebit, neboť Makar Karlovič Plivko se zavázal novomanželům koupit všechno zařízení a nabídl se postavit jim malý, maličký domek na předměstí. Stalo se, Vasil Osipovič s Marií Makarevnou obývají nízký domek s červenou střechou, kolem domku hustě kvetou růže. Aj, růže! Staly se novou, dovolenou vášní Vasila Osipoviče. První rok byl růží jeden záhon, ale na podzim byly vysazeny dva nové. Vasil Osipovič rozdělil svůj zájem na dvě stejné poloviny: jeden den se zdržel cestou z banky, obhlížel výkladní skříně antikvářů, druhý den se zastavil u zahradníka, studoval nové druhy růží. Tehdy bylo ovšem Slovkinu už osmadvacet let. V devětadvaceti se jeho poměry poněkud změnily, narodil se Peťa Vasiljevič, první syn, a příští rok se změnily ještě více, narodila se Věra Vasiljevna, první dcera.

Vasil Osipovič neměl špatný život, měl život prostřední, sytý, ale jaksi se stalo, že náklad na rodinu rok od roku stoupal, rublíků se počalo nedostávat. Knihovna Vasila Osipoviče byla již plná, Slovkin počal pomýšlet na novou knihovnu, ovšem jen pomýšlet, neboť, opravdu, rublíků se zcela určitě nedostávalo. Nadešel podzim a Vasil Osipovič počal pomýšlet na nový záhon růží, ale ovšem jen pomýšlet, neboť rublíků se opět nedostávalo. Nešlo však jen o knihy a o růže, i na jiné se počalo nedostávat. Dům potřeboval opravy. Okapní roury hrozily prorezivěním, bylo třeba obnovit nátěry, podepřít plot, který padal. Malby v pokojích byly smyté, Marie Makarevna požádala o nové šaty. Věře Vasiljevně bylo třeba nového kočárku. Tolik se nahrnulo nutných potřeb pro domácnost, pro dům, že je hlava Vasila Osipoviče nemohla unést. Peněz nebylo, aspoň prozatím jich nebylo. Jeho vlasy počaly malounko šedivět.

Aby podepřel svou chátrající paměť, vytáhl jednoho dne Vasil Osipovič z kabátu útržek papíru a z druhé kapsy tužku a zaznamenal si — poprvé — věc, kterou bylo nutno co nejdříve opatřit. Snad to byl onen kočárek pro Věru Vasiljevnu, snad to byly šaty pro Marii Makarevnu, tu však jsme právě u toho, co činí zajímavou naši povídku o Vasilu Osipoviči Slovkinu.

Zaznamenával Slovkin na útržky papíru věci, jež bylo velenutno opatřit, avšak papírky se ztrácely, písmo na nich vybledlo a nejnutnější věc pořád ještě opatřena být nemohla. Proč? Přišly dětské nemoci, přišly nové, vysoké daně. A útržky papíru se ustavičně ztrácely, na nejnutnější věci se opět zapomínalo. Byla velenutná kniha, velenutná oprava, velenutná růže, jména i podrobnosti byly nesmírně závažné, ale mizely nenávratně v příboji prchajícího času.

I koupil si jednoho dne Vasil Osipovič notes, docela obyčejný, laciný notes s tuhými deskami, notes o dvou aršících papíru, a dlouho do noci nad ním studoval, dlouho do noci do něho psal svým úhledným písařským písmem.

Rozdělil Slovkin svůj notes na několik oddílů. První oddíl nesl název: knihy. Druhý: dům. Třetí: zahrada. Čtvrtý: mé ostatní potřeby osobní. Pátý: potřeby dětí. Následovaly potřeby Marie Makarevny, touhy oběma společné, dosažitelnější i ony, jež mohly být dosaženy pouhým zázrakem, jako například nový kožíšek pro Marii Makarevnu. Do notesu pod patřičné rubriky zaznamenával nyní Vasil Osipovič pilně a úporně vše, co bylo nutno mít, ale na co rublíky v charkovské bance vydělané nikterak nedostačovaly.

Aj, nastaly to časy pro sokola Vasila Osipoviče! Co si dříve pouhopouze odříkal (knihy, růže), bylo opět jakoby opatřeno. Slovkin přivykl zapisování tak, že nyní jen slídil, po čem by tak ještě mohl zatoužit. Hledal u antikvářů a v seznamech ty nejvzácnější knihy, vždyť postačilo, když doma vepsal nový název do příslušné rubriky. Vymyslel, jakým způsobem zkrášlit průčelí domku. Vzal metr, vše pečlivě vyměřil a výsledky svého bádání večer zanesl do rubriky: dům. Aj, ožil opět sokol Vasil Osipovič! Registroval své nedosažitelné a těžko dosažitelné touhy. Nebylo již žádostí, které nikdy nebudou splněny, byly jen odložené. Odložených potřeb přibývalo, notes houstl písmem, úhledným písařským písmem, ale věcí v domě nikterak nepřibývalo. Slovkin byl spokojen, jak jen možno spokojeno býti člověku, jenž sám sebe potměšile klame.

Zajímavý to byl způsob a velmi vtipný, nežít, ale život registrovat. Došlo to tak daleko, že Vasila Osipoviče méně těšila věc již zakoupená než zaregistrovaná. Milejší mu býval onen okamžik zrození nápadu a jeho zanesení do notesu, neboť kupování — dosažení — bývalo často opožděno o celé měsíce proti původnímu záznamu. Zabýval se Vasil Osipovič vymýšlením a zapisováním a v tom bylo celé jeho štěstí.

Děti vedle něho rostly, žena nepozorovaně ztratila pel mládí, který zlákal kdysi k sňatku Vasila Osipoviče, a hle, Slovkin vymýšlel a registroval, pravého života kolem sebe nepozoroval. Když byl plný první notes, Slovkin jej pečlivě uložil a nalinkoval druhý. Rostlo a rostlo jeho papírové bohatství, proměnit však záznamy ve věci a skutečnosti, bylo by stálo hezkých pár set rublíků. Je jisto, že kdyby byl býval Slovkin nikoli písařem charkovské banky, ale ruským spisovatelem, nebyl by spisoval knihy, ale jen registroval nápady. Je jisto, že kdyby byl býval Vasil Osipovič nikoli písařem charkovské banky, ale ruským architektem, nebyl by prováděl stavby a sháněl objednávky, ale jen pro sebe a pro své potěšení si črtal své četné monumentální plány.

Avšak mluvíme o Slovkinu, jako by mu bylo pořád ještě osmadvacet let — ne, nebylo mu osmadvacet, nýbrž osmatřicet a začala se v oněch dobách velká světová válka. Nemusíte se bát o osud Vasila Osipoviče, měl jedno rameno výš a nohy poněkud křivé, špatně na ně našlapoval, válka se ho nikterak nedotkla. Něco jiného se dotklo Vasila Osipoviče — poznání.

Stávalo se, že si čas od času mohl opatřit některou z velenutných věcí, zaregistrovaných v notesu, a jelikož byl člověk řádný a pořádkumilovný, nezakoupil si věc, která mu posledně vytanula na mysli, ale tu, která byla v jeho záznamech mezi nejstaršími. Avšak kupování věcí dávno toužených a dávno oželených a zapomenutých bylo velmi zbytečné a nesmyslné. Tehdy Slovkin poznal, že je přímo zavalen svými starými, lety omšelými přáními a že se jimi už nikdy neprokouše na světlo nových denních přání. Co platno, že nadevše zatoužil po růži, kterou uviděl včera, když přednostní právo k zakoupení měla růže, spatřená už před rokem? Slovkinovy radosti jaksi počínaly hořknout. Jeho papírové radosti se kazily, jako by to byly nikoli radosti papírové, ale radosti kdysi živé, které zemřely a nyní počínají páchnout.

K druhému poznání, hroznějšímu prvního, dopomohla Vasilu Osipoviči Marie Makarevna. Ovinula oblé, dosud oblé paže kteréhosi dne kolem Slovkinova hrdla, sklonila svou pěknou rusou hlavu k jeho rameni a řekla mu, když právě registroval u svého psacího stolku a opájel se sbírkou svých papírových tužeb:

„Nu, Vasile Osipoviči, pověz mi, jak bychom asi museli být bohatí, kdybychom si měli opatřit vše, co jsi do svých notesů zapsal?“

Měl to za pouhý žert, ubohý Vasil Osipovič, počítal a počítal, sloupky rostly a rostly, nakonec vyšlo šíleně dlouhé číslo. A tu mu nebezpečná Marie Makarevna položila jinou, zcela žensky krutou otázku:

„A teď mi, Vasile Osipoviči, řekni, kolik tvých ročních platů v charkovské bance by notesy pohltily, kdyby měly být proměněny v opravdovské knihy, růže, potřeby, předměty a radosti?“

I počítal nevinný Vasil Osipovič a vyšlo mu čtrnáct let a pět měsíců, ale po těch čtrnáct let a pět měsíců by ani jeho žena ani jeho děti nesměly jíst a oblékat se, po celá ta dlouhá léta by nesměla přibýt ani jediná nová touha. Zadíval se Slovkin na svůj výpočet — a pochopil. Jaksi nejistě se odlepil od stolu a šel na záchod. Pobyl tam dlouho, velmi dlouho. Když se odtamtud vrátil, jeho oči byly opuchlé, nos červený, čistil si cestou brýle. Od té doby se počalo netušeně bolestné trápení Vasila Osipoviče.

Dříve měl jakousi lživou naději, kterou pokoutně živil, nyní již nebylo této naděje. Jeho notesy ležely ladem, prášilo se na ně, potřeb přibývalo, ale Vasil Osipovič jaksi váhal je zaregistrovat. Bál se očí své ženy, bál se očí svých dětí, myslel si: „Sednu ke stolu, namočím pero a oni se mi začnou smát.“ Ďábel ho počal pokoušet, onen všetečný, zlomyslný ďábel, který se vždy točí kolem zoufalých lidí. Šel domů z banky Vasil a ďábel mu našeptával do ucha: „Hle, tam sis představoval skalku a nad ní malý vodotrysk!“ Postavil se Vasil vedle své knihovny a ďábel ho upozorňoval: „Vidíš, tam sis představoval takovou a takovou knihu v takové a takové vazbě!“ Chodil smuten Vasil Osipovič a bídný, neodbytný ďábel chodil za ním krok co krok. Tuze se Vasil Osipovič litoval a byl upřímně nešťasten. Ale tehdy mu nebylo už osmatřicet let, bylo mu skoro jednačtyřicet, a právě se počala první ruská revoluce a hned po ní druhá.

Nedobře bylo Slovkinovi za revoluce, tak mu bylo, že zbytečno o tom vyprávět. Více žilo lidí indiferentních, více se jich strachy potilo, strádalo, hladovělo. Opravdu, netřeba vyprávět. Neúřadovalo se v char-kovské bance, ukázalo se nutné jinak si chleba vydělávat, ale paže Vasila Osipoviče, navyklé jen perem vládnouti, byly malátné. Šestero řemesel měl Vasil Osipovič v oné zlé době, a žádné se mu nelíbilo, žádné neneslo tolik, co zlaté časy v charkovské bance (ač jimi předtím leckdy opovrhoval). V tom však nevězí tragédie Vasila Osipoviče Slovkina, vždyť konečně ze všeho dobře vyšel, on, jeho žena i obě děti. Tragédie vězí v čemsi jiném — ač — je to vůbec nějaká tragédie?

Stalo se, že užili domku Vasila Osipoviče k čemusi velmi ponurému, hrozno o tom mluvit. Tam, kde kvetly Slovkinovy růže, odstřelovali kontrarevolucionáře. Kdož ví, snad chtěli písaře trochu postrašit, podle nich, možná, byly k tomu důvody. Tam, kde kvetly kdysi Slovkinovy růže, vyrostlo osm chatrných pahrbků a pod nimi leželi ti, kteří byli přinuceni porušit půvab písařových záhonů jistou truchlivou prací pod dohledem. Pod nimi ležely motykami překopané kořeny Slovkinových růží. Tam ležela jedna velká Slovkinova životní radost.

To nebylo však jediné, co se stalo. Nesmíme se divit, že rudoarmejci byli tehda příliš, až příliš obhroublí, a když se jednou nastěhovali do Slovkinova bytu a tepla v domě nebylo, rozhodli se topit jeho knihami. Žalno bylo pohledět na to, co oheň trávil, i na toho, který se na pustošení mlčky a pochmurně díval. Hle v krbu hynula druhá Slovkinova velká životní radost. Ale to také ještě není všechno, co se stalo, opravdu, není to ještě všechno, shořela Slovkinovi, shořela mu i jeho největší starost. Kdysi vzplanul dům. Netřeba se dohadovat, proč vzplanul, zkrátka vzplanul, v oné pohnuté době nebylo vhodné ptát se po příčinách. Zachránil Vasil Osipovič a jeho žena a jeho dvě děti nic více a nic méně než holý život. V ohni vzaly za své i Slovkinovy notesy.

Smuten chodil písař, který už nebyl písařem, smuten chodil jistý čas, až náhle — ne, spíše pozvolna počala se jeho tvář vyjasňovat. Nebylo registrů, nebylo notesů, nebylo nesmyslných plánů a marných tužeb. Rozumíte? Život se stal rázem jednodušší. Vyjasňovat se počala — pozvolna — tvář Vasila Osipoviče, až se nadobro vyjasnila. Shořely notesy — bůh s nimi — shořely i Slovkinovy veliké, únavné, jako můra těžké a k ničemu nepotřebné trudy.

Tehdy položila Marie Makarevna opět paže na rámě Vasila Osipoviče — to bylo už v komunálním bytě v podpodlaží — a zeptala se muže starostlivě, hladíc mu vlasy:

„Vasile, směješ se bez příčiny, veselíš se, jako by se bylo nic zlého nestalo, netrápí tě snad něco přespříliš mnoho? Nebolívá tě snad často hlava? Jaké chováš podivné a nebezpečné plány?“ Netřeba vysvětlovati, z čeho Marie Vasila podezírala, co si žena v mužově hlavě vidět představovala.

Podíval se Vasil Osipovič na Marii Makarevnu jasným pohledem a takto promluvil:

„Slyš, Marie Makarevno, co ti povím. Věc je velmi vážná, mohlo by se říci, že poněkud nesrozumitelná, ale my spolu na světě přešli už mnoho dobrého i zlého, nebylo by pěkné domnívat se, že mi neporozumíš. Hleď, byla kdysi jistá minulost, už jí není. Truchlil jsem nad ní tak, jako se truchlí nad rakví, nyní se mi však rozjasnívá, že jaksi nebylo nad čím truchlit. Růže, knihy, dům, všechny ty dostižitelné i nedostižitelné potřeby — zbytečné, víš? Nač to? Zdalipak chápeš? Odkudsi to přišlo, ze zvyku, z dívání na jiné lidi, jak žijí, z nudy, z blahobytu. Cosi bylo, chtělo se, aby toho bylo více, aby bylo všechno, co se dá nasbírati. Proč? Sám nevím. Dnes už opravdu nevím. Tehdy se slučovalo — každý slučoval — vidět a mít. Viděl jsem a chtěl jsem mít. Nemohl jsem mít, toužil jsem mít, abych nezapomněl toužit, učinil jsem si záznam v notesu. Jsme u toho — u notesu. Jak nestvůrné! Mrtvé touhy. Kolumbárium. Opájel jsem se čímsi neživým, docela zbytečným. Tolik let jsem pro to utratil! Možná, že každý měl své notesy, své registry, možná, že neměl, nezáleží na tom. Srdce lidí byla právě tak papírová, právě tak falešná. Po nepotřebném se toužilo. Pro bezdůvodné se žilo. Zrovna tak musel i život vypadat. Začíná se nově. Co myslíš, jsem už tak stár, že nemohu začít nově? Notesy shořely. Jak dobře, že shořely!“

Tehdy stiskla Marie Makarevna pevněji hlavu Vasila Osipoviče a horká slza skanula na jeho vlasy. „Netřeba,“ pravila, „netřeba, Vasile Osipoviči!“ Nebohá, dosud se snad domnívala, že se Vasil zbláznil, že blouzní. Byla příliš ženou a příliš málo věřila v změny.

Ještě jednou se na ni zadíval Vasil Osipovič jasným pohledem, vzal ji za ruku, objal ji kolem pasu a přiměl ji jíti na dlouhou, předlouhou procházku, po celou cestu k ní vytrvale mluvil. Vyprávěl jí o mrtvém světě, kde jich tisíce muselo hynout, aby jeden mohl plně žít. Ujišťoval ji, že moudrost je obludná, je-li pěstována ve sklenících, a ctnost lživá, byla-li vynalezena jen proto, aby se jedni lišili od druhých. Tvrdil, že svět zhyne, nezdaří-li se, aby práci byla dána vyšší cena než nicnedělání, nezdaří-li se z kořene vyhubit hromadění majetku, vlastnění země, touhu po moci, nudu a notesy. Vychvaloval sladkost pocitu nic nemít a o nic se nebát, ryzost únavy, neposkvrněné chamtivostí, radost ze společné práce k společnému cíli pro děti své i pro děti celého světa. Nové se zmocnily Vasila Osipoviče naděje, ty však už nebyly papírové. A když se vraceli z dlouhé, předlouhé procházky, jasně se dívaly oči Marie Makarevny. V nich byla také jakási nová naděje. Proč? Doufejme, že uvěřila, že Vasil Osipovič měl dosti důvodů, aby zapomněl na své notesy.

Zde končí naše povídka o Vasilu Osipoviči Slovkinu. Kdo si myslí, že nebyla zajímavá, velmi se mýlí. Je mnohem zajímavější, co se odehraje skrytě a co vyrostlo z krůpějky krve, zasazené v brázdu, než co bylo vytvořeno divokou a pochybnou fantazií. Snad si někdo pomyslí, že povídka nekončí, poněvadž není naznačeno, co se se Slovkinem dále dělo. Ale věru, to již opravdu není zapotřebí nikomu vymlouvat.

/ 1932 /

Apríl

Dubnové přeháňky se střídají se sluncem. Chvilku déšť, chvilku suché, sněhové krupky, které ihned tají, vítr burácí a opět se utišuje. Příkrá cestička na Letnou je vlhká a jiskří drobounkými kapkami v pomíjivých záblescích slunce zpod inkoustových mraků. Šeříky mají obrovské, nalité, zelené palice pupenů, forzýtie pukají. Fialky kvetou pod keři.

„Jednou v dubnu jsem seděl právě na téhle lavičce,“ ukazoval holí Kalvach. „To jsem byl skoro ještě chlapec a jen zpolovice hotový člověk. Četl jsem v knize — myslím, že to byl Dykův Konec Hackenschmiedův. Nebylo to ještě příliš vábné sedět, třebas byl krásný, slunečný den. Za chvíli jsem byl prostydlý. Vstal jsem a šel bez cíle s prstem mezi listy.“

„Já vím — a pak jsi se setkal poprvé s královnou svého srdce,“ usmíval se Faustus.

„Ne, počkej, nebylo to nic podobného,“ ohrazoval se Kalvach. „Jde jen o takový zvláštní, mohutný vjem — ryze citový vjem, žádná epika. Ostatně — kéž bych ji byl tenkrát potkal! Byl jsem právě nejlépe připraven ji potkat. Nemáš mne ale vyrušovat, je to tak jemné, co mám na mysli, snadno bych mohl ztratit nit. — Tak tedy jsem šel, a nevím ani jak, octl jsem se dole v ulicích. Tam bylo mnohem tepleji, vítr tam tak nedorážel. Zapadalo slunce a všechno bylo jen svrchu ozářené. Domy nahoře zlaté, dole stinné. Nedá se to ovšem vylíčit ani vysvětlit, ale tenkrát jsem v sobě zčistajasna pocítil jaro. Nevýslovně sladkou vlnu, zvoucí na toulky, na cestu do neznáma, rozkošný pocit svobody a neslýchaných možností, něco zpěvného a klidného zároveň, uvědomění zdraví a síly. Ne, nebylo to nic, co bych dnes mohl dobře popsat, a přece — jak mi to utkvělo! Připadá mi, jako by se mi to bylo přihodilo jen jedinkrát v životě. Vlastně ani nepamatuji, že by se to bylo kdy opakovalo. Já vím, myslíš, že blábolím. Rozhodně jsi mi nerozuměl.“

„Nu a co bylo dál?“ pobízel Faustus.

„Neříkal jsem, že bylo něco dál. Prostě jsem šel ulicí, na každém jsem našel něco zajímavého nebo milého. Měl jsem překypující vědomí, jak krásné je být mlád. Bylo to takové, jako by se mělo stát něco pro mne významného a velikého.“

„A nestalo se nic.“

„Vůbec nic. Tak to ale bývá. Celá ta věc nějak skončila — už ani nevím kde. Možná že v hospodě. Nebo v mnohomluvnosti. Vypotřebovalo se to a už to nebylo.

Třebas jsem čekal, že se mi o tom bude alespoň v noci zdát. Že to, co mne nepotkalo ve skutečnosti, navštíví mne v noci. V noci však nebylo snů. Ráno kocovina. Bolení hlavy. Pád. To je podle tvého — ne? To jsi chtěl ze mne dostat svými nevhodnými poznámkami.“

„Ne, to jsem z tebe nechtěl dostat.“

„Eh,“ mával holí Kalvach, „taková nerozumná vyšlehnutí marnotratných plamínků má na svědomí vždycky jen jaro. Nic jiného než jaro. Jindy se to nepřihází — a člověk musí být mlád. Léto — podzim — ani si nedovedu představit, že by něco podobného přišlo. To už je člověk nabažen slunce a všeho, takové novoty už v něm nevzklíčí.“

„Ne, to ne, to se zase mýlíš,“ ožil Faustus. „Zcela jistě se mýlíš. Já docela určitě vím — ostatně mám to v živé paměti — není tomu tak dávno. Poslyš, i zima to může dát, a není to o nic horší než to, o čem jsi vyprávěl. Předloni? Ne — loni to bylo. Jen si představ takové překvapení zimou, zrovna takové jako jarem. Nepomíjející dojem a přidružily se k němu jisté okolnosti. Počkej, pokusím se seřadit to v hlavě. Tedy zima — ovšem, a k tomu lyže. Ty věci k sobě patří.

Byl jsem už od podzimu řádně přepracován, k tomu se přidaly dětské nemoci, jedna za druhou. Žena říkala každý den: Ty špatně vypadáš! Jen z toho věčného připomínání jsem byl zbytečně podrážděný. Měl by ses z toho hledět trochu dostat — neustávala na mne naléhat. Konečně jsem si dal říct — měl jsem toho všeho dost. Sehnal jsem si z půdy lyžařské šaty, opatřil boty, dokoupil nějaké drobnosti a skoro bez plánu jsem se vydal na neděli do hor.“

„Jen povídej, povídej, já tě nebudu vyrušovat,“ nesmiřitelně podotkl Kalvach.

Faustus byl tak zaujat, že poznámku nadobro přeslechl.

„Na nádraží jsem byl ovšem ještě velmi hloupým a starostlivým tatíkem, který si myslí, že bez něho to nepůjde doma ani na ten jediný den. Vlastně ani nemohu říci, že bych se byl na ten výlet nějak zvlášť těšil. Od posledních výprav na lyže uplynula řada let, odcizil jsem se sportu a všem těm věcem. A jak vypadá zima tady v Praze, víš dobře sám. Valné laskominy nedostaneš z toho poprašku, který rychle ztaje a nechá po sobě jen černé bláto a nevysychající louže.

Oknem vlaku nebylo vidět ovšem nic zvláštního — holé meze, zmrzlé kaluže, to bylo všechno. Ani se nechtělo věřit, že někde leží dvoumetrové závěje a lidé blouzní a mrznou v mlze bez konce. Z nedostatku zaměstnání jsem pozoroval společnost vedle sebe. Byla to dvě děvčata a tři páni — ovšem v lyžařském, a s cílem do hor — jako já. Vesměs mladí lidé. To víš, my otcové mezi takovými vypadáme, jako bychom si na lyžaře jen hráli. Chtěj nechtěj musíme se těm mladým obdivovat. Mají ve svých sportovních šatech a ve své bezstarostnosti jinou rutinu. Již ty jejich nadehtované lyže voněly — či páchly — opravdovostí.

Jeden z těch mládenců byl podoben výru, malý obličej na dlouhém krku, tenký zahnutý nos a brýle. Když se smál, nos mu visel přes ústa jako zoban. Podoby dvou dalších pánů a dívky mi již vymizely z paměti, zato ta druhá dívka! Chtěj nechtěj musel jsem na ni opět a opět po očku hledět. Nebyla nějak zvlášť krásná, rozhodně však velmi hezká. Vlasy měla hodně světlé s jistým nádechem do zlatova, ale jen velmi jemným. Pleť měla malounko snědou a ochmýřenou, snad broskvovou, ale ne, to není to pravé. Jakýsi nádech medové barvy ve všem. A modré, temné a čímsi hluboké, velmi vážné oči. Byla velmi klidná a prostá. Nohy měla neustále jaksi způsobně vedle sebe jako holčička ve škole. Na tváři měla škráb do krvava, který byl svým způsobem půvabný, odhaloval vnitřek, barvu podkoží, připadalo mi to jako jizva z boje nebo něco takového, co bychom rádi hladili a líbali, laskali a ošetřovali. Byl jsem cestou velmi zaujat právě jen jí — totiž, ne právě jí, ale jejím rozumným mládím, lépe řečeno vůbec mládím. Nerad bych, abys mi špatně rozuměl.“

„Ne, ne, kdepak, jen to ne,“ hučel si pro sebe Kalvach.

„Ani nevím dobře, kde jsem počal pozorovat první sníh. Potom — za Pakou — to byly již nekonečné bílé plochy. Ani nevíš, jak mne tehdy naladila první nová stopa ve sněhu, kterou jsem postřehl na jednom maličkém nádraží. Tedy opravdový sníh, opravdová zima! Venku se temnělo, musel jsem napínat zrak, abych viděl více než pouhý obraz své hlavy ve skle. Bílé dálky! A křižovaly je rudé jiskry, déšť rudých jisker, jako běžící nitě, jako stehy na obrovském plátně.

Vystupoval jsem ve Vrchlabí a tam se mi také společnost z kupé ztratila z očí. Uchvátily mne jiné dojmy. Dojmy horského, sportovního městečka v plném zimním ruchu. Autobusy očekávající lyžaře. Spousta všelijakých vozidel, kocábky tažené koněm a zvonící rolničkami. Všechno to tam nasedalo v divoké změti — samá snaha ještě dnes, rychle, dostat se do Špindlu. Frkalo to a odjíždělo, jeden vůz za druhým, lyže na zádi trčely jako sirky v hospodském sirníčku. Věř, bylo mi, jako když do mne vjede elektrická jiskra. Horečka zúčastnit se toho všeho, mít z toho také svůj díl. Nechuť a starosti, všechno bylo zapomenuto. Ani nevím, jak jsem se dostal do vozu, malého osobního vozu, který odvážel manželský pár na Benecko. Bylo mi opravdu zcela jedno, kam jedu.

Večer a v noci — příjemný odpočinek v horském hotelu, hluk a smích všech těch poblázněných lidí, pokojíček malinký jako kupé s jedním oknem, ale velmi milý — to všechno nebylo ještě nic — to pravé přišlo teprve ráno. Prostě jsem nemohl dospat. Snídal jsem dole v hostinské místnosti ještě skoro sám. Nebylo sice právě pěkně, chumelilo a chumelenice zastírala obzor, ale já si jel k lesu.

Povídal jsi, jak se v tobě probudilo jaro, když jsi v takový dubnový podvečer bloudil po nábřeží, mlád a plný slibů a nadějí. Já jezdil sám a sám lesem po nevyznačených cestách, po sněhu ještě panenském, a byl jsem k prasknutí naplněn zimním štěstím. Takový les v zimě, hochu, v neustálém, tichém a chvatném padání vloček, v neustálém vršení sněhu, měkkém a nepozorovatelném, ani smykání vlastních lyží neslyšíš — pak splyneš celý do rytmu jízdy, sjíždíš a vyjíždíš — věř, jel bys stále a nechtěl se nikdy vracet.

Nemohu se vyjádřit, jako ty ses nemohl vyjádřit. Říci, že jsem byl opojen, to je málo. Jel jsem, myšlenky se střídaly jasně a bezpečně, nebylo mi do zpěvu, bylo mi do ticha. Nemusel jsem se zastavovat, abych se díval. Míjelo to pomalu okolo mne a nové se objevovalo. Osamělé stromy jako skupiny poutníků v kápích, zapadané paseky, zvlněné vespod spícími smrčky, telegrafní tyče, oteklé sněhem, obloha nad samou hlavou v neustálém sesouvání, sníh na stromech, sníh na šatech, sníh na lyžích. Blaho novosti, dokonalé blaho novosti, nálada, která se nevrací podruhé. Domníval jsem se, že jsem jiným člověkem, než jakým jsem se dosud znal, chlapcem bez závazků, s nekonečnou svobodou před sebou, sportovcem jako ostatní, mladým chlapíkem, svižným a odvážným.

Sotva jsem poobědval, vyjel jsem si opět, tentokrát jinou cestou, nahoru k vyhlídkové restauraci. Okouzlení ze mne ještě nespadlo, nebyl jsem ani znaven, ani nasycen. A měl jsem o mnoho více štěstí než ty tenkrát zjara. Pod samým lesem dohonil jsem drobnou, volně se sunoucí postavičku. Nevíš, jak se mi srdce rozbušilo opravdovou radostí. Byla to holčička z vlaku. To zde ještě scházelo. Již jen to poslední scházelo, aby to bylo úplné.

Mezi lyžaři není třeba zvláštních obřadností. Všichni jsou si čímsi rovni. Mladí starým, staří mladým. Dres je cosi jako uniforma. Vyznačuje společný zájem lidí, kteří si nepřekážejí. Poznala mne, jak jsem na ni zavolal. Přidal jsem se k ní beze všech okolků.

Víš, za jiných okolností než na lyžích byl bych se asi choval pantatíkovsky, protektorsky, z výše — jak se sluší. Nyní jsem byl mlád a jednal jsem samozřejmě, jako bych byl mlád. Připadla mi jako malý důstojnícek — nevím proč se mi vloudilo toto přirovnání, byla ale tak přímá, útlá a důstojná. Z prvního rozhovoru vyznělo, že je studentka. Smál jsem se, že je mezi námi rozdíl nejmíň patnácti let. ,Když jsem dělal maturitu, rostly vám první stoličky.‘ Nemínil jsem se tím nad ni vyvyšovat. Bylo mi to jen hrozně k smíchu, nebál jsem se vytyčovat rozdíl věku — byl jsem mlád.

Její malá jizva se rděla mrazem. Chovala se stejně klidně jako ve vlaku. Povídal-li jsem něco, vážila to svýma hlubokýma očima. Zrcadlila se v nich všechna má slova. Žertoval jsem, ale žerty tály v jejích očích a překvapovaly její rozšafnost. Byl jsem to já, kdo se musel zříci své bujnosti a činit se, abych se zdál trochu usedlým. Tak jsme se stali druhy na své krátké cestě.

Její jméno — moje jméno — to nepatřilo k naší svobodě. Neptal jsem se a nevím. Nemá jméno. Je víc než pouhým jménem. — Do vrchu jsme se přímo loudali. Chvílemi se zastavovala a hleděla na mne s úsměvem, který zářil medem. Jako její pleť a jako její vlasy. Chumelenice ustala, objevily se nejbližší obzory. Ukazoval jsem jí svět pod sebou, jako by to byl svět můj, jako by to bylo moje království. Ostatně měl jsem proč — byl jsem odtud rodem a celá ta země byla má známá země. Vrcholy a vrcholky, osady a chaty. Sešli jsme trochu z cesty a stanuli nad průsekem, pod kterým byla bílá propast svahu. Tam je Kotel a tam je údolí Kůželského potoka, tam leží Vítkovice, tam Křižlice s dvěma kostelíky.

Opět jsme se hnuli a nyní jsme museli vyšlapávat nové stopy, a šlo to ještě volněji než předtím. Na příkrém svahu jí sklouzla lyže a ona poklekla na koleno. Podal jsem jí ruku, ale přijala ji váhavě. ,Vždyť jste přece dáma,‘ vysvětloval jsem se smíchem.

,Dáma? Jak to — dáma?‘

,Přece trochu. Svým způsobem. Víte — dáma, to je ochrana. Ochrana před důvěrností, před nejistotou, před celým světem. Stačí, abyste se nemile překvapila, a vklouznete pod krunýř dámy. Je vám známý a blízký, vsaďte se.‘

Nevklouzla pod něj — mýlil jsem se. Zůstala prostá a blízká. Šli jsme vedle sebe těsně, že jsme do sebe naráželi při výkyvech stoupajících kyčli. Naše hole o sebe třeskaly.

Jako rytířské klání — povídal jsem a myslel na rytíře v modrém dresu, s hrdými ústy a se sportovní kázní na čele. Představoval jsem si, jak asi by překonávala smrtelnou únavu daleké túry, vichřice nenadálých smrští na holých pláních, zimu, hlad, nejistotu ztracené cesty a zoufalství blížící se noci bez záchrany. Ptal jsem se na její lyžařské zážitky. Lyžařila již léta. Zkusila leccos. Nechlubila se ale, vyprávěla to, co druh mohl stejně dobře znát, a snažila se o právo rovnocennosti. Měla ho mít. Patřilo jí. Nebylo možné upírat jí hrdinství prostoty a schopnosti být hrdinou.

Byla ubytována tam nahoře na kopci. Nyní jde zas ke své společnosti, vezme batoh a pojede na nádraží. Poslouchal jsem to všechno, ale ještě jsem nepocítil hrůzu rozloučení. Opět se smračilo do chumelenice. Líbilo se nám to. Padla kolem nás stěna, která nás činila samotny v neprůhledném prostoru. Snila o své příští samostatnosti. ,Udělám si život podle svého. Budu mít mužský pokojík s cigaretami. Kouřím ráda. Mám ráda samotu. Mám ráda svobodu. Ničemu nevěřím, nedám se nikým přesvědčit o oprávněnosti zkušeností a o oprávněnosti řádů. Mám ráda statečná dobrodružství. Ráda měřím síly se silným. Povznáší mne, cítím-li zdraví a schopnost soutěže.‘

Vyprávěl jsem jí prostě a bez chlouby a bolesti o životě, který nemá tužby, ale skutečnosti a minulosti. Neříkal jsem: chtěl bych, mám rád, musím, nevěřím, ale měl jsem, musel jsem, opustil jsem. Byla to slova o tom, co není a co nebude. Chtíval jsem kdysi, nyní již netřeba chtít. Plány prchly ze dna mých očí. Ruce mám prázdné — prázdné a zbytečné. Nebyl jsem melancholický. Dívala se na: mne zvídavýma, jasnýma očima, vážila a zkoumala.

,Jak jste mladá,‘ — smál jsem se jejímu vážení, jež bylo jen črtami v zimním vzduchu. ,Někdy se vám povede rovná čára — ale ruka není stále stejně silná. Důstojníčku...‘

Proč to? Tak jsem jí to vysvětlil. Zatesknila po tom, po čem jsem věděl, že zateskní, že není mužem. Vyprávěl jsem jí, jak jsem teskníval jako jinoch, že nejsem děvčetem. ,Byly tak silné a sebejisté, víte, v onom věku, kdy my byli ještě rozbředlými chlapci. Záviděl jsem jim. První láska — není než závist.‘

,Závist?‘ — ,Závidíme půvab a měnící se tvary, to, co činí ženství krutým a bolestným, budoucí bolest a rány, jež uděláme, závidíme hebkost a útlost půvabů, něhu a zářivost. Závidím vám...‘

,To je — závist?‘

,Závidím vám, a něco mne opojuje. Opojuje mne sníh, svoboda a jizva na vaší tváři. Vypadá to vznešeně a nabubřele, ale lživé to není. Proč bych lhal, když mohu dosáhnout jen stisku ruky na odchodu? Sešli jsme se a už se nikdy neuvidíme. Nejsem okouzlující, abych okouzloval, nejsem mladý, abych si hrál s okouzleními. Pro mne není již slovo hra a úsměv ješitnosti. Závidím mládí a chtěl bych jít ještě dlouho takhle s vámi krok vedle kroku.‘

,Můžeme oba mluvit o vzácné chvíli — o vzácné chvíli v sobě i okolo sebe. Klid mne objímá. Mír mne ovívá. Víte, že mám trochu slabé srdce?‘ Bylo to řečeno a já se o ni lekl jako o milenku. Sevřelo se mi mé vlastní srdce.

Stála, a že stála o něco výše, zdála se větší a já rukou nechvějivou a klidnou pohladil ji po tváři jako dítě a na malé, krvavé a zimou ztemnělé jizvě jsem utkvěl jako na květu a cítil jsem tu maličkou bolest až v jihnoucích útrobách. A děvčátko důstojníček zíralo do tváře bledému ještě půlměsíci, který vyplul v prorvě bílých valících se oblaků na nevelikém blankytu nebe, a její zorničky byly široké a nesmírně černé.

Opakoval jsem s úsměvem: ,A tak se už nikdy neuvidíme.‘ A tu jsem ji políbil. Měla rty studené a zoubky pevné a nezavírala oči a usmála se a nechávala se líbat a já byl mlád a studené a čisté mládí stálo vedle mne, okrášlené sněhem a zrosené jinovatkou.“

Faustus se odmlčel, dívaje se blouznivě dolů na Prahu. Nějaký starý pán stál nedaleko a s dlaní plnou drobtů lákal kosa. Stmívalo se nejpodivuhodnějším ze všech stmívání. Zpod mraků vycházela citrónová záře a na tři strany sálaly snopy paprsků.

„Tak tedy — tím končí tvoje příhoda,“ pravil stísněně Kalvach a plul očima do dálek za vlastními vidinami.

„Ano,“ kuse odpověděl Faustus. Jeho pohled pomalu chladl a stával se zasmušilým. Kráčeli vedle sebe mlčky.

„Hleďme, jaké jsi zažil dobrodružství!“ promluvil Kalvach první, s nádechem závisti v hlase. Nedaleko byla ulice a v ní zvonily tramvaje.

„Dobrodružství!“ pravil Faustus zlobně a pohlédl zpod víček na přítele. Potom zpokorněl a stal se tichým a velmi unaveným.

„Všechno to bylo pravda,“ usmál se po chvíli smutně a vážně, „jen to nebylo pravda, že jsme sešli z cesty, že jsem ji hladil po tváři a že jsme hovořili tak důvěrně. — Nepředělal jsem se, mládí jsem nedohonil. Bylo mezi námi těch patnáct let. Rozloučil jsem se s ní opravdu — nikdy na shledanou, a se smutkem — ale nelíbali jsme se. Ani jednou jsem ji nepolíbil.“

„Víš,“ končil prostě, „jel jsem pomalu dolů sám a cestou jsem mnoho kouřil — to bylo všechno.“

Kalvach vztáhl ruku, podíval se pátravě po obloze. „Hleďme — prší!“ A nad čímsi si spokojeně oddechl.

„Ach ne,“ opravil ho Faustus sklesle, „vždyť je to sníh!“

A opravdu je to vločka, která taje na Kalvachově dlani, a nyní již se snáší druhá — třetí — čtvrtá. Krouží váhavě, kladou se nejistě, jako by se styděly, jako by věděly, že jsou dokonale marné. Bílý oblak je potměšile rozhazuje, zatímco slunce si ustýlá do krvava, neboť je duben, měsíc překypujících nálad a nestydatých lží, měsíc klamu a špatných šprýmů, nadějí a přeceňování. Duben, měsíc slibující jaro — a připomínající zimu.

/ 1933 /

Prodavač času

Sňala ruku s jeho hrudi a kamarádsky mu vsunula paži pod loket. Zběžně se ohlédla po hudebnících, kteří právě odkládali nástroje.

„Teď tak hned nezačnou,“ řekla.

Chvatně si pročísla kadeř nad čelem, ohmatala uzel na temeni a teprve potom se s ním dala do poklidné procházky.

„Došli jsme tedy tak daleko, že jste se konečně přiznal. Ne, ne, počkejte!“ Lehce se dotkla ukazovákem jeho úst. „Až potom budete mluvit. Chtěla jsem vás přesvědčit, že znám vaše jméno. Docela zbytečně si namlouváte, že tu jste cizí. Osobnosti. Cha! Jaképak osobnosti? Patříte sem jako kdokoli jiný. Však vy dobře víte, že nelžu. Popíši vám jeden váš obraz. Chcete? Úplně barbarský obraz, víte? Tůň modrá jako šmolka a v ní černé stíny, nad vodou bílé domky s červenými střechami, s drze červenými střechami. Nad vším tím stráň a jen docela malinký kousek oblohy. Jako by se vám to bylo nevešlo na plátno, tak je to ze všech stran osekané. Jakpak se to jmenovalo?“

„Moráňská samota.“

„Ano, ano!“ Zatleskala rukama s přepjatou koketností. „Moráňská samota. Ta sama dokazuje, že jste umělec. A ještě jeden obraz vám popíši.“

„K třetímu se už nedostanete.“

„Mlčte, prosím vás, a nevyrušujte.“ Zamračila se, ale tvář se jí hned zas rozjasnila. Nebyla vlastně už tak mladá, jakou se stavěla, v jejím zjevu však přesto bylo něco motýlího. Úplný opak jeho postavy! Krátká a silná šíje, hlava jakoby strnulá, obličej příliš plochý, topornost rukou i nohou. Váhavost. Opatrnost. Téměř nevraživost. „Máte pořád jen samé námitky. Ani to není slušné, odporovat dámě. Ostatně — jistěže jste mě chtěl posadit. Řekněte pravdu, viďte, že jste chtěl?“

Zavrtěl hlavou se vší rozhodností.

„Druhý váš obraz je úplně šedý. Slunce zapadá a jeho odraz ve vodě je zlatý. Rozstřikuje se, jako by tam bylo právě něco vybuchlo. Jak jste, prosím vás, udělal tu zlatou barvu? A proč máte všude samou vodu?“

„Odvždycky mám rád vodu.“

„To jste jistě ze mlýna. Řekněte, řekněte, že jste ze mlýna?“ Rozhlédla se kolem sebe, jako by se chtěla pochlubit svým důvtipem. Cožpak ji mohl někdo slyšet? Za několika oleandry cinkaly sklenky a rozhovor splýval v jednotvárný šum. Nikdo si jich nevšímal, byli zcela samotni v tom množství.

„Kdybych byl ze mlýna,“ řekl s úsměvem stejně těžkým, jako byly jeho ruce a nohy, „kdybych byl ze mlýna, byl bych dnes mlynářem.“

„I kdybyste byl ze mlýna,“ zazpívala svéhlavě, „byl byste stejně malířem.“

„Nejsem malířem,“ řekl temně.

„Bože,“ zafňukala, „mám já to s vámi kříž. A čím jste tedy?“

„Jsem docela něčím jiným než malířem.“

„A čím tedy? Čím? Čím? Čím?“

„Prodavačem času.“

„Cože? Prodavačem času?“

„Ano, jsem však právě vyprodán. Nemohu prozatím dámě posloužit.“

„Co to povídáte?“ A dala se do smíchu. Domnívala se, že se konečně zachytil za cíp snadné, galantní zábavy.

Mnul si tvrdé, hranaté čelo, ale neusmíval se. „Bývaly doby, kdy jsem ho měl nadbytek, ale teď už nemám. To ovšem znamená, že obchody jdou dobře. Viděla jste někdy obchodníka, který by naříkal, že je vyprodán?“

„Ne,“ řekla s líčenou vážností, v snaze přizpůsobit se jeho tónu, „to jsem neviděla.“

„Ani já nejsem takovým obchodníkem. Přesto, věřte mi, přesto bych byl rád, kdyby obchody šly hůře. Tímto způsobem totiž myslí druhá, černá část mého nitra. Ta bílá strana je spokojena, ta bílá má chřestítko a cvrká jím do taktu před malým dětským nosíkem. Vy přece víte, že mám děti?“

„Děti?“ podivila se zklamaně. „Ne, to jsem nevěděla.“

„Ach, dokonce tři. Opravdu, tři děti. Víte, proto jsem se stal prodavačem času — abyste mi rozuměla. Když jsem byl ještě malířem, tenkrát v dávné minulosti, kdy ten druhý se smál, ten černý bez chřestítka, poznal jsem jednu slečnu. Vlastně to ani žádná slečna nebyla.“

„Ano, vypravujte,“ řekla se skloněnou hlavou, rovnajíc krok do volného taktu rozumné procházky.

„Má matka — mám už jen matku — bydlívala ve čtvrtém patře starého činžáku. Její dveře byly hrozně oprýskané a proti těmto dveřím byly neméně oprýskané dveře. Tam bydlela ta slečna u své provdané sestry. Manžel její sestry byl přísný úředník. Měli několik dětí. Když jsem ráno vycházel z bytu, cídila ta slečna před svými oprýskanými dveřmi tři páry velikých bot a čtyři páry malých. Cídila pilně, její světlé vlasy se třásly do taktu, i její bluzička se třásla. Vždycky po mně blýskla plachým pohledem bez úsměvu. A cídila dál.“

„Ano, dál — ale jen dál, dál,“ napomínala ho, když se odmlčel.

„Nu a potom jsme se s tou slečnou vzali. Já jsem maloval a ona si opatřila nějaké šití. Ještě to jaksi šlo. Potom ale přišel Petříček.“

„Petříček?“

„Ano. Já se totiž také jmenuji Petr a můj hoch se jmenuje po mně Petříček. Och, tenkrát jsem měl ještě mnoho svého vlastního volného času! Měl jsem mnoho času a málo přátel. Mé obrazy se neprodávaly. Řekl jsem si: Což abys, když neprodáváš obrazy, kterými zabíjíš svůj sladký volný čas, což abys trochu toho času odprodal? Udělal jsem to. Rozumíte již?“

„Trochu rozumím, ale jen povídejte dál.“

„Naskytlo se tohle: v naší ulici umřel trafikant, invalida. Jeho žena — trochu jsme se znali — si nevěděla rady se všemi těmi trafikantskými počty. Prosila mě, jestli bych jí každý večer nepřišel dát do pořádku tržbu. Mrtvý trafikant byl totiž náramně pořádný člověk a vedl dokonce jakési účetnictví. Hodina, ani ne celá hodina denně. To se mi ovšem hodilo. Dostával jsem plat.“

„Prodal jste jednu hodinu. Měl jste však ještě dostatek vlastních volných hodin. Maloval jste a večer jste pomáhal trafikantce. Byla hezká?“

„Je to stará paní. Koupila ode mne první hodinu. Druhé dvě koupil obchodník střižním zbožím. Koupil je docela lacino, ujišťuji vás, sám mne o ně přišel požádat. Doslechl se totiž o trafikantce. Je příliš lakomý, aby zaměstnával účetního. Zatím šlo jen o večerní hodiny. Večerní hodiny jsou pro malíře chvílí k procházce, chvílí s lulkou v zubech, však to víte. Malířský čas je jasný den, slunce, světlo.“

„Slunce a světlo,“ slabikovala po něm poslušně. „Zalíbilo se mi prodávat čas. Bylo to výnosnější než malování. Po Petříčkovi se narodil Slávek. Jména děti volila má žena. Byla to jména, o nichž snila, když cídívala svou denní dávku sedmi párů bot. Dosud jsem prodával, jak se říká, v malém. Našla se však šťastná příležitost prodat ve velkém. Advokát potřeboval opisovače a já dovedu psát na stroji. Ne, nejsem ze mlýna. Můj nebožtík otec měl rozmnožovací ústav. Víte, co to je, rozmnožovací ústav? K takovému podniku patří starý psací stroj a cyklostyl. Hromady papíru, dýmka, brýle, chudoba — a pak už nic.“

„Platil vám hodně ten advokát?“

„Dopoledne,“ pravil zasmušile, „bylo vyprodáno. Dvě jasné odpolední hodiny byly taktéž prodány. A byl prodán i večer. Zůstala mi ještě neděle.“

Vážila v prstech pápeří růžové stuhy: „Malovat v neděli — malovat jen v neděli je poněkud málo!“

„Trafikantka, ta si mne váží. Jakmile se ponořím do jejího účetnictví, chodí okolo mne jen po špičkách. Obchodník se suknem je blahovolný pán. Klade mi přátelsky ruku na rameno a mluví odborně o malířské bídě. Má na čele tolik vrásek, kolik jsem jich dosud nespatřil u žádného člověka na světě. Dívám se často s úžasem na jeho obličej a on se domnívá, že samou vděčností za chléb, který mi dává, se snažím z jeho očí vyčíst kdejaké přání. Je moudrý a úspěšný obchodník, má však děti, které se špatně učí. Potřásaje v kapse klíči, nabídl mi jednou, že by ode mne odkoupil i kousek mé neděle.“

„Prodal jste mu ji?“ zeptala se rozhorleně.

„Malý kousek jsem mu jí prodal. Ještě mi ale zbylo.“

„Ach — jaký vy jste!“ povzdechla si slečna motýlek.

„Má holčička se jmenuje Mařenka. Docela obyčejná Mařenka. Máme ji rádi. Pro ni tancuje v mých prstech, v mých prstech, které vzpomínají, laciné chřestítko. A můj advokát je starý, bručlavý pán. Jeho otec byl sedlákem. Neřekl mi to nikdy, ale já to vím. Nikdo nezapře svou selskou hlavu. Kancelář mu vyžrala vlasy na temeni, on si je však češe zezadu až do samého čela, vlas vedle vlasu, rovnoběžně, hladce, úsporně. Volá mne vždy ze sousední místnosti zvonkem. Dává přede mnou najevo všechnu možnou nadřazenost, jakou si jen může smrtelník dopřát. Nestrpí, abych k němu přistoupil blíž, dokud mi postranním, zlým pohledem nedá znamení, abych učinil několik dalších kroků. Velmi často je volán telefonem. Tu pomalu a neobratně vstává, obrací se k oknu a chápe se motouzu od záclony. Vždycky, kdykoli telefonuje, dívá se oknem a drží se křečovitě motouzu od záclony. Pozoruji ho od dveří. Je hřmotný a zaclání celé okno. Kancelář je tmavá, potom je ještě tmavší. Když tak zaclání svou selskou, nahrbenou postavou okno, dosti již zastíněné záclonami, přemýšlím obyčejně o svém prodaném čase.“

„Nu, a máte se za to dobře, pravda? Kancelář, trafikantka, obchodník suknem a jeho děti — a malujete obrazy!“

„Když sedím za psacím strojem a opisuji dlouhé, nekonečně dlouhé žaloby a soudní spisy, přechází mne někdy zrak i sluch, musím se vší mocí držet, abych neusnul. Ustavičně si musím uvědomovat: Važ si toho, že tu jsi! Važ si toho! Dovolil sis přepych ženy. Dovolil sis přepych tří dětí. Tvůj chléb je téměř jistý! A někdy sním. Vstávám a můj den leží přede mnou. Omývám se, vycházím. Jdu pásti po svých námětech. Táhnu se s rukama v kapsách. Jsem svoboden. Dívám se kolem sebe a maluji. Vidím barvami. Cosi objevuji a cosi zkoumám a rozebírám. Není třeba chvátat, jsem pánem svého času. Vrátím se domů. Líně a nábožně míchám barvy na paletě. Udělám tah štětcem — ještě jeden tah — a sepnu ruce v klíně. Není to však ještě to pravé. Vstávám a chodím. — — A stroj klape. Znáte ťukání stroje? Jako když strojní puška kosí v předprsni: tak-tak-tak-tak. Umění, slečno, je také přepych.“

Stáli mezi dvěma útlými stromky, za nimi vířil tanec a hudba plakala, frkala, smála se. Nestvůrně pohyby. Vláčné pohyby. Černé smokingy a bílá líčka. Matné úsměvy.

„Nikdy předtím jsem nevěděl, co je to chvat. Už ani nekouřím, slečno! Nehodí se to k chvatu. Má neprodaná, má neprodaná neděle. Jaká vzácnost! Sním o ní celý týden, avšak neděle — vždycky mne zradí. V sobotu ještě vidím v obrazech, v neděli už šílím chvatem. Co neudělám dnes, neudělám nikdy! Ještě hodinu, ještě půl hodiny a začne se stmívat. Pak položím štětec na týden do hrobu. Děti si vedle hrají a matka je napomíná. Jsem smuten. Neděle, příští den s volným časem, je daleko. Mé mezníky jsou tak vzdáleny a mezi nimi je mlha! Jsem banální, já vím. Ale já už nedovedu malovat!“

„Já na vašem místě bych pila. Proč nepijete? Pojďme, napijeme se spolu. Jsem žena, ale cítím po mužsku. Já dovedu mít vztek!“

„Proč?“ zeptal se nevinně. „Změnil jsem jen řemeslo. Z malíře, který prodává obrazy, stal jsem se prodavačem času.“

„A nikdy jste neměl chuť vším praštit a být zas svobodný? Nemrzí vás občas seznámení se slečnou a s jejími sedmi páry bot? Nechtěl jste nikdy od toho utéci? Nebo vás to pořád ještě baví?“

„Zdali mne to baví! Je snad svět takový, abych v něm směl opustit člověka, který mi uvěřil a který na mne spolehl? Já si na fráze nepotrpím. Kdyby byla nějaká možnost udělat to tak, aby nikdo nepřišel zkrátka! Ale přitom vždycky někdo přijde zkrátka. Nemohou si přece všichni čtyři sednout vedle cesty a čekat na příští zlatý věk!“

„Ne, ne, to nemohou. Jsem vlastně hloupá. Ale na koho se to nahoru smějete?“

Nad nimi byla malá visutá galerie. Odtamtud bylo možno sledovat rej umělců. Několik ukazováků mířilo dolů. Několik lidí, zajímajících se o umění, si šeptalo: „To je on — a tam, to je zas — znáte ho? Vy ho neznáte?“

„Ptala jste se mne, myslím, jak je to výnosné, prodávat čas. Před chvílí jste se mne na to ptala. Och, ujišťuji vás, není to příliš výnosné. Je to však o mnoho lepší než hrbit se před lidmi, kteří předstírají, že rozumějí umění, a hledat cestičky, jimiž lze dojít k uměleckému řemeslu. Chodíte často mezi umělce? Víte přece, jak se na tu věc dívají. Ovšem, jen hoši sami mezi sebou. Navenek je i řemeslo posvátné. Nějaká kabala je v každém umění. Lidé skrývají svou bídu a svému zoufalství říkají odvaha.“

„A přece,“ rozohnila se nenadále, „jaký vy jste! Sám si jde do bálu a svou paní nechá doma.“

„Kdo říká, že jsem ji nechal doma? Vždyť ona je zde.“

„Cože! Kde je? Ukažte mi ji! Chci, abyste mi ji představil.“

„Ano, chcete-li, ale až potom. Musím vám dříve ještě něco říci. Není třeba, abyste do všeho šla tak zhurta. Má žena — ona nemá šaty do bálu. Nechodí tak často do společnosti jako já. Prodavači času musí mít již nějaké ty šaty, aby se mohli svým kupcům ukázat. Má žena! Musíte také ale vědět, že ani já nechodím do bálů. Nechodím nikdy, opravdu. Ona mne však prosila: ,Musíš jít, musíš,' říkala. ,Chci, abys přišel mezi lidi.' A tak jsem šel tedy mezi lidi, nebylo mi toho však zapotřebí, ujišťuji vás.“

„Tak proč jste šel, když vám toho nebylo zapotřebí?“ zeptala se vzpurně.

„Nebyla by se totiž smířila s jedním dárkem. Potřebovala zimní plášť, víte? Obyčejný zimní plášť. Koupil jsem jí jej před týdnem, ona se však zapřisáhla, že jej nebude nosit, dokud ji neuposlechnu a nepůjdu také jednou mezi své. Ach, své! Ti mí! Není to k smíchu? Řekla, že si jej vezme dnes poprvé. Že se na mne půjde tam nahoru podívat — a také se na mne dívá.“

„Ach!“ zakňourala. Dupla nožkou. „Jak je to přece jen — ošklivé! Ne, tak to nemělo být, říkám vám, že nemělo. Vy jste zvláštní člověk. Ženy se nemají poslouchat, cožpak to nevíte? Ještě si to odpláčete, uvidíte! A já jdu k ní. Kde je? Veďte mne. Slíbil jste mi to.“

„Dobrá,“ řekl.

Šel napřed a ona za ním. Bral dva schody najednou, ona si sdrhla šaty a byla mu opět v patách. Špičky střevíčků z hadí kůže se jen míhaly pod krepdešínem. V zatáčce schodiště se museli vyhnout celému proudu lidí, kteří se někde venku chladili a nyní se vraceli dolů — brunátné i pobledlé tváře, sametem vroubené kazajky a umělecké vázanky, vřískající slečny s nahými pažemi a zády. Chvíli tápali ve spoře osvětlené chodbě, v níž klímal omrzelý hasič. Konečně našli kliku malých, v tapetách skrytých dveří, a byli nahoře, na galerii.

Dusno. Všechen dým z doutníků cigaret a dýmek, které kouřili tam dole za oleandry, zde kroužil. Ohlédla se po svém průvodci. Jako by se byl do země propadl. Stála a bezradně si hryzla špičku ukazováčku. Právě před ní kdosi pomalu vstal, kdosi, jenž byl až dosud schoulen pod zábradlím. Židle zašramotila. Útlá postavička ve velkém, novém zimním plášti stála ve střehu. Drobounká, poněkud pihovatá tvář. Veliké, řídce modré oči. Slzavé, pokorné oči.

Byla to žena prodavače času.

/ 1934 /

Děvka páně

Dvě řady vojska lemují silnici od hor. Uniformované stráže udržují pořádek v městských ulicích. Tajná policie v občanských oděvech je promíšena mezi hlučícím davem na náměstí a před Operou. Za chvíli tudy projede jeho černý automobil!

Na hlavním schodišti je rozprostřen červený koberec. Vchod je ověnčen girlandami z chvojí. V Opeře jsou jen čestná místa. Na galeriích sedí úředníci, v lóžích hodnostáři, v přízemí šlechta a generálové. Nad jevištěm visí mezi prapory veliký státní znak dvou zkřížených seker. V přední řadě balkónových sedadel sedí muž s rozetou v knoflíkové dírce, s hlavou unaveného vodníka, prokvetlé řídké vousy mu splývají na naškrobenou náprsenku, vedle něho modré, široce rozevřené oči, dětská tvářička a bílá ramena a paže. Státní podsekretář Hansen s dcerou Lenou.

Nadmuté tváře dují do trub. Nekonečný jásot bouří jako příval. V Opeře všechno vstává. Hudebníci hrají první takty státní hymny. V královské lóži se zachvěla portiéra. Ruka pobočníka v bílé rukavičce ji odsunuje. On stojí. To není muž, to je socha. Legendární hrdina. Zachránce národa. Sjednotitel. Orlí pohled, římský nos, dravci brada. Toť ten, který nesnese odporu. Který nesnese námitek. Který vždy vytrvá, který vždycky bdí. Veliké, vznešené ticho. Probodáván tisíci pokorných očí. Atentát lásky. Úžas, podobající se ohromení. Přijímá jej chladně. Jeho už nic nevzruší. Pokyne. Usedá. Oddech úlevy a nadšení jako vítr, běžící osením. Opera začíná. Ozbrojená matka Vlast vstupuje na scénu v středověkém rouše. Mohutná prsa má zakryta puklicemi. Šupinaté brnění. Helmu. Tučná paže vzdává hold. Zpívá. Nikdy, nikdy, nikdy se nevzdáme, svá svatá práva nikdy nezadáme, vedeme lidstvo, svítíme tmám, pochodní jasnou navzdory temnotám!

O přestávce se orlí pohled upře do parteru. Byl to úsměv? Byl-li, pak patřil představitelům statečné obrany říše, hledícím vzhůru v zbožném pozoru. Pomalu krouží hlava na mohutném krku od sedadla k sedadlu, od lóže k lóži, až ustrne. Oči se stávají ještě strašnějšími, když jsou ozbrojeny kukátkem. Tam je balkón, tam je státní podsekretář Hansen, Lena. Zachvění květinových plátků úst? Studánky očí a propasti očí. Právě se setkaly. Diktátor se dívá.

A potom se znova dívá. A ještě jednou se dívá. Pobočník hrbí hřbet a cosi šeptá do velkého chmýřnatého ucha. Kdo to je, jemuž patří nejvyšší zájem? Lena Hansenová. Šum závisti. Šum radostného pochopení. Plachý ruměnec v šestnáctileté tvářičce. Zplihlé vousy čechrá hubená ruka s kloubnatými prsty. Za brýlemi se skví pýcha.

Za půl hodiny se portiéra zatáhne. Vyšel nenápadně a bez rozloučení. Bez fanfár, mlčelivě mizí v úžině davů černý automobil. Pěvci zpívají jako vyvanutí. Obecenstvo sklání hlavy jako květiny, ožehnuté mrazem. Slunce zašlo. Veliká chvíle minula. Na schodišti svíjejí koberce. Lid se rozchází v mrákotách. Pluky na silnici se šikují a pochodují za tlumeného víření bubnů.

O tři dny později.

Dvojí těžké kroky dupou po schodišti Hansenova domu. Odměřené vojenské kroky. Hansenova hospodyně stojí na prahu přijímacího pokoje. Poplašená. Rozechvělá. Slečna Lena? Ano, ano, hned přijde slečna Lena. Pan státní podsekretář není právě doma. Ovšem, ovšem, to naprosto nevadí, že pan státní podsekretář není doma.

Slečno Hansenová! Dvojí klapnutí podpatků. Jeden má holou, nažloutlou lebku, druhý černý plnovous. Lena se podobá májovému jitru. Zimomřivě se choulí do lehkých domácích šatů.

Přinášíme nenapsané poselství. Bylo by lépe, neptat se příliš po podrobnostech tohoto poselství. Možno říci — státní zájem. Otázka zní: ano či ne? Je zbytečné podotýkat, že ne se neříká. Ví slečna Lena, co znamená ano?

Holá lebka: Ano je přitakání k nejvyšší milosti.

Černý plnovous: Ruka, spočívající na říši...

Lebka: Ne ruka, ale veliké srdce!

Vous a lebka, skákající si navzájem do řeči: Jeho mozek pracuje ustavičně... nezná únavy... i bohové potřebují osvěžení... věčně žíznivý.. . číše, z které se napije, jméno, které zašeptá ve chvíli krátkého štěstí... patří historii!

Být číší, být jménem, šeptaným oněmi pyšnými ústy! Svou světlou hlavou spočinout na jeho hrudi hrdiny! Jaká neslýchaná pocta! Úžasné blaho! Leniny kadeře jsou prozářeny zapadajícím sluncem. Po paprsku se snáší anděl-jinoch s labutími křídly. Staniž se mi podle slova tvého! Zmatený ruměnec. Zmatené ano. Sotva slyšitelné, ale zřetelné. Dvě hlavy se hluboce uklánějí.

Kdy? Lena se ptá.

Och, hlava státu není trpělivá. Hlava státu nemá čas čekat. Dnes. Teď.

A otec?

Holá lebka: O to se slečna Hansenová nemusí starat. Vše bude patřičným způsobem zařízeno. Jsou tu však mnohem naléhavější věci. Doporučuje se například, vzít si s sebou vše, čeho je třeba k přenocování na cizím místě.

Černý plnovous, poněkud rozpačitě: A ještě něco je dlužno vzít na vědomí. Veliký muž je samotář. Nezajímá se o ženy. Veliký muž má jen jedinou lásku, národ. Tak zní legenda. My jsme ti, kteří legendu střeží. Leně Hansenové bude dovoleno nadzvednout cíp tajemství — a navždy zapomenout.

Bude umět Lena Hansenová navždy zapomenout?

Automobil letí tichounce k horám. Večer se sklání. Večer usedá na okraj silnice jako unavený poutník. Ta hvězda, třpytící se uprostřed západu, to je hvězda slávy. Hvězda svým mihotavým světlem stele svůj zlatý prach do klína Leny milostnice. Světlá hlava napolo dříme, zabořena v polštářích. Muž s černým plnovousem proti ní si ji zpytavě prohlíží. Lena nikdy nepoznala lásku. Lena je panna — černý plnovous to ví. Tři dny mu postačily, aby s pomocí svého rozsáhlého aparátu zvědů sestavil pro svého pána všechny důležité podrobnosti. Veliký samotář bude spokojen. Jeho vyprahlé srdce ovane jarní vítr. Možná, že mu milostivě poklepe na rameno. Ruka, spočívající na říši, snad bude štědrá. Vedle mlčelivého šoféra sedí holohlavec a kouří doutník, palčivý jako smrt.

Stráže, stráže, stráže. Hesla. Řinčení zbraní. Kontura osvětleného zámku jako kulisa pekla.

Po rozlehlém schodišti duní kroky těžkých bot a v ozvěnách se tratí klapot střevíčků. Dvéře se otvírají jako zívající ústa. První je pozřely, druhé, třetí. Sály se strašidelnými sochami a ještě strašidelnějšími portréty. Sály s mrtvými železnými rytíři. V posledním pokoji je již Lena sama. Rozhlíží se. Nesčetné žárovky v podobě svěc jí ukradly i její stín. Uprostřed rokokový stůl. Prostřeno pro tři osoby. Pro tři osoby? Však ti dva právě přicházejí. Cizí muži v stejnokrojích. Starý pán s licousy a mladý muž bez vousů, s pečlivě učesanou pěšinkou v rusých vlasech. Na prsou řády. Srážejí se podpatky. Zámecký maršálek — Lena Hansenová. Důstojník osobní gardy. Lena usedá. Sedají. Lokaj v bílých punčochách přináší kouřící mísu.

Občerstvení po tak dlouhé cestě. Nic než malé občerstvení. Slečna nemá hlad? Je snad rozčilena? Starý pán vytahuje z kapsy zlaté hodinky. Je devět a deset minut. K audienci dojde v jedenáct dvacet. Přesně v jedenáct hodin dvacet minut. Mají více než dvě hodiny času. Vynasnaží se, aby jí byli příjemnými společníky. Maršálkovo levé oko ustavičně slzí. Otírá si je bílým kapesníkem s černými okraji. Gardista má neuvěřitelně šišatou hlavu. Jak může slečna dávat přednost sýru před pstruhy? Není snad libo aspoň broskev? Maršálek trochu zná pana státního podsekretáře. Vaše nebožka paní matka... Lena sní. Lena slyší teskné šumění elektrického proudu v žárovkách. Připadá jí, jako by kdesi nesmírně daleko zpívali ptáci. Gardisté zápolí se zátkou zlatistě žluté láhve. Víno nalévané do sklenek zurčí jako posvátný pramen. Prosit!

V půl jedenácté vraští maršálek starostlivě čelo. Je třeba, aby si slečna na chvíli odpočinula. Avšak Lena není unavena. Jsme vojáci, usmívá se způsobně gardista, jsme zvyklí poslouchat rozkazy. Také pro slečnu platí dnes rozkaz. Dvorně ji odvádějí do vedlejší místnosti. Maršálek jí líbá konečky prstů. Tisíceré díky za společnost! Také jsem míval dceru. Oko slzí o něco více než prve. Kapesník s černým lemováním jí kyne na rozloučenou.

Sama.

Jediné světlo, rudé jako krůpěj krve. Jediné lůžko, obrovské jako plachetnice. Lena se svléká podle rozkazu. Klip-klap padají střevíčky na parketovou podlahu. Hedvábí šustí. Hedvábná kůže voní. Lena zapadá do hlubokých podušek. Zavírá oči. Padesát kilometrů odtud leží v staromódní posteli muž s prokvetlými vousy. Kostnatými prsty listuje ve státních aktech. Z noční košile mu vyčnívají dlouhé huňaté ruce. Nad lůžkem visí obraz ženy, podobné Leně. Má přísnou, záhadnou vrásku uprostřed čela. Lena se modlí divnou modlitbu. Jedenáct dvacet, říká si. Jedenáct dvacet. Srdce je vteřinovou ručičkou. Čas šíleně letí — nebo snad zoufale váhá? Veliký samotáři! Neúprosný samotáři! Jedenáct dvacet. Potom usíná.

Neslyšela, jak zlostně zařvaly dvéře. Těžký komturův krok. Příval cizího světla. Kdo to rozsvítil slunce? Lena usedá na lůžku. Pokouší se o dvorskou poklonu. V očích děs lásky. On!

Má palec pravice nedbale zastrčen za opaskem. Řemení ho sešněrovává. Není kamenný, je sešit z šedého sukna. Tvář je spletena z kožených pásků. Oči jako plechové knoflíky. Holinky se bezvadně lesknou. Překypující, ponurý, prožloutlý.

Mám čas jen třicet minut. Ne více než třicet minut. Starosti. Vládnu. Nespím. Víte, že nikdy nespím? Nechápu, nač lidé potřebují spánek. Já vládnu ve dne i v noci. Má hlava pracuje za všechny. Tato má ruka rozhoduje o osudech světa. Hle, nyní jsem ji položil na vaše rameno. Je křehké a hladké. Myslím, že jste krásná. Jste moje, jako všechno je moje. Neptám se vás, zdali souhlasíte, nejsem ješitný, aby mi záleželo na odpovědi. Slyšel jsem ji už tolikrát!

Ruka je ryšavá, měkká a překynutá, jako by byla napojena kvasnicemi. Plná pih. Ruka řezníkova. Boží ruka, myslí si Lena. Ale ruka je těžká, Lenino tělo se pod ní hroutí.

Třicet minut je málo na rozhovor. Třicet minut je málo na lásku. Nemiluji ženy, poněvadž musím milovat lid. Vedu svůj národ do zaslíbené země. Bůh mě vyvolil. Ušlápnu-li cestou květ, není to důležité. Ani pro mne, ani pro ten květ. Je doba obětí. Kdo má umřít, musí umřít tiše. Nikdo nesmí rušit ozvěnu mých velkých slov. Ani vy nesmíte rušit ozvěnu mých slov.

Přeji si, abyste se obnažila.

Veliký samotáři, svatý samotáři, jektají perličky zubů.

Lůžko bylo pružné a poddajné jako zdeptaný lid.

Lena spí. Ona potřebuje spánek, ona nevládne národu. Teprve svítání ji probouzí.

Malátně se protahuje. Na bosé nožky navléká střevíčky. Vstává. Obléká si župan. Bezmyšlenkovitě bloudí podle stěn, prohlíží si obrazy, bere do rukou porcelánové trety. Je nakrátko domácí paní v tomto zámku. Nikdo ji nevyrušuje. Žádné oči ji nesledují. Jde, otvírá dvéře do pokoje, v němž včera večeřela se zámeckými hodnostáři. Rokokový stolek stojí cize a osiřele ve společnosti prázdných židlí. Kráčí dále. Jiný tichý pokoj. A další pokoj. Dlouhá, šerá chodba. Na konci chodby dvéře a před nimi stráž.

Voják je mladý, bezvousý. Nad pronikavými zraky se spojuje tlustá čára obočí.

Já, koktá Lena, já jen... Ale voják mlčí. Musím ho ještě jednou spatřit! Proč se na mne tak přísně díváte? Vojákův pohled sklouzl níž, tam, kde se otvírá nedbale přehozený župan. Maličká, poodhalená ňadra lžou nevinnost. Mléčně bílá kůže svítí jako jitro ve sněhu. Vojáku, chtěla bych jít dál těmi dveřmi. Nebo nesmím? Vím už — nesmím. Chtěla bych se aspoň podívat klíčovou dírkou. Tam je on. Vím to, že tam je on. Sedí nad svým stolem. Jeho čelo se mračí, ruka píše. Pracuje. Lampa nad ním září svým marným světlem. Zapomněl, že už je ráno. Mohu se podívat klíčovou dírkou?

Žhavý pohled, jak bezmezně žhavý! Voják dělá něco, co nemá. Proč dělá něco, co nemá? Ustupuje. Lena sklání hlavu, zaclání si oči.

V šeru svítání vidí polní lůžko. Na lůžku, pokryt tygří koží, leží veliký diktátor. Roztažené holé nohy. Bachraté, pokroucené palce. Ústa pootevřená. Chrápe.

Lena si tiskne ruce na místo, kde buší její srdce. Cítí mateřskou něhu. Můj milý, můj veliký milý, můj unavený! Strážný vojín se na ni jízlivě dívá. Usmívajíc se blahem, potácí se Lena pod tíhou nebezpečných očí. Náhle se polekala. Prchá. Jak lačně se ten proradný sluha díval na její holá ramena, která patřila jeho pánu!

Hle, rokokový stolek je obsazen. Černý plnovous, holá lebka a ještě jeden, dosud neznámý, mlčelivý brach. Černý plnovous se důvěrně usmívá. Jak se vyspala slečna Hansenová? Jitřenko, proč tak časně? Zvážněl. Přišli jsme vám připomenout váš slib. Ani slovo o tom. Ani jediné neprozřetelné slovo!

Holá lebka šroubuje plnicím perem a sahá do kabátu pro šekový blok.

Ne, ne, ne, děsí se Lena.

Úsměv. Spiklenecké pohledy. Mlčelivý brach vytahuje z kapsy balíček v něžném, hedvábném papíře. Se zalíbením rozbaluje kožené pouzdro.

Hned to schovejte, zlobí se Lena.

Překvapení. Hlavy se k sobě naklánějí. Co tedy?

Nic! Jsem — poctěna. Miluji. Jsem šťastna.

Váš otec bude povýšen.

Nechci o tom nic vědět!

Odešli. Ticho. Pak se dveře znovu otvírají a olysalý nemotorně vchází s kyticí rudých růží.

Lena si je tiskne na prsa. Drtí je a líbá a rosí je svými slzami. Holohlavec odchází po špičkách.

Lena s pláštěm, přehozeným přes ramena, bloudí zámeckým parkem. V náruči nese kytici rudých růží. Ještě je chladno. Kosi loví v pažitu. Lehký vítr čechrá koruny stromů. V záhoně karafiátů zvoní fontána. Amorek napíná dětský luk. Labuť chrlí vodu. Z terasy na terasu vedou kamenné schody. Rybníček. Lekníny jako zelenobílá vejce na mělkých talířích. Opuštěná besídka z březových větví. Stěna černých tújí. Na konci tújí železná branka, za ní hluk ulice.

Lena sahá na kliku. Branka není zamčena. Otvírá. Vojáci před ní zkříží bodla pušek. Lena přitiskne úžeji na prsa poklad svých růží. Muži se na sebe chytrácky ušklíbnou. Pušky zazvoní o dlažbu. Lena klopýtá se sklopenou hlavou zaprášenou ulicí.

Na mostě, vedoucím přes zámecký příkop, odvracejí od ní obličeje dva smutní světci. Osmahlý mladík s černým kloboukem na hlavě a s rukama za zády se jí postaví do cesty. Ostře na ni vzhlédne. Kdo jste? Polekaně: Milenka diktátorova. A náhle, jako by byla zachytila správný nápěv, jásavě, s neskonalou pýchou: Milenka diktátorova! Neví, že se muž za ní dívá strašným pohledem.

Milenka diktátorova! Slunce na ni hledí pokradí z obruby travnaté bašty. Gotickou branou prohrčel selský žebřiňák. U paty prvního domu se choulí žebrák. Je to vůbec žebrák? Chudáku, nemám minci, kterou bych ti mohla dát! Celá jsem se dnes v noci rozdala. On byl mým milencem. On, rozumíš, který nemiluje ženy, který miluje jen mne. Který nikdy nespí, než dnes, znaven láskou!

Kéž bys raději mlčela, syčí žebrák jako zmije, vystrkující hlavu zpod kamene.

Lena ho však neslyší. Pospíchá dál, k městu. Potkává ranní chodce. Starý pán s aktovkou v podpaží. Dívá se udiveně na dívku s květinami. Pane, nevíte, kdo jsem, ale já vás znám. Vy jste jeden z jeho lidu. Z onoho lidu, pro který žije a dýchá můj milý. Ano, můj milý, neboť dnes v noci se ke mně snížil. Věřím, že mě má rád, ač to neprozradil. Přivoňte si, pane, abyste viděl, že jsem štědrá. Těmito růžemi jsem dostala zaplaceno za lásku!

Starý pán posouvá aktovku z jedné paže do druhé a dívá se ustaraně. Potřásá hlavou a krčí rameny.

A hubená, shrbená žena s šátkem na hlavě. Nevěřte, paní, není již samotářem! Nemůže být sám, když jsem mu zanechala v srdci svůj obraz! Ano, paní, to jsou růže z jeho zahrady a já bych chtěla nosit pod srdcem jeho dítě. Cožpak by se to nemohlo stát? Bůh je někdy milosrdný.

Žena odvrací tvář jako vědma. Rozhlíží se. Zakrývá si oči, jako by byla jata náhlou bolestí. Nic jsem neviděla, nic jsem neslyšela, ale ty, dítě, mlč, je-li ti život milý!

Lena však nedovede mlčet. Jak by mohla, když její srdce překypuje blahem?

Kdosi tichý se sune podle jejího boku, kdosi skloněný a pokřivený. Považte, praví, co jste slíbila! Ještě tentokrát by vám mohlo být odpuštěno. Dejme tomu, že jste šílená. To však byla poslední výstraha. Podruhé mne už nepotkáte.

Na tržišti se chystají rozložit stánky zelináři. Nedaleko nadšeně zvoní zvon. Kolem kostelní věže létají kavky. Lena stojí jako zjevení mezi venkovany s růžemi v náruči, oči široce rozevřené, slunce jí zlatí kadeře. Poslyšte, lidé! Poslyšte všichni, vy dobří lidé! Nikdo z vás nebyl nikdy tak šťasten jako dnes já!

Automobil neslyšně předjel. Dvířka se otvírají. Vstupte, praví zamračeně holohlavec, nadešel čas k návratu!

Lena se usmívá jako v snách. Klade nožku na stupátko. Holohlavec jí pomáhá dovnitř. Jeden zelinář ošklivě zaklel a v náruči mladé ženy se rozplakalo děcko. Pod kola vozu se zakutálela cibulička. Auto poskočilo. Odvezu vás tam, kde je váš pravý domov, brumlá její společník. Lena ho poslouchá. Má obličej ponořen do kytice růží, vdechuje jejich vůni a zraňuje se jejich ostny.

Miláčku, šeptá, miláčku!

A tu náhle vidí oknem panoráma hor. Auto stojí.

Hleďte, slečno, praví holohlavec jakýmsi cizím, podivným hlasem, zde z toho místa můžete spatřit ledovce, jak se jiskří v slunci. Vystupte a já vám ukážu, kde hnízdí orli. Tam v těch nebetyčných výškách nad námi hnízdí orli!

Šofér nad volantem má hlavu v dlaních a oči zavřené, jako by dřímal.

A jak Lena stojí s pootevřenými ústy, s růžemi, přitištěnými na prsa, hledíc do vysokého blankytu, třeskne rána. A pak druhá a třetí. Lena se kácí. Tváří k zemi. Důlek v týle je posledním terčem. Tam přiložil muž svůj revolver k poslední ráně.

Lena leží na květinovém koberci. Někde vysoko, vysoko hnízdí orli. Vítr jí čechrá vlasy.

Vrah nebyl nikdy dopaden. V novinách se nepsalo o smrti Leny Hansenové.

Lid mlčel. Lid mlčí stále.

Státní podsekretář se stal státním sekretářem. Tiše, vskrytu, aby ho nikdo neviděl, si rve své prošedivělé vlasy.

/ Jaro 1938 /

Amorek smrti

Vlny se houpaly na rybníce jako obrovská zářivá síť. Na písku se váleli naháči, po hladině pluly loďky červené, modré i bílé, s plachtami i bez plachet, a lidské hlavy, podobné bludným bójím. Ze zálivu, od skupiny trampských stanů, se vinul k obloze hustý dým táborového ohně.

Nedaleko břehu se zmítala jako kapřík na blátě Věruška Kalvachová. Bílé měchy plováku jí tvořily v podpaždí andělská křidélka.

„Věruško, musíš z vody, jsi tam už tuze dlouho!“

Kalvach lákal dítě nejdřív úsměvy, pak zpřísněl, hrozil, ale ani to nepomohlo. Nezbylo než vlézt do rybníka, popadnout holčičku pěkně pod křidélky a přinést ji vřeštící a třepetající se k Hele, která už pro ni na rozprostřeném plédu připravovala máslem namazané houstičky.

Na hrázi stály v hloučku vesnické děti a dívaly se na zábavu letních hostí se závistí a pokorou chudých. Rybník bude opět jejich, teprv až všichni tito cizí lidé se rozejdou po svých bytech v chalupách. Potom kluci naskáčí s pokřikem do vln a budou vířit chvatně a slastně vodu, přes niž přešel večerní stín, a holčičky nalezou do připoutaných loděk a budou snít o blaženosti, která je dopřána jen těm šťastnějším, o rytmickém noření vesel do černé hladiny a o tiché jízdě podle zasmušilých břehů.

Zavál chladný větřík, Věrka se zahalila těsněji do svého zeleně pruhovaného koupacího pláště a přitiskla kolínka k prsům. Upíjela mléko z papírového pohárku a dívala se upřeně a s velikou vážností na tlupu otrhánků na hrázi.

Dívenka v šatečkách, vysoukaných po kolena, která stála na samém kraji mělkého břehu, jako by měla magnetické nožky, vlnky k nim samy přicházely a hebce je omývaly. Hleděla velikýma, smutnýma očima na svůj obraz ve vodě. Bílé vlásky měla svázány ve dva tenounké copánky.

„Jeje,“ podivila se Věruška, „vždyť to je Květa Přezáková!“

Květuška byla nejmladší z osmi dětí hostinského, u něhož Kalvachovi bydleli. Byla nesmírně plachá. Její bratří byli vesničtí ouborkové s šišatými hlavami a s širokými rameny, sestry byly vytáhlé, měly vpadlé hrudníky a našikmené oči. Nejstarší z bratří, Frantík, se již učil v městě u řezníka, a nejstarší ze sester, Anežka, pomáhala matce v kuchyni a roznášela hostům jídla. Vychrtlý, ustaraný tatínek mohl být docela dobře Květuščiným dědečkem.

Věrka odhodila pohárek, z kterého se vylilo do písku několik kapek mléka, a šla vstříc malé venkovance. Byla s ní přibližně stejného věku. Ačkoli se na holčičku v hospodě už skoro týden co nejlíbezněji usmívala, nepodařilo se jí dosud získat její přízeň. Květa se velkoměstské, nastrojené dívenky styděla.

„Květuško!“ volala Věrka zpěvavě a blížila se k ní stále pomaleji, jako se blížíme k ustrašenému zvířátku, které by prchlo při prvním prudším pohybu. „Pojď ke mně, ukážu ti něco hezkého!“ A natahovala k ní útlou, jakoby zlomenou dětskou paži.

Kupodivu! Tentokrát se dala vzít za ruku. Dokonce se dala jemně táhnout. Krůček — a ještě jeden — neochotně, ulekaně, ale neprchala. Věrka se na ni smála tak doporučivě, jak se umějí smát jen děvčátka, která touží po přítelkyni a která jsou zvyklá mít nad druhými převahu. Květa se však dívala na cizí holčičku bez úsměvu.

Věrka přivedla dítě k svým zálivům z bláta, k svým stavbám, které byly tak nádherné jako Benátky, kde z domku do domku vedly můstky z třísek a kde bydlely dvě malinké, celuloidové panenky, bílá Bibi a černá Táňa.

„Sedni si!“

Květuška si poslušně sedla. Věrka jí dala do ručky lopatku se zelenou rukojetí, sama si vzala nabíráček ve tvaru mušle.

„Uděláme si ještě jiné kanály a jiné stavby,“ hovořila spěšně. „Vidíš? Takhle!“ Začala v písku vyhrabávat novou stružku. „Tak a teď přinesu vodu z rybníka!“

Odběhla. Když se vrátila, našla svou lopatku pohozenu v samém středu pyšných staveb. Kvétuška držela v umouněných ručkách Táňu a hleděla na ni v blaženém vytržení.

„Můžeš si s ní hrát,“ svolila milostivě Věrka, přehlédnuvši lítostivým pohledem spoušť, způsobenou lopatkou. Nedala však ani mrknutím oka najevo, že se jí to nějak dotklo. Potom běžela k otci, který děti s úsměvem pozoroval:

„Vidíš, tati, Květuška se mě už nebojí!“

Po celý následující den bylo vidět ty dvě, hovornou Věrku a mlčelivou Květu jen pospolu.

Dítě hostinského chovalo s posvátnou úctou v klíně Táňu nebo u zpuchřelého plotu zahrádky zdobilo Bibi kvítky husí mochny. Za odměnu představila přítelkyni rohatou kozu a její páchnoucí rezidenci, dovolila jí sáhnout pod síto, kde pípala maličká, žlutá kuřátka, ukázala jí, jak vylézt po žebříku na nízkou, větry ošlehanou hrušeň a nahlédnout do temného otvoru špačci budky.

„Copak naše Květa,“ usmívala se unaveně matka Přezáková s modrou zástěrou na širokých bocích, s šátkem posunutým do týla, předkládajíc Hele sklenici malinové šťávy, „ta si hraje náramně ráda. Jenomže tuze málo mluví. Ona je taková snivá! Jako by ani nebyla z našich dětí.“ Pak dodala tajemně: „Netěšili jsme se na ni ani dost málo, když se měla narodit, ale teď ji máme ze všech dětí nejraději.“

Večer byla Květa již trochu podnikavější. Vykukovala z kuchyně, odhrnujíc záclonku na zasklených dveřích, a usmívala se na kamarádku. Věrka odpovídala zuřivou mimikou:

„Pojď sem k nám! Pojď mezi nás!“

Květuška však nešla. Snad se ostýchala veliké, hlučící a nevšímavé společnosti, snad to měla také zakázáno. Děti chudých nesmějí obtěžovat.

Věrka věděla, kde Květuška spí. Za kuchyňskými kamny byl koutek, podobný hnízdečky, kde se přes den líně povalovala kočka. Tam byla malá, nepříliš měkká Květuščina postýlka. Věrka byla přímo zaslepena láskou k tiché družce. Škemrala na matce, aby jí dovolila spát s Květou v jejím pelíšku. Ovšem, že jí to nedovolila. V těch kuchyňských výparech, v tom hluku a řinčení nádobím do pozdní noci, ani pomyšlení! A je tam jistě plno kočičích chlupů a blech! Věrka marně natahovala moldánky. Tak ji tedy nechali sednout si s Květou v koutě kuchyně, kde příliš nepřekážela, a ukazovat si s ní v obrázkových knížkách, které si přivezla z Prahy.

Nazítří byli Kalvachovi s Věrkou ráno i odpoledne u rybníka. Věrce se již stýskalo po přítelkyni a zle hartusila na návrat. Při večeři se však záclonka na kuchyňských dveřích nepozdvihovala a Věrka byla nevrlá a mračila se jako čertík. Když matka Přezáková roznášela po jídle pivo, musel se jí Kalvach zeptat, co dítě dělá, jinak by byl ošklivým tatínkem a Věrka by měla špatnou noc.

„Měla nějaké horké čelo,“ vysvětlovala neochotně žena, „a byla tuze ospalá. Asi že se trochu nastudila. Pořád jen se v tom rybníce máchá!“

Věrka byla zarmoucena a také uražena zradou přítelkyně. Nesmírně se otravovala mezi samými dospělými, kteří měli příliš mnoho moudrých řečí. Místnost tonula v smrdutém kouři a nebyla tu ani jediná pokorná a hodná holčička, která by vyhovovala její bezuzdnosti a byla ochotna snášet její rozmary. Tak nezbylo, než jít brzy spat. Poslat však spat samotnou Věrku, to by se bylo Hele asi nevyplatilo. A nechat odejít ženu s dítětem a sám zůstat dole, to by se zas bylo asi nevyplatilo otci Kalvachovi.

Sotvaže ráno vstala Věrka z postýlky, ještě bosa běžela dolů do kuchyně. Jenomže Květuška dnes nespala ve svém hnízdečku. Pelíšek byl jako vykuchán a na dně, na holém dřevě, se spokojeně roztahovala rezavá kočka, kterou Věrka nemohla ani cítit. Děda Přezák pohladil dítě po rusých vláscích a řekl, že Květu dnes položili k sobě do pokojíčka, protože jí pořád ještě není dobře a potřebuje klid.

„Teď spí a tak ji nechceme budit, ale až se vyspí, budeš se na ni moci přijít kouknout.“

Při snídani se však Věrka dověděla, že jí tato návštěva nebude dovolena, protože není radno se přibližovat k nemocným holčičkám. V duchu si vyčítala, že se rodičům s Přezákovým pozváním pochlubila. Vzdorovitě kopala nožkama o trnož židle, přestože jí to vždycky zakazovali, a úmyslně nedopila svůj hrneček kávy, aby ukázala, že dovede být také malým domácím trapičem.

Avšak den byl opět překrásný a les voněl houbami. Otec vozil Věrušku v loďce křížem krážem přes rybník, kterážto zábava nebyla dosud dítěti dopřána, protože Kalvach nebyl žádný velký plavec před hospodinem a maminka Hela měla vždycky strach, že by se lodička s neposednou Věrkou mohla nad hlubinou převrhnout. Dnes ovšem musela matka přimhouřit oko. Bylo nutno učinit něco neobvyklého, aby Věrka na svůj vzdor zapomněla a aby se rodičům za své hoře příliš nemstila.

V poledne — už to tak na světě bývá, nejde-li hora k Mohamedovi, musí Mohamed k hoře — matka Přezáková přinesla dítě v náruči ke Kalvachovic stolu. Bylo oblečeno do záplatovaného trička a košilka mu nezpůsobně koukala rozparečkem vzadu. Věrka je ani za ten cípek košilky nezatahala, tvářila se hrozně zkroušeně, poněvadž jí nebylo ani trochu do žertů. Květa byla nepřirozeně červená, modré oči hleděly tesklivě. Na jejím útlém hrdélku byl omotán tlustý vlněný šátek. Hela byla studeně přísná, pranic se jí nelíbilo, že choré dítě bylo přineseno ke stolu, ale Kalvach to hleděl hostinské vynahradit, hladil nemocné vlhkou ručku a těšil jí, jak dovedl.

„A prosím vás, co jí vlastně schází?“ zeptala se Hela podezíravě.

„Bolí ji v krčku, ale kašel, zaplať pánbůh, nemá. Nic to není,“ tvrdila hostinská.

Odpoledne bylo už méně krásně než dopoledne, na obloze se ukázaly mraky, a tak šli Kalvachovi místo k rybníku do lesa na houby. Věrka nenašla sice ani jedinou, zato si však pusu nádherně obarvila borůvkami. Do setmění si s matkou házela míčem na pasece, kde ohavně, přímo bouřkově štípaly mouchy. Kalvach se obával, že se počasí nadobro pokazí, a proto se rozhodl užít dne, pokud se dalo. Tak se stalo, že přišli k večeři mezi posledními. Jídlo jim donesla Anežka celá pobledlá, s očima zardělýma pláčem. Ani ji nemuseli tuze vyslýchat, řekla jim to sama, nějak si musela ulevit:

„Květušku nám odvezli do nemocnice.“

„Proč ji tam odvezli? Co říkal doktor?“ vyhrkla Hela. Poněkud se jí třásla ruka.

„To my nevíme, doktor nám nic neřekl,“ vymlouvala se Anežka.

Hela se obrátila ke Kalvachovi s ostrým, dorozumívacím pohledem. Jak by to byl lékař neřekl! Nesmysl! Zřejmě nechtějí s pravdou ven. Jde asi o něco nakažlivého a Přezák se bojí, aby se mu hosté nerozprchli, aspoň ti, kteří mají malé děti. Pěkný případ! A Věrka byla s tím dítětem zrovna před jeho onemocněním celý den pohromadě!

„Nesmíš si to tak brát,“ domlouval jí Kalvach. „Předně ještě nic nevíme a za druhé je tu přece přímo ideálně zdravá krajina. Kde by se tady nějaká infekční nemoc vzala?“

„Proč jste najednou takoví divní?“ vyzvídala Věruška. „Proč si jen spolu pořád šeptáte? Musí snad Kvě-tuška umřít?“

Když ráno Kalvach vstával — nebylo právě časně, obloha byla zatažena jakoby pytlovinou a za takového počasí se rádo tvrdě a dlouho spí — spatřil venku za hospodou podivný obraz. Matka Přezáková běhala po pěšince mezi jetelem jako pominutá sem tam se zástěrou na očích, občas bezmocně zalomila pažemi k obloze. Starý Přezák chodil za ní se svěšenou hlavou. Potom hostinská pustila zástěru a ruce nosila na prsou tak neobvykle složeny, jako by v nich něco chovala, jako by hýčkala neviditelné dítě.

„Jenom se podívej, co ta ženská dělá!“ šeptal Kalvach Hele. „To není už jen starost. Tady se stalo neštěstí!“

Hela vyskočila z postele a chvatně si oblékla župan. Přičísla si vlasy a vběhla do síně. Na posledním schodě seděl řeznický chasník Frantík a usedavě plakal. Hosté v jídelně mlčky snídali. Na všech tvářích se zračila zaraženost. Hela se nemusela nikoho vyptávat.

Věrka pořád ještě spala.

„Nejmoudřejší bude,“ radil Kalvach stísněně, „když se s ní vypravíme na nějakou delší procházku. Tak zle venku není, abychom nemohli jít na výlet, a tady není ovzduší právě veselé. Přineseme Věrce snídani do postele a ztratíme se. Cestou ji na tu neblahou zprávu připravíme. Také se uradíme, co podnikneme dál. Ten náhlý konec děvčátka se mi pranic nelíbí.“

O hodinu později vyšli, oděni do nepromokavých plášťů, vyzbrojeni holemi a batohy. Nic zlého netušící Věrka skákala před rodiči jako kůzle na pastvě. Brodili se vysokou lesní travou k osamělému mlýnu na mýtině, pak se pomalu vlekli vzhůru k Pasecké skále. Odtamtud byla čarokrásná vyhlídka. Slunce začalo nesměle probleskovat skrz mraky.

Dlouho seděli na pískovcové skalce, Kalvach vytáhl z kapsy mapu a ukazoval Hele blízké i vzdálené vrchy. Když se vraceli, bolely Věrku nožky, vzali ji tedy andělíčkem.

„Věruško, musím ti něco říci. Hop přes příkop! To je dobře, že se směješ, bude to něco smutného. Znáš-li pak tuhle houbu? Ano, je to muchomůrka, a jaká pěkná! Tak vidíš, měla jsi včera večer pravdu — tvá malá přítelkyně opravdu v nemocnici umřela.“

Věrka jen zavřela oči, s hvízdnutím vsála vzduch, ale neříkala nic. Kalvach považoval za vhodné povědět k tomu smutnému případu ještě několik přiléhavých slov. Naznačil, že dceruška hostinského je teď zcela určitě v nebi a na Věrku se skrz mraky vesele dívá, zrovna tak jako sluníčko. Avšak ani tato dojemná řeč nevzbudila v záhadné hlavičce onen druh lítosti, který se snadno smývá pláčem. Dívenčino hoře bylo mnohem složitější. Bylo zhuštěno urážkami. Tak vida, lhali mi! Tvrdili, že stůně lehce! Hleďme, dospělí! Zatvrdila se v srdíčku jak proti nelaskavému nebi, tak proti zlé smrti. Nebude plakat. Raději bude zlobit. Co jí to zase udělali? A Květušku už neuvidí.

„Dají ji do rakvičky?“ zeptala se s krutým pohledem zpod čela.

„Ano,“ přisvědčoval rozpačitě Kalvach.

„Zakopou ji do země?“

Hela se domnívala, že je nejvyšší čas obrátit list. Ukázala Věrce na trs nádherných jahod na pasece. Věrka zavrtěla hlavou. Nechtěla. Nabídli jí, že ji opět ponesou andělíčkem. Vzpurně se vytrhla. Kalvach si povzdychl. Hela měla uprostřed čela hlubokou vrásku.

„Jakmile přijdeme domů,“ pravil Kalvach polohlasem, „pokusím se zjistit, nač to dítě vlastně umřelo.“

Hela mlčky přikývla.

Nemusel si s tím dát žádnou práci, pražádnou! V hospodě bylo jako po vyhoření. Jen několik trosečníků sedělo u stolů. Ti s dětmi chyběli do jednoho.

„Vy to ještě nevíte?“ vykládala Hele jedna stará paní. „Byl to záškrt. Sotva jste odešli, přijeli z města dva lékaři a všem dětem, které v hospodě bydlely, dávali injekce.“

„Panebože,“ zanaříkala Hela. „To nám tak ještě scházelo!“

Zdálo se, že se Věrka rozveselila. Rodiče jsou zkrušeni — dobře jim tak!

„Můžeme pokládat za štěstí, že naše Věrka je proti záškrtu očkovaná,“ pravil vážně Kalvach. „Tady ovšem, ač je mi to opravdu líto, zůstat nemůžeme. Ještě dnes si najdu ve vsi jiný byt.“

Po večeři, když se všichni zbylí hosté uchýlili do svých pokojů, seděl Kalvach u stolu se starým Přezákem.

„Pranic se vám nedivím, že také od nás odcházíte,“ mávl děda beznadějně kostnatou rukou, „jenže my jsme takhle dvakrát postiženi. Ztratili jsme svého drahouška, kterého jsme měli tak rádi, a nyní také ještě přicházíme o své hosty.“

Kalvach mlčky a neobratně sázel na stůl bankovky.

„A přece jen to nebyl záškrt,“ horlil uboze hostinský. „Doktoři lhali! Nemají nás v městě rádi, chtějí nás zničit. Nachladila se a umřela, vždycky byla slabá na srdíčko. Tu nemoc si vymysleli, nikdy u nás nebyla. Já jim nevěřím!“

Kalvach ťukal rozpačitě mincemi o pivní tácek.

Kalvachovi se usídlili v pěkném kamenném domku, patřícím k staré cihelně. Uvnitř bylo čisto, pohodlně, cihlář měl vlastní kravku, políčko a čtyři malé děti.

Dopoledne poprchávalo. Věrka se seznamovala s cihlářovou drobotinou. Táňa a Bibi šly z ruky do ruky a stejné pozornosti se těšily obrázkové knihy. Cihlářovi měli dobráckého, olezlého psa, tenounké, mourovaté koťátko a hejno štěbetavých hus. Pak tu byly ještě celými generacemi otřelé dřevěné kostky a cosi podobného koníku, jenže to nemělo už ani jedinou nohu. Tím spíš se to dalo balit do klůcků a pokrývek a mohlo se tomu říkat naše největší panna a pro zvýšení efektu také ještě tlustá Růženka.

Tlustá Růženka byla totiž nejmenší z cihlářových dětí. Většinou jen seděla a slintala, mluvit ještě neuměla. Druhá holčička se jmenovala Pavlínka a měla hrozně kulaté nožky. Když běžela po louce, zdálo se, že jimi požíná trávu. Pavlínka měla u Věrky nahradit Květušku.

Vyjasnilo se a opět svítilo slunce. Včerejší déšť byl přece jen k něčemu dobrý — žlutá hlína kolem domku se proměnila v mazlavé bláto a cihlářovy děti mohly tak předvést městské slečince kus svého umění. Daly se do dělání opravdových cihel. U jílovité strže pod cihelnou stavěly ne již takové primitivní stavby, jaké si uplácávala Věrka u rybníka, ale nádherné budovy z malých, blátivých krychlí. Kůra z oloupaných smrkových větví byla krytinou. Jeden z domečků měl dokonce opravdová kamna. Do samého večera se v nich Věrka bezúspěšně pokoušela zatopit.

Třetího dne přijel z nemocnice do vsi smuteční automobil a zastavil před Přezákovou hospodou. Květuška nebyla prvním z dětí, které Přezákovi pochovávali, a tak měla nyní nastoupit smutnou pouť k sourozencům, jež nepoznala. I Hela, která nebyla plačtivé povahy, měla oslzené oči, když ten černý vůz spatřila. Dívali se od domku všichni v mlčelivé skupině, mistr cihlář, jeho hubená žena, děti, Kalvach i Věrka.

Z hospody vyšla matka Přezáková v černém šátku na hlavě a s ubohou kytičkou v ruce. K očím tiskla zmuchlaný kapesník. Vedle ní se řadili všichni kromě Anežky, která musela zůstat doma. Z chalup vylézali sousedé a sousedky s deštníky, smutečně odění, s modlitebními knížkami. Frantík tonul v pláči. Přezák měl na hrbolaté lebce posazen tvrdý klobouk, byl sehnutější a zestárlejší než jindy. V proláklých tvářích se mu hloubily stíny, a jeho šosy províval melancholický vítr. V kamenné zvonici se rozklinkal zvonek. Bim-bam, bim-bam, plechově a skomíravě. Bim-bam. Po obloze pluly poslední sledy dešťových mraků. Vůz se pomalu rozjel.

Věrka si strčila do pusy skoro celou od hlíny zamazanou pěst. Dávila se pláčem. Nyní mu již nemohla vzdorovat. Tam na voze v rakvi ležela Květuška, plaché dítě s copánky svázanými tkaničkou, důvěřivá kamarádka. A pak ještě cosi:

„Maminko, bojím se, v hospodě je schována smrtka s kosou, až se setmí, bude strašit po vsi. Podívá se k nám do oken!“

„Hloupá,“ utěšovala ji Hela, usmívajíc se mezi slzami, „smrt, která si vzala Květušku, je krásný růžový andělíček!“

Auto se muselo na chvilku zastavit v zatáčce, aby počkalo na opozdivší se funusníky. A v tom okamžiku — och, Pavlínka s kulatýma nožkama ji viděla docela dobře — malinká, půvabná, průhledná smrtka s věnečkem svlačců kolem bílého čela se sesunula z pohřebního vozu a zmizela v žitě podle cesty. Klasy nad ní zašelestily, jako by přes ně přeběhl vítr. Pavlínka o tom nikomu neřekla.

Večer, když Kalvachovi ve veliké světnici jedli chléb s máslem a zapíjeli jej mlékem, rozhrnula cihlářova holčička toužebně žito tam na tom známém místě a hle — půvabná, křehká tvářička na ni šelmovsky vykoukla. Přes srpek měsíce se honily mraky, mlha stoupala od rybníka a malá smrtka byla tak krásná, měla snědé, tenké ručky, jenže neměla již kolem čela věneček ze svlačců, ale z modrých chrp. Nebylo možné jí odolat, když tak vábila, když si tak toužebně přála si s ní hrát!

Ráno mělo cihlářovo dítě tvářičku rozpálenou a sípalo těžkým dechem. Temná očka byla smutná a paže ochablé.

„Zrovna teď se nám rozstonala,“ naříkala sešlá, hubená maminka, „zrovna teď, když jsme dostali letní hosty. Jistěže od nás utečou!“

A cihlář rozšafně prohodil: „Vždyť to snad nikdo nemusí vědět!“

Ta rada byla opravdu nad zlato. Nahoře v podstřeší byla slunná světnice, kam se na podzim ukládala jablka. Tam si odešla Pavlínka hrát se svou novou, průhlednou přítelkyní.

O dva dny později, časně ráno, když ještě Kalvachovi spali, běžel cihlář do města a vrátil se v lékařově autu. Co však tu mohl tlustý, kudrnatý doktor ještě dělat? Potom slyšela Hela běžet po schodech dolů jinou naříkající matku.

Věrka se probudila. Nad její postýlkou stál otec s velmi vážným obličejem a bezmyšlenkovitě si otíral brýle.

Nyní bylo ovšem nadobro po klidu a po radosti z krásného, slunečného rána. Hela házela bez ladu a skladu do vaku prádlo, šatstvo, střevíce, vlhké koupací obleky a hračky. Kalvach vyhlížel u silnice autobus, který jezdil přes ves do města na nádraží.

To byl ovšem zmatený útěk. Kam? Nu kam jinam než domů, do Prahy? Pryč z tohoto hnízda, zamořeného smrtelnou nemocí. Věrka se nakláněla z okna starodávné archy a s pláčem dávala sbohem svým stavbám u cihelny a u rybníka.

V kupé, do něhož se na zastávce nahrnuli, byla již rozložena rodina s tlustým chlapečkem. Jaká náhoda! Opravdu, jaká zvláštní, šťastná náhoda! Svět je proto tak široký, aby se v něm lidé potkávali. Vždyť jsou to pražští známí z naší ulice!

Vlak už zas drnčel po kolejích, Hela s druhou paní si tiskly ruce, muži se seznamovali. Věrku posadili u okénka vedle chlapce. Hned bylo po vrtoších a smutcích. Otík navrhl hru na zvířata, která byla jeho obvyklým vlakovým repertoárem. Čtyřnohé zvíře, které se ukáže v dohledu, bude patřit vždy tomu, kdo je první pojmenuje. Věrka byla čilejší v postřehu, vyhrávala. Otík se dával porážet ochotně, bez protestu, byl to takový malý, tukem zarostlý dobráček. Rodiče si svěřovali zážitky z letních bytů. Hela měla ovšem hlavní slovo.

„Považte, co nás potkalo!“

Paní soucitně kroutila hlavou. Kalvach sáhl s úlevou po pouzdru s cigaretami.

Děti tiskly nosíky na sklo, nespouštěly z očí chalupy, pole, potoky, lesy, které je míjely, lemovány telegrafními dráty. Hela zářila. Je to velmi výhodné, že se vracejí tak pěkně po sousedsku. V Praze si společně najmou taxík pro sebe a pro všechny své krámy, nevyjde jim to ani tuze draho. A zítra ovšem přijde Otík k Věrce. Matka ho přivede. Věrka má spoustu všelijakých her a hraček. Na oplátku pak pozítří půjde Věrka za Otíkem. Dobráček Otík! S ním se Věrka nebude rvát jako s jinými chlapci, je tak ústupný, tak mírný! Ba ne, není tak mírný, jak si myslíte, bývá nezvedený a přečasto protivný. To je ovšem tím, že nemá sourozence. Kdyby měl takovou čilou, repetivou sestřičku, jako je Věrka, netučněl by tak zbůhdarma a nebyl by takový ubrečený sobeček, jakým je, ach, opravdu, vy ho však ještě dobře neznáte!

Všechno bylo dobré, ba dokonce výborné. Věrka zapomněla jako zázrakem na obě smrti, které tak těsně kolem ní prošly a ovanuly ji svým mrazivým dechem. Květuška zapadla do hrůzy studené a černé země a Pavlínka cihlářova tam šla za ní, aby se jí příliš nestýskalo na vesnickém hřbitůvku na kopci, ozdobeném skleněnými koulemi a vonícím divokou šalvěji. Snad si tam spolu budou vyprávět o svůdné křehké bytůstce s věnečkem svlačců kolem čela. Ty dvě dívenky a ta třetí, průhledná, byly jako neuvěřitelný a nepochopitelný film, který kdysi dávno promítali, kdežto Otík je živý, srozumitelný, růžový, skutečný. Dobrácky se usmívá a jeho v tuku zarostlá očka pokojně dřímají za úzkými štěrbinami víček. Otík není z těch, kteří by se dali lehko svést k romantické cestě do hloubi země!

Otík? Že by byl takový? Kdož ví?

Věrčino přátelství s ním netrvalo ani týden. Za týden měl přijít, ale nepřišel. Proč Otík nepřišel, když plechový vláček stál připraven na kolejích, když koník byl osedlán a knížky rozloženy? Věrka, zlostí všecka bezsebe, se příčinu dověděla až v samý večer, po dlouhém, tajemném šuškání rodičů, když byla dokonalým stylem zkušené, zvědavé osobičky usvědčila ze lži jejich rozpačité úsměvy.

„Nu proč bychom ti to zapírali? Je tomu tak — Otík se rozstonal, dostal záškrt. Ale neboj se, Otík neumře, neuloží ho do rakvičky a nezasypou ho hlínou, jako ty dvě malé, ubohé berušky, Otík dostal včas injekci a bude dobře a pečlivě léčen, vždyť nejsme v nějaké zastrčené vsi na konci světa, ale v Praze, kde je dostatečné množství rozumných, předvídavých lékařů. Možná, že už zítra bude mimo nebezpečí — opravdu, mimo jakékoli nebezpečí!“

Pobledlá Hela hladila dítě s nezvyklou, slzavou něhou a Kalvach je houpal na klíně, dotýkaje se ústy jeho hedvábných kadeří tak vroucně, tak úzkostlivě, že to Věrce nebylo ani dost málo příjemné. Ostatně ji celá ta věc nerozrušila ani zdaleka tolik jako rodiče. Kalvach jen vrtěl hlavou a potichu přemítal. Ne, to rozhodně není náhoda. V tom je něco strašně vážného, ale co, proboha? Jak to přišlo, že každého dítěte, s kterým se Věrka v posledních týdnech seznámila, se dotkla smrt?

Kalvach si odkašlal a řekl temným hlasem: „Věruško, zítra s námi půjdeš k panu doktorovi!“

Věrku posadili před zářivou kouli obrovské žárovky a přislíbili jí, že jí pán v bílém plášti nic zlého neudělá. Na snažné prosby bezvousého, a proto ne zcela důstojného muže, udělala veliké a hlasité „áááá“ a přidala si k tomu ďábelské vyplazení jazyka. Doktor se sice zapřisáhl, že nic nepříjemného dělat nebude, ale svému slibu nedostál. Takhle věrolomně se chovají všichni ne dosti důstojní lidé. Věrka zlostně zaúpěla, když jí vatičkou, namočenou v nějaké páchnoucí tekutině, chvatně přejel přes obě mandle.

„Tak, to bychom měli výtěr,“ bručel si pro sebe ten hubený chlapík, nevšímaje si Věrčina rozhořčení, a dlouho a pečlivě se pak díval do černé rourky, jíž se říká mikroskop.

Věrka se nikdy nedověděla, co viděl doktor na svém pomazaném sklíčku a co říkal otci, když ji s matkou poslal domů, uštědřiv jí dříve ještě jeden, tentokrát notně palčivý a odporný výtěr. Nebylo to dosti vhodné pro její dětské uši. Možná, že by to pro její malá ouška nebylo konečně nic tak zlého, ale lidská paměť je někdy zrádná, leccos si přesně zaznamená, co by si právě zaznamenávat nemusela. Někdy později by si z toho mohla vybrat bolestné obvinění. Ovšem, jaképak obvinění — k smíchu! Přesto bude pro ni lépe, když jí tyto životní události zůstanou navždy zahaleny rouškou tajemství.

Doktor vysvětlil Kalvachovi po Helině a Věrčině odchodu, že děvčátko je jedním z těch zvláštních, podivně uzpůsobených dětí, které jsou stvořeny k tomu, aby roznášely neštěstí. Na jejích mandlích našel kulturu bacilu, který způsobil smrt oběma vesnickým broučkům a jehož zhoubným působením se roznemohl i Otík. Takovým říkáme nosiči bacilů. Věrka sama nemoci vzdoruje, patrně dík ochrannému očkování, které však nemohlo zabránit, aby na jejích mandlích nebujely bakterie vesele dál.

Jak přišla Věrka k nákaze? Nu to je ovšem těžké říci. Nejspíš se již před odjezdem na letní byt setkala s dítětem, které bylo v prvním stadiu choroby. Bude nutné umučit ta drobnohledná tělíska na jejích mandlích pečlivou a trpělivou léčbou, bude třeba mnoha jejích návštěv u lékaře, než bude moci s dobrým svědomím říci, že kletba je z ní sňata. Ale do té doby ovšem žádné přátelení s dětmi, to musí Kalvach lékaři na čestné slovo slíbit!

Kalvach nešel od lékaře rovnou domů, kráčel kajícně k obydlí Otíkových rodičů a tam se velmi pokorně zeptal na zdraví jejich hošíka. A teprve když se dozvěděl, že Otík je opravdu již zcela mimo nebezpečí, s úlevou si oddechl. Poněkud se i rozveselil, ale to nebylo ještě to pravé rozveselení.

A večer, když Věrka již spala ve své dětské postýlce s Bibi a Táňou vedle své růžové, světlovlasé hlavičky, vyprávěl muž ženě, co mu pověděl doktor. Že to byla tato malá, pokojně spící holčička, která přinesla smrt mezi vesnické děti. Místo hmotného přilepšení, které ti chudáci čekali... ale darmo mluvit, pravda?

Hele se zakalily oči. Přece jen byla matkou též v jiném, širším pojmu tohoto slova. Bylo jí sice útěchou, že Věrka je odolná proti zákeřné chorobě, představivost jí však vykreslila před očima drobnou, smutnou tvářičku dítěte, jemuž se tak strašlivě vymstilo kamarádství s její dcerkou, a pak té druhé, bosé rusalky s křivýma nožkama. Otíka se tyto úvahy netýkaly, ten neměl ve svém hladkém čele dobromyslného zvířátka vetknuty ostny mučednické koruny.

„Je to zvláštní,“ pravil tiše Kalvach, „do jakých podivných forem se halí smrt. Je to zvláštní, že právě my máme na svědomí — či nemáme? Řekni, máme či nemáme?“

„Nemáme,“ řekla tvrdě Hela a zadívala se mstivě kamsi k temné obloze, hledící nezastřeným oknem do místnosti očima miliónů hvězd.

A potom ti dva dlouho, mlčelivě stáli nad dětskou postýlkou, kde pokojně oddechovala bezděčná vražednice. Měla úzké rtíky semknuty a v koutcích se jí kreslil úsměv. Zdál se jí asi právě krásný sen.

/ 1939 /

Dědictví po živé

Když si Viktor Šafránek bral Vilmušku Panznerovou, bylo mu už skoro třicet let a Vilmušce sotva devatenáct. Zato byla Vilmuška vyšší o celou hlavu. Bylo to dlouhé, tenké děvče, které se trochu hrbilo, a Viktor byl poněkud plachý mládenec s vlasy bílými jako mléko. Kolegové v kanceláři o něm tvrdili, že si vybral nevěstu buď jen proto, že s ní má stejný monogram, nebo pro tchánovo jmění. To druhé bylo asi pravda. Starý Panzner, choceňský průmyslník, byl však muž velmi opatrný. Hotové peníze, to není nic pro takového mladíka, o kterém se nedá předem říci, co se z něho jednou vyklube. Postavil novomanželům nad Braníkem poblíž lesa jednopatrovou vilu a dal ji upsat na dceřino jméno. Bylo to míněno asi tak: v přízemí bude bydlet Viktor s Vilmuškou a poschodí se pronajme. Jenomže Vilmuška byla bytost romantická, a když poprvé stanula nahoře na balkóně a zjistila, jak rozkošná je odtamtud vyhlídka dolů do údolí, rozhodla se, že ten byt nikomu nepřenechá. Tak se do přízemí nastěhovala rodina Burdova.

Burda byl mistrem ve smíchovské vagónce, chodil do zaměstnání jako pán s límečkem a kravatou a s aktovkou v podpaží, jakmile se však vrátil domů, navlékal modré pracovní šaty. Byl to takový věčný dělník, pořád musel něco kutit, pořád se musel něčím zaměstnávat. Za týden po nastěhování si vymohl na Šafránkovi dovolení, aby si směl na dvorečku pod okny stlouci kurníky, po kurnících přišla králíkárna, po králíkárně včelín. Burdová se stala ošetřovatelkou vší té havěti. Byla to velitelská žena s rukama ustavičně založenýma pod mocným poprsím, od rána do večera se potýkala s domácností, se sousedy a se svými dcerami.

Byly tři — Julča, Žofka a Bláža. Julče bylo šestnáct, chodila do učení k modistce, byla hezká a předobře o tom věděla. Bezmezně opovrhovala otcem a stranila se rozepří s matkou, která měla pádnou ruku. Čtrnáctiletá Žofka, nohatý hastroš s protáhlou tváří, posetou pihami, zrovna vychodila školu, Bláža se školou právě začínala. Obyčejně se to všechno dohromady jen hádalo. Žofka sočila na Julču, že se pořád jen fintí, Julča vyčítala Žofce, že nic pořádného nedělá, a obě svorně peskovaly Blážu, která byla samá panenka a samé blouznivé šeptání se sebou samou v koutech rozlehlé zahrady.

Tato zahrada byla ovšem pravým místem pro takové snivé žábě, které sem přišlo rovnou z páchnoucího předměstského dvorku. Panzner pamatoval na všechno, velikou parcelu kolem vily dal vyřešit zahradním architektem a osázet podle jeho návodu. Byla tam idylická besídka, záhony růží, řady ovocných stromů a kordonů, několik stříbrných jedliček na bezvadném pažitě. Bylo to náramně krásné, ale kdo to všechno má ošetřovat a pěstit, když Šafránek je celý den v úřadě a Vilmuška, dívka penzionátní, nemá pro žádnou práci buňky? Služka měla co dělat, aby stačila s domácností, když mladá paní vstávala v deset, do dvanácti břinkala na klavír a po obědě četla romány. Zahrady se ujal tatík Burda. Udělal docela jednoduchý obchod — ty mi přepustíš k užívání onen díl parcely, který je určen pro zelinářskou zahradu, a já se postarám pak i o ostatní, aby to rostlo, kvetlo, plodilo. Burda si takový závazek mohl dovolit, měl přičinlivou manželku a tři dcery. Děvčata zalévala kapustu, mrkve, rajčata, okopávala ovocné stromky, sbírala mšice, ošetřovala pažit a stříhala růže. Julča to dělala po návratu od modistky, Bláža, když přišla ze školy, a Žofka po celý den.

Za půl roku začala na sebe Vilmuška nabírat, zaoblovat se, bachratěla, ale pak to jednoho dne všechno opadlo a narodil se Pavlíček. (Jméno dostal po dědečkovi.) Za další dva roky se případ zopakoval, jenže tentokrát se narodila holčička, Marcela. S Marcelkou to však nešlo už tak hladce jako s Pavlíčkem. Vilmuška ji sotva donosila a pak se dala do stonání. Doktor, který do vily docházel, tvrdil sice Viktorovi, že to celkem nic není, že jde jen o všeobecnou tělesnou zesláblost, ale Vilmuška se sotva držela na nohou, lehávala na zahradě v rozkládací židli, a poněvadž byla velmi sentimentální, plakávala v ochranném a mateřském náručí paní Burdové nad svým hynoucím mládím. Burdová ji těšila, jak uměla.

Již v dobách Pavlíčka se Žofka stala dobrovolnou a neplacenou chůvou u Šafránků. Zdědila po matce její mateřské pudy a vybíjela svou podivnou vášeň na malém cvalíkovi a později v míře ještě hojnější i na Marcelce. Když Vilmuška ulehla, byl ovšem tento Žofčin zájem u Šafránků obzvláště vítán. U Žofky byly děti v naprostém bezpečí. Milovala je obě nazřízenou láskou. Vilmuška se dívala na Žofku něžně ze své lenošky, usmívala se na ni mroucími úsměvy — a jednou jí uklouzl před matkou Burdovou nepředložený výrok:

„Paní Burdová, ta vaše Žofka, ta bude, až se provdá, vzornou manželkou a matkou, a jak je dobrosrdečná — mé děti ji mají vlastně raději než mne. Kdyby se snad stalo — a už to tak vypadá — že by měl Viktorek zůstat sám...“

Paní Burdová pochopila a ostatní si domyslila. Rezolutně umlčela Vilmuščina slova svou těžkou dlaní, ale pečlivě si je zapsala do paměti.

Vilmuška se tedy dívala na Žofku jako na svou budoucí nástupkyni pro případ, že by... a jak se na ni díval Viktorek? Žofka nebyla již tím vytáhlým, nepůvabným pulcem jako před čtyřmi roky. Nestala se sice krásnou, ale v jejích hnědých očích bylo cosi zvláštního, podivuhodného, takové modravé, elektrické jiskření, které pod hustým chlapeckým obočím vypadalo velmi působivě. Když se kteréhosi dne Viktorek vrátil z kanceláře domů, zůstal stát jako omráčen — objevil něco, čeho si byl dosud nepovšiml. Žofka právě lezla z nádrže pod pumpou, kde se s oblibou šplouchávala. Koupací šaty jí přilnuly k tělu a Viktorek spatřil Žofku takovou, jakou Vilmuška nikdy nebyla, krásně urostlou, ztepilou, s dokonale vymodelovanými ňadry, s útlými boky a se štíhlýma nohama.

Vilmuška tedy pochybovala o svém uzdravení, ještě štěstí, že si byl lékař, který ji ošetřoval, svou věcí tak docela jist. Byl si však opravdu jist? Koncem května počal krčit kormutlivě rameny a pak si zavolal Viktora do své ordinace a tam mu svěřil pod pečetí tajemství, že to s Vilmuščinými plicemi vlastně není v pořádku, že na levém hrotu je slyšet podezřelý zvuk a že tam bude asi kaverna. Nejlepší by byl rentgen a potom snad nějaké to sanatorium.

Šafránek se vrátil domů celý bledý a ještě téhož večera napsal tchánovi z hlubin svého zoufalství bláznivé psaní. Panzner obratem pošty Viktorovi surově vynadal, že by mu byl dceru málem přivedl do hrobu, ale pak ten případ vyřešil s velkorytostí sobě vlastní. Vilmuška potřebuje oddech, naprostý klid. Rentgen a lékaře — to si bere všechno na starost sám. Ale v sanatorium nevěří, tam obyčejně nemocní teprve souchotiny dostanou. U nich, kolem Chocně, je zázračná léčivá krajina, k lesům u svatého Prokopa je to z továrny skok, pak je tu Orlice a Peliny, zkrátka, Vilmuška s dětmi a se služkou pojedou domů. Viktor si bude muset na nějaký čas poradit sám.

Šafránek se stal opuštěným manželem, slaměným vdovcem a ještě k tomu mužem, jehož žena má na kahánku. Možno mu dát opravdu nejlepší vysvědčení, bral si to jaksepatří k srdci. Každou sobotu jezdil do Chocně pln nadějí, a se svěšenou hlavou, pln žalu se v neděli večer vracel. Vilmuška ztratila opět dvacet, třicet deka, děti se mu pomalu odcizují! Paní Burdová, nevím, nevím, jak to všechno dopadne. Paní vraštila čelo, s porozuměním pokyvovala hlavou, starostlivě vzdychala, a přitom v skrytu srdce přemýšlela o oněch neuvážených slovech, která kdysi před ní Vilmušce uklouzla.

Viktor hledal více a více rozptýlení u rodiny Burdovy — a nalézal je. Jsa tak nadobro osamělý, byl odkázán jen na jejich milosrdnou péči. Zprvu mu donášela snídani sama paní, později už jen Žofka. Po návratu z kanceláře sedával na lavičce před včelínem se starým, málomluvným Burdou, a když byla se svou prací hotova, přicházívala k nim i mnohomluvná matka Burdová. Žofka se onoho léta koupávala s neuvěřitelnou vášnivostí, do samého stmívání, lezla do nádrže i za večerního chládku, drkotala zuby, lítala po zahradě mezi záhony a štěpy, aby se zahřála. Šafránek často zapomínal odpovídat na otázky paní Burdové, bojoval marný boj se svýma očima, starý Burda kouřil fajfku v naprosté nevinnosti, a paní se mnohoznačně usmívala.

A jednoho večera — starý Burda odešel do hospody — Žofka byla velmi nepozorná při krmení králíků a ta havěť se jí rozutekla. Každý ví, co to je, chytat králíky v tak rozlehlé zahradě. Žofka prolézala křoví za křovím, skákala od záhonu k záhonu, již dopadla dva uprchlíky, ale ještě tři, ti nejzlomyslnější, běhali po svobodě. Tak ji zastihl Šafránek při návratu z kanceláře. Slovo dalo slovo, Viktorek si svlékl kabát a jak byl, v nažehlených kalhotách, dal se do nadhánění. On uprchlíky plašil, ona je lapala. Poslední se vychytrale ukryl pod králíkárnou, živou mocí ho odtamtud nemohli dostat. Již se notně setmělo. Žofka si lehla na zem, strčila pod králíkárnu ruku — Viktor to udělal právě tak, strčil tam ruku zas z druhé strany. Králíka nechytili, ale ruce se našly. Našly se a držely se. Oba ztichli, ztajili se, ač museli vědět, že to, co tak pevně svírají, není teplý králičí kožíšek.

Den nato si k večeru přehodila Žofka přes ramena třásnitý šál, chodila povzneseně po zahradě a zpívala si. Pak se najednou rozhodla a šla na procházku. Kupodivu zrovna ve vratech se setkala s Šafránkem, který se vracel z úřadu. Viktorek za ní překvapeně civěl, ale ona se ani neohlédla. Nedaleko vily byla stará barabina, pod barabinou se svažoval zpustlý sádek, pod sádkem se vedle vlnícího se žita skrývala studánka. Viktor vyběhl kvapně po schodech do svého bytu a rovnou k oknu v předsíni. Z okna bylo vidět celou stezičku, klikatící se mezi obilím. Spatřil u studánky rozprostřený šál. V okamžiku byl Šafránek opět dole na zahradě, vletěl přímo do náruče paní Burdové. Kampak, kampak, pane domácí? Ach, pana domácího trochu rozbolela hlava, půjde se na chvíli projít. Šel. Mateřské oči paní Burdové za ním hleděly s porozuměním.

Och, krásné, bezmračné dni onoho léta! Žofce se zalíbilo chodit před večeří na procházku a Šafránka teď často holívala hlava. Nebylo dne, aby u studánky v žitě neležel třásnitý šál. Cestička mezi obilím byla ušlapaná. A za měsíčných nocí mívala Žofka hrozně špatné spaní a neméně špatné spaní měl také Šafránek. Besídka, zarostlá psím vínem, ožívala zvlášť tehdy, když otec Burda politizoval v hospodě. Byl-li doma, chodívalo se do lesa nad vilou. Viktorek projevoval nyní také nezvyklý zájem o zahradu. Když Žofka zalívala, pumpovával vodu a galantně nosil konve, když okopávala stromky, bral do ruky motyčku a kopával také. A do Chocně jezdíval nyní tak nejvýš jednou za čtrnáct dni.

Tatík Burda byl z těch otců, kteří nemají pro nic oči, kterým se rozjasní teprve tenkrát, když je někdo poučí. Tak přišel jednoho dne domů s vousy naježenými, s nachmuřeným obočím a rovnou do kuchyně. Ani se nepřevlékl do pracovních šatů a zle se osopil na manželku. Slyšel to a to, zkrátka, chce vědět, co je na tom pravdy, a to hned. A to je pěkná matka, která se o dceru nestará, která neví ani tolik co sousedé. Že neví? Paní Burdová si podepřela ruce v bocích a smála se, až se jí lalok třásl. Všechno mu to pověděla. Ta chudera tam v Chocni hubne vůčihledě, je nad slunce jasnější, že se zimy nedočká. Proč by Žofka nemohla přijít k štěstí? Věta o tom, koho by ubohá Vilmuška ráda viděla na svém místě v Šafránkově manželské posteli, byla reprodukována v novém, obšírnějším a přepracovaném vydání. Burda svěsil hlavu. Kapituloval jako vždycky, když doma narazil na nečekaný odpor. Vložil odpovědnost za úspěch tohoto pochybného podniku do rukou své majestátní choti a své svědomí ohlušil pouhým prohlášením, že s tím vším nechce nic mít a že se do toho míchat nebude.

V září nastalo ohavné, deštivé počasí, na procházky do lesa a do polí a na večírky v besídce nebylo ani pomyšlení. A tak Julča s Žofkou začaly navštěvovat Šafránka v jeho mládeneckém bytě. Mladý člověk, který si žije tak osaměle, má přece, můj ty bože, právo na kousek zábavy! Děvčata Burdova hrávala se slaměným vdovcem mariáš nejdříve o zápalky, později o hubičky. Julča byla velkomyslná, přenechávala Žofce všechny výhry i prohry. Šafránek přestal do Chocně dojíždět nadobro. To trmácení vlakem nemá beztoho žádný praktický smysl a člověk si snad po celotýdenní dřině zaslouží odpočinek aspoň v neděli! O dopisech, které od Vilmušky dostával, zachovával přede všemi, zvláště před paní Burdovou, nejupjatější mlčení. A když paní podléhala své vrozené zvědavosti a vyptávala se ho, jak se teď vlastně Vilmušce vede, vykrucoval se, jak uměl, nebo krčil mnohoznačně rameny. Paní Burdová si to vykládala po svém.

Tím hroznější bylo její překvapení, když jí jednoho říjnového dne zčistajasna oznámil, že se Vilmuška příští neděli s dětmi vrátí. Paní Burdová byla dáma velmi zkušená a uměla se ovládat, ale tentokrát málem že nadobro neztratila řeč. Tak? Že se vrátí? Ale vždyť ona přece, chuděra — a jak je to vůbec možné? Dovolil to lékař? Bohužel, lékař to opravdu dovolil a nedalo se nic dělat. Šafránek nevěděl, má-li se tvářit jako přistižený hříšník nebo jako šťastný manžel, který bude mít konečně zas po dlouhém čase spořádanou domácnost.

Ta neděle, kdy auto zastavilo před vraty a z auta vystoupila osmahlá, zdravím kypící, buclatá Vilmuška a za ní Pavlíček a služka s Marcelkou, byla dojista jedním z nejpohnutějších dnů v životě rodiny Burdovy. Starý se ani neukázal, vztekle štípal na dvorečku dříví. Julča koukala z okna a pitomě a vyzývavě se šklebila, Bláža brečela v koutku zahrady — před chvílí dostala nezasloužený výprask. A Žofka nebyla vůbec doma. Paní Burdová přivinula v náhlém dojetí Vilmušku na svá mohutná prsa, a když se jí dosyta nalíbala, odtáhla si ji od těla, aby se mlčky pokochala jejím kvetoucím vzezřením. Pak tento pohled přenesla na šťastného Šafránka a byl to pohled takový, že na Viktorkově čele naskočily krůpějky studeného potu.

A přece šlo ve vile několik dní všecko svým normálním chodem. Až jednou odpoledne přišla Vilmuška z jakýchsi drobných nákupů a uzamkla se až do večera v svém pokoji. Když se Viktorek vrátil domů, byl rámus. Paní Burdová měla pootevřeny dvéře do síně a naslouchala napjatě, jak sopránový hlas vytrvale kvílí a basový nesměle konejší. Avšak časem se i tato chmura rozptýlila, jenže Vilmuška se nedívala na Žofku už tak něžně jako kdysi a Žofka se jaksi ostýchala projevovat příliš živý zájem o Šafránkovo potomstvo. Paní Burdová — och, paní Burdová byla osoba velmi optimistická a našla si i pak ještě jakousi útěchu. Kdosi jí našeptal, že u souchotináře takový zdravý vzhled docela nic neznamená. Obyčejně takové zdánlivě kvetoucí nešťastníky dobíjí jaro, ano, jaro, které je zlou dobou pro nemocné plicními chorobami.

Paní Burdová tedy touživě čekala na jaro. Sledovala Vilmušku, zpytovala její tvář žíravými pohledy, odhadovala její váhu, její ruměnec, zdali snad už bledne, zdali se už zas tratí. Viktorek byl vzorný manžel, chodil z domu rovnou do kanceláře a z kanceláře rovnou domů. Na zahradě neměl co pohledávat. Však byla také zima, zlá zima, pumpa na zahradě zamrzla, meluzína hvízdala v komíně, sněhu napadlo na půl metru. A když nastalo jaro...

Když nastalo jaro, byla Vilmuška těžší o další dvě kila — a Žofka dostala zápal pohrudnice. Takové statné, vyvinuté děvče, jak k tomu přišlo? Otec Burda se domníval, že to má z toho bláznivého loňského koupání, ale matka Burdová nechtěla o podobné teorii ani slyšet. Za tři týdny nemoc přešla, ale Žofka ne a ne se vzpamatovat. Ploužila se po zahradě celá v hromádce, hekala, kašlala. Nyní to byla ona, která lehávala v lenošce, vypůjčené od Šafránků, a hledívala smutnýma očima na Pavlíka a na Marcelku, kteří měli zakázáno se k ní přibližovat. Nemocná je nemocná a děti jsou děti, člověk nikdy neví. A v červnu začala Žofka kašlat krev. Burdovi neměli tatínka v Chocni, továrnu poblíž lesů u svatého Prokopa, v krajině s Orlicí a s Pelinami, Burda měl jen nemocenskou pokladnu a ta učinila pro Žofku, co se pro ni udělat dalo — poslala ji na rentgen a pak do sanatoria.

Nyní nastaly ty trapné časy, kdy se paní Burdová na Vilmušku nemohla ani podívat, a podívala-li se přece, byl to pohled zlý, pohled jedovatý a plný nenávisti. Dokonce začaly hádky pro nic za nic, rozepře pro tu zatracenou zahradu, na níž se člověk může udřít k smrti a nic z toho nemá, pro ten mizerný byt, který se k vší té dřině musí ještě draze zaplatit. Brzy bylo vidět, že to už asi ve vile nebude dělat dobrotu, a tak se ke kvartálu starý Burda se Šafránkem dohodli na výpovědi. Za čtvrt roku se Burdovi stěhovali a nechali po sobě nádherně vybavený včelín, králíkárnu a kurníky. Až do prosince k tomu všemu hledali Šafránkovi marně nového nájemníka.

Za tři roky — bylo to uprostřed léta — jel Šafránek z úřadu domů. Tramvaj se nemohla a nemohla dostat kupředu, zdržoval ji dlouhý had prostého pohřbu. Řidič vztekle zvonil, ale ti funusníci šli jako ovce, trvalo hezkou chvíli, než si dali říci a sešli z kolejí. Cestující hubovali svorně také a zvědavě si okny prohlíželi truchlící pozůstalé. Dívali se jiní, díval se i Šafránek. A najednou mu ti lidé připadali nějak známí, a když si přečetl černou tabulku, kymácející se na pohřebním voze, obloženém věnci, podlomila se pod ním kolena. Tenkrát by byl málem zapomněl vystupovat. Průvodčí ho musel upozornit, že je už na konečné stanici.

Ještě, že tam na něho čekala jeho Vilmuška. Měl se, chudák unavený, aspoň o koho opřít. Vilmuška vypadala věru výtečně. Před čtrnácti dny překročila svých devadesát kilo.

/ 1940 /

Zlodějíček

Ráno ještě bičoval severák ulice drobounkou krupicí, ale teď vítr oslábl a místo krupice hustě padají těžké, vodou nasáklé vločky, které se rychle vrší na střechách rodinných domků, na chvojí vystlaných zahrádkách a na chodnících. Mraky jsou tak nízko a je taková tma, že ve Valinově obchodě koloniálním zbožím se svítí. Jediná žárovka nad pultem ozařuje sírově žlutým světlem regály, pytle, bedny, bujnou kštici zamračeného Valiny, oblečeného v bílém kupeckém plášti, s černými nátepníčky na zápěstích, a titěrnou, směšně zakrslou postavičku učedníka Pepíčka, který má právě tak bílý plášť jako jeho pán, ulízanou pěšinku v nazrzlých vlasech, odstálé uši a na krku špinavý límeček s pomačkanou vázankou, tenkou jako provázek.

Pepíček je Valinovou atrakcí. Jeho pronikavý sopránek jásavě vítá každého příchozího, každého se stejnými poklonami z krámku vyprovází, čilá očka jen hrají, ozáblé prsty balí zboží s neuvěřitelnou zručností, žádnému nezůstane odpověď dlužen, jako čertík běhá z kouta do kouta, šosy rozepjatého pláště za ním vlají, plní sáčky, váží, krájí, sčítá cifry v zohýbaném bloku reklamní tužkou, zavěšenou na pružině.

Právě nadešla chvíle, kdy ve Valinově obchodě bývá největší nával. Panička za paničkou, služka za služkou přicházejí s košíky a kabelami, hartusí, že nemohou čekat, že mají už nejvyšší čas zatopit v kamnech, začít s přípravou oběda. Tím není ovšem řečeno, že je krámek nějakým zlatým dolem. Naopak, hrom aby do toho bacil, v okolí této zatracené ulice, končící v polích, bydlí pramálo zámožných odběratelů, ochotných k větším útratám, a ti, kteří zde jsou, chodí jako s uděláním na nákupy raději na náměstí, kde mají po ruce také pekaře, řezníka a mlékárnu a kde je mnohem větší výběr. Nejhorší ze všeho je, že tato ulice, která se jmenuje Příkrá, také je opravdu příkrá a pohodlní ji obcházejí, jak jen mohou. Však to také není nic příjemného, drápat se do ní, zvláště za takového psího počasí, jako je dnes, kdy člověk snadno uklouzne na hladkém dláždění. Kdyby byl Valinův obchod aspoň až docela nahoře, ale to ne, je zrovna uprostřed ulice, z obou jejích konců stejně špatně dostupný. Marně se Valina snaží získat zákazníky lácí, ponížeností a Pepíčkem, zůstali mu věrní jen nejbližší sousedé, kteří Příkrou ulicí musí chodit, ať chtějí nebo nechtějí.

Není tudíž divu, že Valina nebývá v nejrůžovější náladě. Dokud jsou v krámě lidé, rozplývá se v líbezných úsměvech, jakmile však poslední zákazník zmizí, obtížná maska spadne a zůstane jen nakrabené, trudovité čelo, hluboké, kruté rýhy v propadlých tvářích a pichlavé oči pod nasupeným obočím, které by nejraději vraždily. Dal se nalákat na nízkou činži a na inzerát, v němž se mluvilo o výhodném místě, kde v celém širém okolí není žádná konkurence. Ostatně neměl nic lepšího na vybranou, a on se přece už jednou musel udělat pro sebe, chce-li si doopravdy vzít Anežku Kouřilovu, vždyť je mu už, u všech všudy, hodně přes třicet, a Anežka — nu, na té je pokročilé těhotenství už pořádně vidět!

A dnes — ký ďas to do něho vlezl — není ani Pepíček ve formě. Přeslechl již neuctivě několik obvyklých vtipů na svou krátkou postavu, na zmuchlanou „pintu“, která se mu svezla až pod ucho, na ofinu, střiženou podle rendlíku. Není-li právě pozorován, zádumčivě se dloube v nose, líně, jako by spal, loví okurky v láhvi, kornouty vyrábí neuměle, jako by to dělal poprvé, zapomíná otvírat a zavírat za těmi, kteří si na úslužnost obzvlášť potrpí, a teď právě klopýtl přes bednu se zeleninou, jen taktak, že se nenatáhl. Valina po něm vztekle louská očima, několikrát již výstražně zasykl, čemuž učedník jindy výborně rozumí, také ho už nahlas pokáral s předstíranou vlídností — nic naplat. Pepíček dnes není ve své kůži. Nebo se v něm zahnízdil nějaký nepochopitelný vzdor? No počkej, kluku — myslí si Valina — však já si to s tebou vyřídím! Poněvadž Pepíček vynechává, má sám plné ruce práce, musí se namáhat, lichotit a žertovat za dva.

Jak by byl Pepíček dnes k něčemu! Jak by byl, panebože, ve své kůži, vždyť dnes očekává návštěvu, a ta návštěva už v této chvíli dokonce stojí před krámem a přešlapuje, jen se pořád ještě jaksi ostýchá vstoupit.

Včera o tom máma, starší bratr a strýc rozhodli. Řekli mu: „Musí to být, jsi v obchodě, můžeš k tomu, tak jaképak cavyky? Tam je toho habaděj a my tady nemáme, nevídáno, když se o těchhle svátcích budeme mít trochu líp než jindy.“ Řekli mu: „Uděláš to tak a tak. Tetičku nikdo nezná, jste tam s šéfem jen sami dva, taková věc se snadno ztratí. Napoprvé toho nemusí být mnoho. Trochu mouky a cukru, nějaká ta krabička sardinek — kdyby to šlo, mohla by se přibalit taky táflička čokolády. A pozítří přijde třeba tuhle strýček Karlík. Po troškách se to sežene. Nejsi přece na světě jen ty, jsou tu také jiní. Je tvou povinností, abys na nás pamatoval. V takovém nadbytku, kristapána! Dokáží to jiní, dokážeš to taky.“

Pepíček se vzpíral a máma mu nabuchtovala. Nu, z toho by si byl zrovna mnoho nedělal, ale ty její řeči už nemohl déle poslouchat. Že je nevděčník, že je hlupák, tvor bez jakéhokoli citu. A máma, když chtěla, uměla brečet, že by se kámen ustrnul. Nejhorší bylo, že měla celkem pravdu, Anička, Jeník, dlouhý Petr — neměli zkrátka do huby. Když člověk nemá do huby, musí všechny předsudky stranou.

„Prostě a dobře, hádat se o tom nebudem, zítra tetka přijde a basta.“

Kdykoli má Pepíček co dělat u pytlů a beden, které leží pod výkladní skříní, setkává se s jejíma truchlivýma, nesmělýma, zimou oslzelýma očima, které upírá jako u vytržení do hloubi krámku. Jako by si něco vybírala, jako by se nemohla rozhodnout, co vlastně nakoupí. Ve skutečnosti se jí pořád ještě nezdálo být v krámě dost lidí. Taková věc se nejspíš podaří v pořádném chumlu. Pepíček tam venku, v plískanici, ani tak nehledá její oči, jako spíš nákupní kabelu, tisíckrát vyspravenou, bezednou nákupní kabelu, do níž bude muset zakrátko nenápadně vložit připravený a tajně zabalený lup. Jeho srdce skomírá úzkostí. Je to hrozné takhle čekat, jak to všechno dopadne! Už aby to měl šťastně za sebou! Panebože, už aby to měl za sebou!

„Rukulíbám, milostpaní, pěkně vítám, to máme dnes počasíčko! Rozinky, ano, ano, máme rozinečky výborné, a povidla, taková nedostanete v celém městě. Prosím, prosím, račte si přát ještě něco jiného? Mohl bych nabídnout tuhle keksy? Mám všechny nejlepší značky, račte být ubezpečena, milostpaní! Pepíčku, navaž půl kila bílé mouky, zatra, kluku, bílé mouky povídám, co to máš dneska v palici?“ Zvoneček nesměle cinkl. Pepíček zvedá umučené oči — známá, tak známá postava, zabalená do vlňáku, se hrne do dveří, neobratně za sebou zavírá. Je vidět, jak se jí ruce třesou, a Pepíčkovy ruce se třesou ještě víc.

Motá se příliš okatě v tu stranu, kde obsluhuje učedník, v ruce nese odřenou peněženku a kapesník, do kterého právě truchlivě zatroubila — podvědomá snaha, aby jí nebylo tuze vidět do tváře. Pokouší se o ponížený úsměv, ale je to spíš jakási křeč úzkosti. Jako hypnotizována se dere dopředu, aby to jen honem, honem měla také už odbyto.

„Co si račte přát — co si, prosím, račte?“ koktá Pepíček, který je zcela přiveden z míry, ani ji neposlouchá, vždyť ví dobře, co si bude přát, že to budou jen dvě deka kvasnic. Žene se pro kvasnice, div že se nepřerazí, oči upřeny k zemi, byl by se zamotal do provázku, který visí z otáčivého lepenkového kola. Žena ve vlňáku klade na zem svou vetchou kabelu a Pepíček se nad kabelou naklání, točí se zády k zákazníkům, dlouho, předlouho tam klade dvě deka kvasnic, jako by čaroval.

Valina odvažuje salám pro milostpaní radovou a jazýček na váze se nějak nemůže dostat do klidu. To proto, že kupec na něj hledí jen jedním okem, zatímco druhé šilhá po Pepíčkovi — co jen to tam ten kluk s tou bábou provádí? V světle žárovky se kmitl bachratý balíček, zašelestil v Pepíčkových prstech a spadl do kabely jako kámen. Pepíček se vzpřímil rudý až po uši — chvatně se ohlédl po šéfovi a jejich oči se setkaly.

Těžko říci, co promluvilo zrádněji, zda podezřelý bachratý balíček, nebo Pepíčkovy zoufalé oči. Valina dlouze a zlověstně vdechuje zhoustlý vzduch, jeho huňaté obočí se mění v kupy černých mračen, šlehají z nich jedovaté blesky. „Patnáct korun třicet haléřů, milostpaní,“ hlásí kupec ostře, bez jakékoli pokory, „to by bylo všecko, milostpaní, děkuji uctivě, račte nás zas brzy navštívit. A co má tam ta paní?“

„Dvě deka kvasnic,“ oznamuje Pepíček, zajíkaje se, „čtyřicet haléřů, pane šéf.“

Paní, bezzubá tetka s protáhlým nosem, se šourá k pokladně, loví mince z odřené peněženky, Valina stojí jako kámen, hrozný, mlčenlivý. Dva dvacetníky jsou položeny na pult a paní se obrací k odchodu. Heká a náhle nesmírně pospíchá. Valina ji nechává dojít až ke dveřím. Tam ji teprve zastavuje jeho velitelský hlas: „A víc jste neráčila mít než ta dvě deka kvasnic?“ Pepíčkovi uniká z hubených prsou krátké zaúpění. „Myslím, že jste ráčila ještě něco kupovat, paní! Pepíčku, co jsi ještě dával do tašky té dámě? Dámo — nezapomněla jste snad něco zaplatit?“

Dva tygří skoky a již je u dveří. Jediný hmat a již třímá v rukou neblahou kabelu. Paní se roztřásá brada. Tentokrát je to vychrtlý, dlouhý Valina, který se naklání nad kabelou. Ještě okamžik a objemný, pečlivě zavázaný balík je vytažen na světlo boží.

„To prosím není od vás,“ ječí plačtivě žena. „To jsem od vás nekoupila,“ hájí se chabě.

„Já vím, že jste nekoupila,“ drtí kupec zuřivě mezi zuby, „a právě proto, že jste nekoupila, musíte to vrátit. A jestli se vám to nelíbí, pošlu pro strážníka.“ Tetka nečeká. Jako když do ní střelí — a je ze dveří. Pepíček mohl již jen spatřit, jak se její šedivé hadry zatetelily v průvanu.

Paničky a služky, náhle ztichlé, hledí vyjeveně na Valinu.

„To se stává, milostpaní, to se stává, člověk musí být jako ostříž,“ hovoří Valina posměšně a ukládá balíček opatrně, nesmírně opatrně, jako by byl plný křehkého skla, kamsi do hlubin pultu. Jeho hlas ještě trochu vibruje, ale za malou chvíli bude zas tak nasládlý jako předtím. „Neračte si toho všímat. Zloději a zlodějíčkové (pohlédl strašně na Pepíčka) jsou a budou. Kam bychom to přivedli, kdybychom nebyli prozíraví a takřka vševědoucí? A co si račte, prosím, přát dále? Mám výborné masíčko, uzené masíčko přímo z Moravy, pochoutečka prima, nebylo by libo pro pana manžela na gáblíček?“

Pepíček stojí u soudku s kyselím zelím a třese se jako list.

„Nu tak se přece hni,“ zlobí se otcovsky Valina, „je plný krám lidí a ty okouníš. Neslyšel jsi? Milostpaní si přeje baltického v rosolu. Otevři novou krabici, honem, honem! On je dnes nějaký pitomý, milostpaní, asi že byl někde za holkou, nevyspal se.“

Jedna služka vyprskne v krákoravý smích, ale Pepíček ji neslyší. Ví dobře, že se Valina jen přetvařuje, že jen čeká, až se krám vyprázdní. Ne z útlocitnosti, chraň bůh — Pepíček svého šéfa dobře zná — bojí se jen, že kdyby spustil hromobití hned, někdo by se učedníka přece jen zastal. A pak se to také nesluší, vyřizovat si takové věci před zákazníky. Pepíček namáhavě kleštěmi páčí velikou konzervu, podobnou dětskému bubínku, a z očí mu kanou slzy těžké jako hráchy. Marně se je pokouší zadržet, samy tekou, aspoň se tedy obrací, aby je nikdo nespatřil. Nesmírně se stydí. Co si asi o něm teď myslí všechny ty dámy, které s ním kdysi tak blahosklonně žertovaly? Jistěže si povšimly, jistěže pochopily souvislost mezi uprchlou tetkou a jím, bídným červem, který se pokoušel ošidit svého pána. Je nadosmrti poznamenán, lidé si o něm budou vypravovat, budou na něj prstem ukazovat. A až všichni odejdou, Valina se mu strašlivě pomstí.

Nikdo se nemstí tak krutě a tvrdě jako ten, který sám mnoho nemá, který sám balancuje nad propastí úpadku. Pepíček to tušil — a dočkal se.

Když poslední dáma opustila krámek, nastalo ticho, hrozné ticho, v kterém jen tenounce doznívala ozvěna zvonku.

Valina jde pomalu, rozmyslně ke dveřím do domovní chodby a klapne vypínačem. Není třeba, aby to, co bude následovat, sledovaly zvenčí něčí nepovolané oči. Pak vyjde na práh, aby se rozhlédl, zdali snad nepřichází ještě nějaký opožděnec. Ne, nejde nikdo. Valina se vrací do krámu stejně pomalu a mlčky, jako prve vyšel. Pepíček sedí v koutě na pytli mouky, ozáblé ruce na kolenou. Dokud šéf nepromluví, nemá ani on právo na obhajobu. Musí čekat.

Kupec se drbe v bujných vlasech, kouká jako kakabus, rozhlíží se. Bere do ruky hák, kterým učedník zavírá a otvírá rolety výkladních skříní, hák je však příliš dlouhý. Opět jej odkládá. Pak padne jeho pohled na dřevěné nůžky, jimiž prve lovil Pepíček okurky z láhve, ty však jsou ještě méně vhodné k tomu, k čemu jich mínil použít. Pak je tu ještě pohrabáč, jímž se Pepíček rýpává v malých železných kamínkách, když je v krámě nesnesitelná zima. Potěžkává chvíli pohrabáč a pak jej schovává za záda. Učedník si bolestně povzdychne.

„Tak polez, polez,“ zahučí temně Valina a štítivě si odplivne.

„Pane šéf,“ zakvílí pojednou Pepíček pronikavým dětským hláskem, „pane šéf, prokristapána, odpusťte mi to! Já jsem to udělal nerad, já jsem musel, máma by se byla na mne hněvala, já jsem nechtěl, ale nebyl bych pak doma vydržel, kdybych byl neposlechl, já za nic nemůžu!“

„Ty za nic nemůžeš,“ zasyčí Valina, „aha, ty jsi teda nadobro nevinej. Tys nekrad, tys jen musel. Aha — tys musel!“ Znenadání se vymrští červená pracka, dosud schovávaná za zády, a dopadne vší silou na Pepíčkovu tvář. Facka mlaskla a za ní hned druhá.

„Jen mi natlučte, pane šéf,“ žebroní Pepíček, „jen mi pořádně natlučte, ale prosím vás mockrát, nevyhazujte mě. Já bych pak doma hrozně zkusil a nikde by mě už do učení nevzali. Natlučte mi, jak chcete, já všecko vydržím, jenom mě nevyhazujte, já to už víckrát neudělám, budu vám poctivě sloužit, uvidíte, pane šéf!“

„Jestli ti natluču,“ ďábelsky se šklebí Valina, „taky že ti natluču!“ Přehýbá si Pepíčka přes koleno, zvedá mu šosy a pohrabáč začíná svištět a dopadat na kloučkův zadek.

„Já — ti — dám,“ skanduje Valina do svých ran, „já— ti — dám — ty — zloději — ty — spratku — ty — syčáku — mizerná — já tě — přerazím — zmaluju tě — že tě — vlastní — máma nepozná! Mne okrádat, kterej je takřka na mizině, kterej sotva dýchá v tý všivý ulici, mne, chudáka, okrádat? Tak — tak — tak — tak to je, víš teď, zač je toho loket!“

Udýchán, rozohňuje se víc a víc ranami, které nepočítá, bije do hošíkových zad, vylévá si tak všechen svůj vztek na špatně vybraný krám, na mizerné obchody, na hloupou a nehezkou Anežku, kterou si musí vzít, protože ji přivedl do jiného stavu, na celou tu zatracenou životní smůlu, která se na něj přilepila. Pepíček sténá, kroutí se, ale nebrání se, chce vydržet tato muka, tuto torturu, musí ji vydržet, kdyby měl duši vypustit, protože — snad mu bude pak odpuštěno, snad se nad ním pán ustrne, až ukojí svůj hněv — snad, snad — snad bude pak zas dobře.

Nebylo. Když se Pepíček skulil jako pytel s kupcova kolena, byl uchopen za límec a vyvlečen z krámu. Valina otevřel dveře s gestem anděla střežícího ráj. Ještě jeden dobře mířený kopanec do učedníkova zadku a Pepíček se ocitá ve sněhu na všech čtyřech. A než se vzpamatoval, než si loktem otřel rozbitý, krvácející nos, již je tu Valina znovu a do sněhu za ním letí jeho ubohý zimníček a kostkovaná čepice s nehtem, kterou zdědil po bratru Petrovi.

„A kdyby ses chtěl náhodou vrátit,“ hlaholí vítězně a již uspokojeně Valina v otevřených dveřích, „tak se podívej!“ Mává ve vzduchu hrozivě pohrabáčem.

Krámové dveře se definitivně a s cinkotem za Pepíčkem zavřely.

Bere zimníček přes ruku, nasazuje si čepici, ještě chvilku okouní. Pak pokřivený ranami, zbitý, pofňukávající, potácí se utichající chumelenicí v bílém kupeckém plášti, chvílemi se zastavuje, pokulhává, opět se rozbíhá, nepatrný a ubohý jak rozčepýřené vrabčí mládě. Kam půjde? Co bude dělat? Kam by šel — domů. Domů, na svátky, na hladové svátky, k máminým slzám. Budou mu vyčítat, že si počínal tak neobratně, bude všem pro posměch. Kdyby tak aspoň nemusel domů!

Na nejbližším nároží div že nevrazil do tetky. Podle všeho věděla, jak to dopadne. Čekala na něj.

„No tak, co říkal? Vyndal ti perka?“

Pepíček neodpovídá. Není třeba odpovídat.

„Vida, tak teda vyhodil. Vyhodil — nevídáno!“ breptá tetka, nyní kupodivu pohrdavá a sebevědomá. „Takovejch už vyhodili, jak seš ty! Z toho si nic nedělej.“ Najednou se však rozčilí a nešetrně chlapcem zacloumá: „A co — na policii nepude? Neříkal? Neudá na policii?“

Pepíček vrtí záporně hlavou. Jakápak policie? Všechno si to nese domů na vlastním hřbetě — proč ještě policie?

Tetka si spokojeně povzdychne a bere ho za ruku. Kluše vedle ní, pořád maje ještě zimníček přehozený přes loket. Necítí zimu. Jdou, jdou, blíž a blíž doupatům chudičké vsi, z níž Pepíček pochází. Vločky se snášejí řidčeji a řidčeji, váhavěji a váhavěji.

Valina má po Pepíčkově odchodu přímo báječnou náladu. Podařilo se mu něco, co se hned tak každému nepodaří — přistihl domácího zloděje. A jakého zloděje! Do toho mrňousa by se toho byl nikdo nenadál. Ještě štěstí, že na to přišel tak záhy. Jakých škod mu mohl natropit! Nu, dal mu pořádně na pamětnou a zbavil se ho nadobro.

Před malou chvílí namaloval zahroceným dřívkem na kus papíru úhledný nápis: Přijme se mravný hoch do učení — a nápis se již skví uprostřed výkladní skříně. Ovšem, Pepíčka je škoda, byl to šikovný hoch. Také zákazníky bude jeho zmizení mrzet. Budou se po něm ptát, budou ho litovat. Ale kluk je jednou pryč a víckrát se nevrátí. Bože, za jednoho deset! Jenže — přece jen si bude muset něco vymyslet, aby to ti lidé lépe strávili. Co jenom? Ach — už to ví. Bude tomu novému říkat také Pepíček.

Ať je to Vašek nebo Franta nebo Honza, u Valiny to bude opět Pepíček.

Osvěžen tímto nápadem, Valina si vesele pohvizduje. Stojí na prahu svého krámu, ruce v kapsách kalhot, a pohvizduje si. Tu však něco vidí — safraporte, toho sněhu ale pořádně napadlo! Mělo by se to vymést. Chvilku váhá, pak jde do krámu a vrací se s dřevěnou lopatou. Je to ovšem práce pro učedníka, ale když tu učedník není, musí ji vykonat sám. Nu, aspoň se zahřeje.

Začal až docela nahoře. Nejdřív pomalu, pak se rozbíhá. Frrr! Hezky se mu to běželo. Opravdu, když člověk na lopatu nalehne, jako by se vezl po sáňkách! Vrací se a začíná znovu. U všech rohatých, vždyť je to vlastně výtečný sport! Lopata vrže po dlažebních kamenech, sníh odletuje na všechny strany. Valina poskakuje jako chlapec, šosy mu lítají. Jen děti a nevinní si dovedou takhle hrát.

Všecek se rozdováděl.

/ 1940 /

Pan Bych

Měl jsem to podařený sen, jen co je pravda! Ocitl jsem se mezi cikány, v takové špinavé, polozbořené chalupě. Chtěl jsem se odtamtud nějak vymotat, ale podlaha byla plná všemožné havěti, švábů, rusů, přišlápnutých kobylek — ta se vlekla o jediné noze, té se střeva ploužila za zadečkem — a já byl bos! Lepilo se mi to na chodidla, hryzalo mě to do prstů, bránilo se to. Žaludek se mi obracel naruby — naštěstí zrovna zařinčel budíček. Celý zpitomělý se posadím na posteli a prohlížím si nedůvěřivě své bosé nohy. No to mi den pěkně začíná — myslím si — z toho zas jistě kouká nějaký malér! Ne snad, že bych věřil na sny, ale přece jen — kdopak není tak trochu pověrčivý? A když se člověku zdá taková věc! Ještě u snídaně jsem toho měl plnou kebuli. Žena na mne bručela:

„Ani hubu neotevřeš, koukáš jako kakabus!“

Nechtěl jsem se hádat, raději jsem mlčel. Beztoho jsem měl už nejvyšší čas, abych byl z domu. Nalil jsem si do chřtánu horkou kávu a uháněl k tramvaji — rohlík jsem dokusoval cestou. Řidič už zvonil, průvodčí cpal do vozu poslední opozdilce — jen taktak, že jsem si mohl ještě v letu koupit noviny. Tramvaj byla nacvaknutá, toť se ví. Stojím na jedné noze a louskám ten svůj plátek, nedívám se vpravo vlevo. Tu se právě pode mnou uvolní místo. Ani nevzhlédnu a mačkám zadek, mezi dvě babičky, jenže současně se mnou sedá nějaká starší dáma. Takový vlasatý mladík s brýlemi na nose se na mne zle osopil:

„Zrovna kvůli vám jsem vstal, to pro vás jsem se vzdal svého místa, vy nádivo jeden!“

Koktám, omlouvám se, že jsem si té paní nevšiml, ale celá tramvaj se na mne dívá jako na vraha. Raději jsem se odplížil na plošinu. Tak to by teda byla první nepříjemnost — myslel jsem si. Zatracený sen! Jestli to tak bude pokračovat!

V kanceláři jsem zasedl k svému zřízeneckému stolu a dal se do opravování šéfových tužek. Ještě nikdy jsem si s tím nedal takovou práci. Snažil jsem se, aby měly dlouhé a ostré špičky, jak to starý má rád. Pak jsem mu ještě otřel hadrem psací stůl a židli, nalil do kalamáře čerstvý inkoust, vymyl popelník. Když přišel, točil jsem se kolem něho jako baletka, něžně jsem mu svlékl zimník. Vytáhl z kapsy doutník — již jsem měl rozžehnutou zápalku. Zachrchlal, zabafal. Šoural se k svému místu. Popadl jsem štampilku a bouchal horlivě datumy do záhlaví dopisů. Lízal jsem kolky, až mi vyschlo v hrdle. Jen žádný výstup! Jen to ne! Koukal jsem starému po očích. Jakmile se začal šacovat, měl jsem aktovku v ruce a čepici v podpaží. Poslal si mne pro gáblíček. Letěl jsem s vichrem o závod, abych to donesl teplé. Zase tak spokojeně zachrochtal. No — řekl jsem si — zdá se, že se karta obrací. Už to zas začíná být dobré.

Asi tak k jedenácté se starý zvedl, kývl na prokuristu, na účetního a odvedl si je vedle do salónku pro partaje. V kanceláři zbyli jen sami mladíci. Hned bylo po práci, nosy se zvedly od lejster a začala volná zábava, vtipy, hihňání. Jak jsem z poznámek vystihl, ta konference v salónku nebyla ani trochu nevinná. Kšefty prý jdou moc špatně, je docela možné, že někdo vyletí. Hrklo ve mně, ale ti kluci se bavili dál jakoby nic, a tak jsem i já zas znovu nabyl dobré nálady. Chtěli na mně, abych jim předvedl, jak bučí kráva, potom kačera, kohouta, kdákající slepici, všechny ty zvuky, které umím tak věrně napodobovat. Měl jsem náramný úspěch. Starý otevřel dvéře právě ve chvíli, kdy jsem kvičel jako prase, které zabíjejí. Myslel jsem si, že mi bude číst levity, ale neřekl ani slovo, šinul si to k věšáku. Minulo už poledne a šlo se k obědu.

Jako obyčejně, když všichni odešli, vytáhl jsem z aktovky termosku a dva krajíce chleba. Kafe a chleba se sádlem, to bývá můj každodenní oběd, teprve večer, když se vrátím z úřadu, pořádně se nadlábnu. Žvýkal jsem a zapíjel sousta tou bryndou a bylo mi docela krásně. Ten dnešní blbý sen jsem už pustil z hlavy. Když jsem zahodil do koše mastný papír a vypláchl termosku, zalezl jsem do salónku, v kterém se konala ta tajemná konference. Postavil jsem dvě křesla tak, aby z nich byla jakási pohovka, schoulil jsem se do toho hnízda a obličej přikryl novinami. Čpělo to tam příjemně doutníkovým kouřem. Je to mnohem moudřejší na chvilku si po obědě zdřímnout, než se tlouci v tom chladnu po ulicích, kde na člověka číhá jen spousta všelijakých pokušení.

Odpoledne začalo opět broušením tužek. Když jsem je starému přinesl na tácu, zrovna listoval v kapesním kalendáříčku. Podíval se na mne pátravě zpod brýlí a já mu hned poznal na nose, že má něco za lubem. Pokorně jsem se nahrbil a čekal, co z něho asi vyleze. Položil na kalendáříček svou tlustou pracku, zvedl ke mně svá kančí očka a povídá:

„Poslouchejte Johan, musím vám něco nepříjemného říct. Ne snad, že bychom s vámi byli tak docela nespokojeni, ale časy jsou teď zatraceně špatné. Mohli bychom sic dát pryč toho mrňousa, co nastoupil teprve loni v lednu, ale když ono přece... Já vím, někdy to s vámi docela jde, ale stává se taky, že přijdete do služby nazunknutý, a pak nejste zrovna příjemný. Partaje si už několikrát stěžovaly. A někdy máte moc nevymáchanou hubu a jste zkrátka lajdák. No, nic ve zlém, ostatně, my se k vám chceme zachovat slušně. Výpověď — pravoplatnou výpověď dostanete ke kvartálu, ale abyste si mohl najít něco jiného, říkám vám to raději už dnes.“

Zůstal jsem celý zkoprnělý, kolena se mi podlamovala. No tohle! Tak tedy přece! A já neměl ani nejmenší tušení! Co tomu asi řekne Marjána?

„Jen se netvařte tak zdrceně,“ těšil mě starý, „ono to nějak dopadne. Koukejte, platit vám budeme ještě celé dva měsíce, a za tu dobu... Kdyby vám to snad bylo milejší, nemusíte sem už ani zítra chodit. To psaní vám pošleme poštou.“

„Tak to jako,“ koktal jsem uboze, „mohu jít třeba hned?“ A šel jsem. Co by taky ne? Jaképak slušnosti. Jaképak ohledy. Už nebylo co ztratit. Křápl jsem za sebou pořádně dveřmi. A ani jsem se s nikým nerozloučil.

Tak jsem se octl na ulici. Jít rovnou domů se mi nechtělo. Nebylo nač se těšit. Nebylo kam pospíchat. Táhl jsem se všelijakými oklikami, z ulice do ulice. Pane jo, to bude večer kravál, až to řeknu ženě! Tak tedy zase bez místa, po pěti celkem klidných letech! Marjána, ta bude hned vědět, co je toho příčinou. Kdykoli jsem ráno přišel domů trochu nacáknutý, vyhrožovala:

„Jen počkej, až ti vyndají perka! Z huby ti smrdí jako ze sudu, blábolíš, potřeboval by ses vychrnět. To se moc divím, že ve vašem úřadě trpí takového ožralého moulu, jako seš ty!“

No nazdar! Teď se to splnilo do slova a do písmene.

Uslyším to pěkné řeči! O třech hladových krcích a tak dále. Ohrnul jsem si límec zimníku, po páteři nahoru dolů mi běhalo mrazení.

Ani nevím, jak jsem se dostal do Dejvic. Slyším muziku, zvonění, troubení — udiveně se rozhlédnu — ach ano, málem bych zapomněl, vždyť tomu je sotva týden, co bylo svatého Matěje! Všechen ten rámus dělaly kolotoče, houpačky, vyvolavači atrakcí. Potřeboval jsem trochu rozptýlení jako sůl. Když je na tom člověk tak bledě jako já, touží po nějaké té radosti.

Šel jsem mezi stánky. Už se začalo smrákat, rozžehovala se bílá, modrá, červená světla. Náramně se mi to líbí, taková osvětlená pouť se vší parádou. Ženské lítaly do povětří na houpačkách, na řetězových kolotočích — mrkal jsem jim po lýtkách. Zastavil jsem se u střelnice a díval se, jak mladíci střílejí do terčů a házejí hadrovým míčem do plechovek. V jednom kabaretním podniku zrovna zahajovali představení. Všichni herci stáli v lajntuchách zabaleni před vchodem a třásli se zimou — podle všeho toho na sobě mnoho neměli. Šašek hulákal do trouby, lákal publikum. Vydržel jsem ho poslouchat hezkou chvíli, plácal ohromné pitominky. Ještě větší psina byla u tobogánu, lidé se váleli a metali kozelce na pohyblivém pásu, chechtal jsem se, až jsem se za břicho popadal. Dostal jsem chuť svést se také, ale pak se ve mně hnulo svědomí, raději jsem koupil od snědého jednookého čahouna s fezem na hlavě za dvě koruny turecký med. Přinesu-li něco dětem, snad se nade mnou Marjána přece ustrne. Pozná, jaké mám vlastně dobré srdce.

Loudal jsem se od boudy k boudě, všude jsem chvíli postál. Tu koukám, přede mnou trčí vysoký plátěný stan, leze se tam po schůdcích, před vchodem je tlačenice. Vycházeli odtamtud jen mužští, většinou sami zelení mladíci, a chechtali se do hrstí. Zeptal jsem se jednoho, co tam vlastně mají?

„Copak nevíte? Studně sedmdesát metrů hluboká. Podfuk, to se ví, ale na dně ukazují slečnu a ta je dočista nahatá. Dou tam, člověče, za korunku ta podívaná stojí!“

Tlustá, špeková bába sotva stačila sbírat peníze. To byl nával! Vlna mě vynesla po schůdcích nahoru, šťastně jsem se dostal až k zábradlí té studně. V boudě byla úplná tma. Vtom se rozsvětlilo, objevila se bílá ruka, pak druhá — jenže víc jsem neviděl. Nějaký hromotluk mě surově odstrčil a postavil se na mé místo. Povídám: „Člověče, přece to nechcete vykoukat sám?“

Místo odpovědi mě kopl do holeně. Skrčil jsem se, abych mu aspoň podlezl pod loktem, ale než se mi podařilo natáhnout krk nad roubení, byla ve studni už zas tma. Hrom aby do toho bacil! Měl jsem vztek.

„Všichni ven, aby zase mohli vstoupit jiní,“ skřehotala bába u vchodu.

Budu se snažit — umiňoval jsem si — aby mě tu zapomněli, a tak za svou korunu zhlédnu i druhé představení. Nepodařilo se. Nějaký mužský mě spatřil, jak si to švenkuju do kouta, a začal si ze mne dělat legraci: „Vy krasavce zatracenej, vy ste nějakej mlsnej!“ Tak jsem raději odklopýtal po schůdcích s ostatními, ale náramně jsem se mrzel. Ten, co si nahoře ze mne střílel, to asi poznal a řekl mi dobromyslně:

„Dyž sou takovej chtívej, řeknou si vzadu, možná, že jim ji ukážou zblízka.“

To byl nápadeček! Zblízka. Podle všeho budou chtít nějaký menší příplatek, ale hlavní je, že se to může. Když to ten člověk řekl, je to tu asi zvykem. A já měl hroznou chuť tu slečnu vidět. Aby to tak nevypadalo, šel jsem jakoby svou cestou dál, ale zadem jsem se vrátil. Jenže zezadu jsou všechny stánky jeden jako druhý, nedovedl jsem přesně odhadnout, kde ta sedmdesátimetrová studně vlastně je. Až tu slyším zřetelně vyvolavačku, jak zve k novému představení. Šel jsem tedy po zvuku. Před poodhrnutou plachtou stál chlapík v komediantském tričku, s rukama v kapsách kalhot, s kotvou vytetovanou na pravém předloktí, a pozoroval mě s náramným opovržením. Přistoupil jsem blíž a seznal jsem, že za plachtou stojí ještě jeden pán, ale tomu nebylo vůbec vidět do tváře. Smekl jsem čepici a zeptal jsem se, jsem-li u toho podniku, u studny. Že prý ano. Tak jsem tedy musel s pravdou ven. Že mě ta jejich mašinérie tuze zajímá, jestli bych to nemohl vidět, jak je to uděláno.

„Jako tu mašinérii?“ zeptal se ten v tričku.

„No,“ podrbal jsem se pod čepicí, „ani tak ne tu mašinérii, jako tu slečnu.“

Pán za plachtou mi řekl přísně: „Jděte pěkně předem, nic snazšího nad to, stojí to jen korunu.“

Vysvětlil jsem jim tedy, že bych tu slečnu chtěl vidět zblízka a že bych si případně připlatil. Ten, co byl uvnitř, ani nehlesl, ale tetovaný si mě přitáhl za klopu zimníku a zeptal se mě, kolik bych si na tu podívanou byl ochoten přidat.

„No podle toho, jaká je cena,“ řekl jsem kurážně.

A tetovaný na to bez rozmýšlení: „Pět korun a ani o chlup míň.“

Vytáhl jsem tedy z portmonky bůra a strčil ho tomu chlapovi do tlapy. Věděl jsem, že smlouvat se tady nedá. Jenom se ušklíbl, vyprskl z koutku úst retku a řekl:

„Jak vidíte, není to drahý, pojďte dál.“

Celý jsem se tetelil, už jsem se těšil, jak si tu holku pěkně prohlídnu. Třeba si ji taky budu smět pohladit. Jenže — ouvé! Jedva jsem se octl za plachtou, popadl mě tetovaný za chřtán, a než jsem pípnul, měl jsem hlavu mezi jeho stehny. Hned nato mi na hřbet začaly pršet rány. Bác, bác, bác — pane mydlil mě jedna radost a ani při tom nedutal. Třískal do mne, jen to fičelo. Pak mi dal ještě jednu do zubů, narazil mi čepici do očí a povídal:

„Tak co, ty sviňáku, viděls už dost? Já myslím, že to za pětikačku stálo. A teďka odprejskni. Kdybys snad chtěl venku někomu něco vykládat, ještě ti nějakou přidám. Aby ses nefantil za cizejma holkama.“

Upaloval jsem odtamtud, jako by mi hlavu zapálil. Příliš pozdě se mi rozbřesklo, že ta v studni je asi dívka toho pepana, a že on tam na ni čeká. Kokos mě brněl, límeček jsem měl utržený, pintu na zádech, nehet od čepice zlomený — ten chlap měl zatraceně pádnou ruku. V zádech mě loupalo, na levou nohu jsem se nemohl dobře postavit. Zatřásl jsem aktovkou — jakpak ne — rachtalo to tam, z termosky zbyly jen střepy. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl ruku obalenou lepkavou kaší — to byl turecký med, co jsem koupil dětem. Taková syčárna a já na to nalít! Bylo toho pro dnešek na mne přece jen trochu mnoho. Ráno ta ostuda v elektrice, potom vyhazov ze služby a nakonec ještě výprask. Už mi bylo jasno, s jakou mě přivítá Márjána, toužil jsem jen po jediném, dostat do hrdla něco tekutého. Něco, co by člověka přivedlo zas do nálady. Něco setsakramentsky ostrého.

Kdo hledá, najde, — říká se. Nemůže se říci, že by byla v Praze o útulné knajpy nouze. Vlezl jsem do prvního výčepu lihovin, který se mi cestou namanul. Nějací strejdové tam seděli a kázali, asi dva už byli pořádně nadrátovaní. Podíval jsem se jim do sklenice, co to tu všichni vespolek popíjejí. Byl to horký grog.

„Co pán poroučí?“ zeptala se mě macatá madam od výčepu.

Řekl jsem, že bych chtěl také jeden takový utrejch. Dostal jsem jej. Vyzunkl jsem to a hned se mi po těle rozlilo příjemné teplo.

Oči mi zasvítily, ulevilo se mi o jeden stupeň.

„Ještě jeden takovej,“ povídám nahlas, „a bude mi skoro dobře.“

Madam mi s mírným pousmáním přinesla druhý grog. Potom mi naznačil jeden z těch nadrátovaných, že mám na čele ohromnou bouli. A odkud to vlastně jdu, že mě tam tak zřídili? Znovu jsem zesmutněl, neboť jsem pochopil, že všechny ty odklady jsou nadobro marné, že ať dělám, co dělám, jednou domů přece jen dojít musím. Před očima mi vytanula Marjána s rukama založenýma v bok a obě vřeštící děti. A poněvadž jsem nevěděl, jak jí to všechno vysvětlím, co jí napovídám, a poněvadž jsem měl dneska do třetice všeho zlého — myslel jsem si, ať mám taky do třetice dobrého — a poručil jsem si ještě další horký grog.

Teprve když jsem se vybatolil z kořalny, na čerstvém vzduchu jsem poznal, jak ohromně jsem se tam vlastně ožral. Hlava se mi točila jako kolotoč, v palici mi hučelo jako v začarovaném zámku, nohy mi ujížděly pod tělem, jako bych šlapal po pohyblivém chodníku na tobogán. Od rána jsem neměl nic pořádného v hubě, v poledne jsem pozřel jen ty dva krajíce chleba a teď ten rum — kolik jich bylo? — několik horkých rumů. Je to nějaký div, že jsem se namazal? Tohle nejde — řekl jsem si — takhle domů nesmím. Držel jsem se hezky při zdi a koukal po firmách — kdyby tak bylo černý kafe nebo dršková polévka! Musel jsem asi vypadat hrozně uboze, protože se mě nějaký mládeneček z vlastního popudu ujal.

„Poslouchejte, vašnosti, vy jste nějak přebral, kdepak bydlíte a dovedl byste se chovat slušně v elektrice?“

Já mu na to, že to se mnou není tak zlé, že v tom dovedu chodit, kdyby mi raději pověděl o nějaké kavárničce, kam nechodí zrovna mnoho lidí. Podvědomě jsem tušil, že v hojně navštíveném lokále bych byl jen lidem pro legraci a že by to se mnou mohlo skončit ještě hůř.

„No tak, to můžete jít zrovna touhle ulicí,“ radil mi ten dobrosrdečný jinoch, „hned za rohem je takový kutloch, kam se chodí až v noci, až když se jde z flámu.“

Poděkoval jsem a kobrtal tím směrem, který mi udal.

Bylo to přesně tak, jak říkal, v kavárničce nebyla ani noha, jeden kelner zíval druhému do tváře a vrchní u dveří večeřel. Nevěnovali mi žádnou zvláštní pozornost, byli asi na podobné návštěvy zvyklí. Kecl jsem sebou na jednu židli a podepřel si hlavu o stůl, aby mi nespadla. Cítil jsem hroznou ospalost. Buď byla v tom špeluňku opravdu taková tma, nebo jsem prostě neviděl na oči. Nevím ani, jestli jsem si řekl o kávu či ne, ale káva najednou kouřila přede mnou na stole. S největší námahou jsem nahmátl cukr a malátnou rukou jsem potopil lžičku do šálku.

A jak tak míchám, míchám — koukám — prokristapána, jsem blázen nebo ne — myslel jsem, že sedám k úplně volnému stolu, a zatím... Právě přede mnou sedí zrovna takový člověk jako já s kravatou na stranu, s vyvalenýma očima, s boulí na čele a zrovna tak jako já míchá lžičkou v šálku černé kávy.

„Po—poklona,“ povídám, „uctivá poklona!“

Pán se zazubil, přejel si prstem kolem utrženého límce, poposedl, povytáhl se a byl rázem náramně důstojný, náramně sebevědomý.

„Vy jste pan tenaten,“ řekl laskavě, „já vás znám a vy byste mě také měl znát, já jsem pan Bych.“ Zaprvé jsem jaktěživ žádného pana Bycha neviděl, zadruhé mně to jméno přišlo hrozně směšné. Chechtal jsem se, div že jsem se nesvalil pod stůl.

„Nedělejte, jako byste mě neznal,“ řekl pan Bych přísně, „není to od vás hezké. Co jste se mě napronásledoval, co jste se mě nahonil. Sakulente!“ zahrozil žertovně prstem. „Ještě se nerozpomínáte? Bych — Bych — nic vám to neříká?“

Zavrtěl jsem záporně hlavou.

„No tak,“ řekl mi dobrácky jako učitel, který pomáhá žáčkovi při zkoušce, „nikdy jste nehonil bycha? Vy čtveráku! Řekněte, že ne, a já na vás vyleju tohle kafe!“ Třel jsem si dlaní čelo, a myslel jsem si: „Tohle je pěkná švanda! Tak on to je pan Bych.“ A přitom jako by mi někdo šeptal do ucha: „Žádný Bych tu není, ale ty jsi strašlivě ožralý, nevíš prostě, co se s tebou děje.“ „Pane,“ šeptal jsem okouzleně, „tak vy jste teda pan Bych — to je ohromné — jenže to mi musíte vysvětlit, jak to, že zrovna dnes ráčíte — proč tu tak klidně sedíte?“

„To je docela jednoduché,“ vysvětloval mi pan Bych, „přece se nebudu plašit, když neříkáte to známé zaklínadlo. Jen si vzpomeňte, jak jste si počínal, když vás vyhodili z úřadu. Ani jednou jste neřekl — kéž bych byl nikdy nepil, kéž bych byl střídmější, opatrnější, slušnější! A po tom výprasku v boudě na pouti vás taky ani nenapadlo, abyste si postěžoval — kéž bych tam byl býval nelezl... Zkrátka, rezignoval jste. Ukázal jste se moudrým člověkem, filosofem. Takové lidi mám rád. S takovými si rád pobeseduji. Co by se jiný na vašem místě nalamentoval! Vy jste se zachoval jako džentlmen. Nu zkrátka, nehoníte mě a já neutíkám.“

„Aha,“ dovtípil jsem se, „tak je to tedy! Hergot!“ A současně jsem se ptal sám sebe: „Je tohle vůbec možné? Nezdá se mi něco? Není to nějaké třeštění? Delírium, jak se tomu říká? Pan Bych ...“ Kroutil jsem hlavou.

„Jo, pane,“ kázal pan Bych mravoučně, „to dovede každý, když se mu něco přitrefí, přemýšlet o příčinách, naříkat na mne. Já, drahý pane, já za nic nemohu. Já jsem bit nevinně. Kdybych mohl aspoň takovému ztřeštěnci vyložit své stanovisko, ale cožpak on si dá říct? Vás ovšem vyjímám. Vy jste jiný než ostatní. Vy víte, že za nic nemůžete. Ano — nemůžete,“ řekl slavnostně. „Například v kanceláři. Dělal jste, co jste mohl, abyste se svému starému zavděčil. Bylo to něco platné? Nebylo. Dali vám laufpas. Mohl jste pak ještě něco dělat? Nemohl. Pozdě, prosím! Pozdě honit bycha! Nebo ta příhoda s holkou na pouti. Někdo by řekl — takový rozšafný člověk, otec rodiny... Ne, ne, já vám nechci nic vyčítat. Já nejsem nespravedlivý. Já vím dobře, a vy to víte právě tak dobře, v čem spočívá celé vaše neštěstí. Inu — v tom dnešním snu. V tom svinském snu o švábech a štěnicích!“

Díval jsem se na pana Bycha vyjeveně, a čím déle jsem se na něho díval, tím zřetelněji jsem poznával, že se mi podobá. Tentýž odulý, těstovitý obličej s nosem nakřivo, totéž zrzavé strnisko kolem nateklé huby, dokonce stejná jizva na bradě, jenže na opačné straně.

„Koukáte, jak jsme si podobní,“ švitořil pan Bych dále, „ech, to není pranic zvláštního. Já jsem totiž váš pan Bych. Rozumíte? Speciálně váš. Každý má svého Bycha. Říká se, že má každý svého anděla strážného, ale to je nesmysl. Každý má Bycha, svého dvojníka, kterého obviňuje ve chvílích neúspěchů, s nímž se potýká, kterého pronásleduje. Pronásleduje vlastně jen své druhé já, nevinné já. Zápas zla s dobrem, chápete? Tradiční zápas, k ničemu. Bezvýsledný. Je dobrý jen k tomu, aby pozornost byla svedena na jiného, aby se postižený rozptýlil. Je to osud, co? Prozřetelnost k nám byla krutá. My, Bychové...“

Asi že se můj přiblblý cifrák líbil, poněvadž se vlídně pousmál a pokračoval: „Ano,, my, Bychové. Patříme ke všem společenským třídám. Jsou nás milióny. Jsme nesmírně rozvětvená rodina. Podobáme se všem lidem na světě. Jenže lidé jsou smrtelní a my jsme nesmrtelní. Svěřím vám tajemství: lidé se rodí do naší podoby.“ Zamyslil se, buďto nevěděl dál, nebo se mu zdálo, že mi již pověděl příliš mnoho. Najednou začal z jiného konce: „Tak pokud se toho vašeho případu týká, jen žádné zoufalství. Dostat na frak, to ještě nic neznamená. Kdybyste věděl, v jakých společnostech jsme honěni! Nejen mezi nuzáky, ale i mezi velkými pány! Vládci, vojevůdcové, králové — všichni mají s námi co činit.“

„Všichni?“ zeptal jsem se hloupě.

„Ale ovšem, všichni. Pane, já bych vám mohl vypravovat! Do rána bychom tu spolu mohli sedět. Pronásledování prvních křesťanů? To nic není! Trvalo jen nějaké to století. My, Bychové, jsme honěni od stvoření světa. A vždycky pozdě — v tom spočívá naše určení. Podívejte se, boháč spekuluje, získává, získává — až najednou klopýtne. Pak ovšem se obrací na jednoho z nás. Kdybych byl přestal, když jsem měl nahrabáno — a tak dále. Rozběhne se a pronásleduje — marně. Nedohoní, toť se ví. Nebo takový úkladný vrah. Když je chycen, když už vidí, že spravedlnost ho má v rukou, pane drahý, ten toho pak ví! Nedá pokoj člověku ani pod šibenicí!“

Všechno, co pan Bych povídal, mě hrozně zarmucovalo. Nutilo mě to vzpomínat. Má černá káva byla už dávno vyzunknuta a já měl hlavu v dlaních a myslel jsem na všechny své maléry, které mě potkaly. Jak jsem studoval na střední škole, jak jsem dělal lotrovinku za lotrovinkou, až jsem letěl. Nebyl jsem špatná hlava. Inu, kdyby... A pak mě dal tatík ke kupci do učení. Nelíbilo se mi tam, ale tatík byl přísný, nepustil mě z dohledu. Přece jen jsem to tam dokopal a dostal výuční list. Tatík na mne věnoval poslední, zařídil mi krámek. Och, ten krámek! Měl jsem jej asi tak dva roky, a za ty dva roky jsem byl bez grešle, všechno jsem profofroval. A to jsem měl už na krku ženu a dítě. Seznámení s Marjánou samo o sobě. Ona se tenkrát dělala, jako by byla kdovíjaká, a zatím... Ještě štěstí, že mě vzali za sluhu do úřadu! Začal jsem sekat dobrotu, ale přece, nedalo mi to...

Viděl jsem najednou před sebou celý svůj zpackaný osud a bylo mi hořko, že bych byl nejraděj i brečel.

„No, no, no,“ povídal pan Bych, „takový jste byl rozumný, a teď začínáte?“

Vzhlédl jsem. A když jsem ho tak před sebou spatřil, tak pitomě se šklebícího, tak hloupě dojatého — koulel opuchlýma očkama — mizera! A vším byl vinen on, jen on, směšný, tlachavý pan Bych, který mi byl přisouzen, který mě neopouštěl ani na krok! A když jsem si uvědomil, jak asi budu doma přivítán, zmocnil se mě takový vztek, takový náhlý, nepříčetný vztek!

Chopil jsem se prázdného šálku před sebou, vstal jsem celý bledý. Pan Bych se také zmocnil svého šálku jakoby k obraně, také vstal. Myslel jsem, že bude lépe, když si přispíším. Mrštil jsem. mu svým koflíkem do tváře vší silou.

Prásk! Břink!

Bozbil jsem zrcadlo.

/ 1940 /

Past

Žluté podzimní slunce svítilo do pokoje. Růžena stála před ohrnutou záclonou a kývala na Justa:

„Vašku, pojď sem honem!“

Justovi se zajiskřilo v pichlavých, potměšilých očkách, ale nezadal si v důstojnosti, šel docela pomalu. Ledabyle nakoukl oknem. Na prahu protější vily klečela útlá služtička a s uchvátaností začátečnice leštila Taúchmanovy jezdecké boty.

„Tak vida, tak vida,“ bručel si do vousů Just, „už zas mají novou!“

„Kolik tomu může asi být?“ hádala Růžena s malíčkem kolem úst. „Já myslím, tak nanejvýš šestnáct. A kdoví jestli! Vypadá to, jako by to teprv nedávno vychodilo školu.“

„Jako dycky,“ mínil znalecky Just, „nějakou zkušenou, všemi mastmi mazanou, tu oni si nevemou... Hergot, ta se ale činí! To ji asi Tauchmanka okouzlila svejma něžnejma očima. Jo, holka, to se zklameš! A copak až spustí starej Anton!“

„No, jsem zvědavá, vydrží-li to u nich aspoň do vánoc,“ ušklíbla se Růžena a pustila záclonu.

Eliška otevřela nesměle dveře mlékárny, zvoneček pronikavě zaječel. Paní Loumové ustrnula ruka s naběračkou ve vzduchu, služka od Ptáčků umlkla v půl slově, paní radová Hejdová, která chodila nakupovat jen v plné parádě, si nasadila na oči lornět.

„Jeden litr mléka,“ vydechla Eliška celá uzardělá, „a za dvě koruny rohlíků — ale kdybych si směla vybrat. Mají být propečené, ale žádný nesmí být spálený.“

„Vybrat a žádnej spálenej,“ zahřměla paní Loumová, „tak to bych vás už jako měla znát. Vy ste ta nová holka od Tauchmanů.“

„Prosím, ano.“

Služka od Ptáčků posměšně frkla nosem. Paní radová se podívala na mlékařku a několikrát vážně a truchlivě zakývala hlavou. Z mlékařčiných úst vyšlo cosi podobného povzdechu. Pak se všechny tři soucitně podívaly na Elišku, jak si prsty, chvějícími se trémou, vybírá rohlíky.

Irena Tauchmanová hladila na klíně bílého angorského kocoura, zatímco šedý u jejích nohou úpěnlivě mňoukal. Celou noc se toulal a nyní byl trestán nevšímavostí. Eliška přinesla na prostřený stůl košíček s rohlíky, pak se vrátila pro hrneček a konvici s černou kávou, nakonec donesla ještě cukřenku a džbánek s mlékem.

„Eliško, takhle se to nedělá,“ domlouvala jí laskavě paní, „příště si vezmeš podnos a přineseš všechno najednou.“

Služtička žmolila cíp zástěry a hleděla s posvátnou úctou na svatozář, již tvořily na hlavě její velitelky přemrštěně zlaté a načechrané kadeře. Nikdy se jí ani nesnilo, že s ní bude ve službě zacházeno s takovou ohleduplností, ještě nikdy se neoctla poblíž tak ušlechtilé, krásné a vlídně se usmívající dámy. Irenina pleť se matně leskla po ranní masáži a nehty jejích prstů byly již zbarveny do purpurova. Eliška si ve vší pokoře uvědomovala své drsné, větrem ošlehané tváře a své oteklé prsty s nehty zpola ubroušenými od drhnutí prádla na valše.

V poledne se vrátil Tauchman z jízdárny. Kráčel podle plotu k zahradní brance s hlavou skrčenou v ramenou, s nachmuřeným obočím, a tloukl si do holínek bičíkem se stříbrnou rukojetí. Eliška se mu hnala otevřít, dřív než zazvonil. Ani si jí nepovšiml, přešel vedle ní, jako by byla pouhý stín. Stoupal po schodech se zablácenými botami — rovnou do svého pokoje. Hodil bičík na pohovku, usedl do křesla a natáhl nohu. Eliška stála v otevřených dveřích jako přimražená. Neříkal nic. Má, či nemá? Má — či nemá?

Právě tak včas se objevila Irena v řasnatém japonském županu s širokými rukávy. V chodbě to zavonělo kolínskou vodou.

„Eliško, miláčku, rychle kleknout, zouvat pánovi boty!“

V tom okamžiku byla služtička na zemi. Sama paní přinesla trepky.

„To si musíš pamatovat,“ švitořila Irena roztomile, „u nás se všechno dělá bez říkání. Přizpůsobit se zvyklostem, o nic jiného nejde. My nedáváme rozkazy, my nekřičíme. Jsme mírní lidé, kteří mají rádi svůj zavedený pořádek.“ Obrátila se k Tauchmanovi, který seděl zabořen v křesle s rukama sepjatýma na břiše a posupně sledoval Eliščiny rozpaky. „Ona to ještě nezná,“ dodala omlouvavě, „až všechno pozná, až se nám naučí rozumět, půjde všechno hladce k naší i k její spokojenosti.“

Po obědě si Tauchmanovi vyjeli na výlet autem a Bělouše vzali s sebou. Šedouš musel ještě pykat za své provinění, do opatrování ho dostala Eliška.

„Dát na Šedouška pozor,“ připomínala jí paní s jednou nohou na stupátku, „on a Bělouš, to jsou naše dětičky. Nechat ho provětrat na zahradě, ale nepustit ho z očí! On má svůj toulavý týden. Lidé jsou zlí, příště by mu to třeba tak dobře nedopadlo. Pá-pá!“ Zamávala ručkou, oblečenou v žluté rukavičce. Tauchman, který mlčky a mrzutě seděl za volantem s cigaretou v koutku úst, zapjal motor a auto se rozjelo.

Z podzemního bytu vylezla po pěti schůdcích paní Matlochová, domovníkova žena, s dítětem na ruce. Hýčkala je, pobroukávala mu rozladěným hlasem písničku a pokukovala po Elišce, která rozvěšovala na šňůře, napjaté mezi dvěma stromy, růžové, blankytně modré a krémově žluté košilky své velitelky.

„No tak co?“ nevydržela to nakonec domovnice. „Líbí se ti tu?“

Eliška vytáhla z umývadla poslední přepranou košilku, mitisově zelenou, a upřela naivní, poněkud šilhavé oči na ženu.

„Vono totiž všeho do času,“ skřehotala Matlochová a v rozčilení házela dítětem tak divoce, jako by z něho chtěla vytřást duši. „Teďkon se eště mažou, ale zejtra už třeba začnou mazat,“ a doprovodila svůj pochmurný vtip přiléhavým gestem. „Vono to u nás je pořád jako za horkýho léta, každej den bouřka. Někdy uhodí tady, jindá jinam.“ Zachechtala se. „Neříkala ti dnes miláčku?“

Eliška si se sladkým jihnutím v srdeční jamce uvědomila, že opravdu byla dnes nazvána miláčkem.

„Nemusíš mi nic povídat,“ pravila žena mrazivě, „čtu ti to v ksichtě. To se u nás říká holkám dycky první den. Za tejden u ní budeš jen čuně a kráva.“

Elišce se vydral z hrdla zvuk, který měl být výrazem úžasu, odmítnutím tak neuvěřitelného nařčení, prosbou o milost.

„Nemysli si, že tě ňák straším. Já jen chci, abys byla na všecko připravená. Vono to totiž příde.“ A opět se tak příšerně zachechtala.

Pak vyšel po schůdcích na zahradu zedník Matloch, rozhlédl se, pronikavě se zadíval na ženu. Domovnice zmizela v svém doupěti právě tak tiše, jako se byla prve objevila, a manžel kráčel vítězoslavně za ní s rukama založenýma za zády.

Eliška si řekla: „Tohle přece není možné,“ a pochybovala o pravdomluvnosti a dobré vůli domovníkovy ženy, zvlášť když byla miláčkem ještě i zítra a pozítří.

Teprve čtvrtý den po svém příchodu měla poznat, že na výstrahách domovnice přece něco je. Časně ráno, ještě za úplné tmy, ji probudilo vytrvalé a ječivé vyčítání, občas promísené vzdorovitým, temným zahučením. Přicházelo to shora, z ložnice panstva. Jak svár pokračoval, basový tón stále nabýval na síle, až v něm kvílivý soprán skoro zanikal. Pak najednou — Eliščin budíček se právě rozcinkal — se strop zatřásl těžkou ranou a hned za ní druhou. Vzápětí nato seběhla Irena jako střela po schodech bosa, v noční košili, a schovala se ve svém pokoji. Než za sebou pečlivě uzamkla dveře, měla ještě dosti času, aby vykřikla několik šťavnatých nadávek na svého nemotorného pronásledovatele:

„Pohůnku! Syčáku! Nekňubo!“

Tauchman se řítil po schodech se sukovicí v ruce. Nastalo obléhání, doprovázené kopáním do dveří, hulákáním a supěním uraženého manžela. Služtička trnula v úzkostech, nechtěla věřit svému sluchu. Z podzemního bytu někdo opatrně vylézal — nejspíš domovnice — šou-pavé kroky znělý pod okny. Nastavovaly se uši. Irena Tauchmanová v bezpečí za hermeticky zavřenými dveřmi si dopřávala pochybného vyražení, dráždila rozzuřeného lva:

„Řvi si! Řvi si! Nemůžeš na mne, heč, heč! Pastucho, impotentní hulváte! Pukni! Pukni!“

Toho rána přinesla Eliška své velitelce snídani teprv tehdy, když se byla přesvědčila, že Tauchman už v síni nečíhá, a pánovi do jeho pokoje, až když přestal láteřit a mlátit holí do nábytku. Tauchman ji za její dobrou službu pořádně nakopl do zadku a paní Irena — když se jí služtička pokorně zeptala, co má nakoupit k obědu — odpověděla, ať raději drží ten svůj špinavý rypák.

Eliška se měla brzy přesvědčit, že rovnováha této domácnosti není nikdy dostatečně zajištěna, a jakmile dojde k nějaké poruše, že naprosto nebude osobou neutrální, nýbrž přímo zúčastněnou, a jako taková že musí nést všechny nepříjemnosti domácích válek. Než utekl měsíc, utržila za podobných příležitostí hezký počet ran od rozvášněného Tauchmana, a to rozličnými předměty, botou, bičíkem, holí. Paní ji s oblibou políčkovala, ještě raději však používala svých ostrých, dokonale napuštěných nehtů. Služtička získala u Tauchmanů podivnou zkušenost, že týrání může působit trýznitelce zvláštní, nepochopitelnou rozkoš. Irena ji také štípávala do červených tváří, do snědých paží, a štípala do krve. Přitom se chichtala a oči jí svítily, měla krátký, přerývaný dech a chřípí se jí chvělo.

Konečně se jednou po odjezdu panstva odhodlala přiznat domovnici ze ztráty svých ideálů.

„Tomu ty nerozumíš,“ poučovala ji zkušená žena, „to maj holt páni takový manýry. Vona s nim nic neužije a takhle si to chce vynahražovat. Páni sou sviňáci. Já si myslím, že dyž von ji mlátí, vona je třeba eště ráda. Dyž to na ni přídě, naschvál ho popichuje, až von ji zvalchuje. Uteče mu teprva, dyž se jí to zdá moc nebezpečný. Ty, holka, možná ani nevíš, že von byl už několikrát zavřenej v blázinci!“

Po těchto a podobných informacích se v Tauchmanově služtičce probudil strach. Strach bujel a bujel, a tak začala Eliška uvažovat o tom, nebylo-li by vlastně nejrozumější zmizet dřív, než v domě jejích pánů dojde k něčemu ještě mnohem horšímu.

Jenomže dnové zlí u Tauchmanů bývali s naprostou pravidelností vystřídáni dny dobrými, kdy paní Irena byla vtělená vlídnost, samé cukrování, samý žert. Stávalo se, že její přemrštěná dobrota neznala prostě mezí. Tak jí například jednoho slzavého odpoledne (slzela Irena, nikoli Eliška, a sice nad promarněným mládím, které bylo obětováno tomu starému, opelichanému ďáblu) byl darován krásný vlněný šál a dva páry hedvábných punčoch. A poněvadž se tato zázračná Irenina štědrost opakovala ještě několikrát (mimo jiné dostala Eliška také pěkný stříbrný řetízek s matičkou), umínila si služtička, že zůstane své životem zrazené velitelce věrna, děj se co děj, protože: „Vona je vlastně anděl a je taková nešťastná, a dyž ubližuje člověku, ubližuje mu jen z čirýho smutku, a je to čistá duše a přídě do nebe, ale von je krutej sobeckej chlap.“ Tento názor sdělila totiž Eliška při jakési příležitosti paní Matlochové.

Jisté pochybnosti vzbudila v Elišce teprve okolnost, že k fackám a štípancům nedocházelo vždy jen tenkrát, když paní byla s pánem na kordy, ale přečasto z pouhého rozmaru. Tak například dostala služtička dvě sem a dvě tam přes svou nažranou tlamu, protože nedopatřením přišlápla Šedoušovi jeho vějířovitý chvost, a jindy jí Irena rozčísla čelo škrabkou na brambory jen proto, že přesolila polévku. Elišce se počalo zdát, že ten Tauchman, možná, není ani tak zlý, jak se dělá, a byl-li opravdu kdy zavřen v blázinci, jak se povídá, není to vlastně nic tak divného, poněvadž z toho nepochopitelného anděla, jakého předstírala Irena, by se zbláznil i muž daleko silnějších nervů. (Domovnice k tomu věcně namítla, že jsou blázni oba a že je zbytečný vo tom přemejšlet.)

Všechna viditelná znamení domácích sporů na Eliščině tváři a pažích bývala vždy ráno v mlékárně pečlivě zjištěna a pověst o nich se pak s neuvěřitelnou rychlostí a přesností roznesla po celé zahradní čtvrti. Paní Loumová se snažila ze všech sil, aby si získala Eliščinu důvěru, a podrobovala ji křížovým výslechům, toužíc zvědět bližší data o původu všech těch modřin a šrámů, ale služtička zachovávala své paní skálopevnou věrnost a vymlouvala se, že k nim přišla jen vlastní neopatrností. Tu prý narazila čelem na skříň, tu zas se přiskřípla ve dveřích. Ve své zaostalosti se domnívala, že širší veřejnost nemá o jejím utrpení ani nejmenší potuchy. Patrně u ní také převládaly obavy. Kdyby se její doznání dostalo okruhem zpět k sluchu paní Ireny, vyneslo by jí výstup tak divoký a neslýchaný, jaký si ani neodvažovala představit.

Všechny dosavadní trampoty lze nazvat týdny učednictví nebohé Elišky, poněvadž ještě nemohly být nazvány mučednictvím, až jednoho večera došlo k zajímavé příhodě.

Eliška obstarala všechny domácí práce, poklidila svou světničku, odestlala lůžko. Ještě nahlédla do jídelny, aby se přesvědčila o tom, že páni už dnes nic nepotřebují. Právě vstali, aby se odebrali do ložnice. Již od počátku večeře byla Elišce divná jedna věc: paní seděla Tauchmanovi na klíně a čechrala mu jeho zbylé, drátům podobné vlasy a on se od ní nechával trpně hladit, dokonce neprojevoval pražádnou netrpělivost. A nyní se spolu vedli po schodech jako milenci, a on ji držel kolem pasu a ona se k němu vinula, oběma rukama objímala jeho šíji.

Služtička se ještě nezahrabala do peřin, ještě nepřestala uvažovat o zvláštním významu tohoto neobvyklého zjevu, a již byla paní zas dole u ní, v její komůrce, navlečena do rozkošného pyžama a obuta do pantoflíčků, lemovaných beránkem.

Eliška usedla na posteli, vystrčila nohu, připravena vyskočit a vyplnit paniny rozkazy.

„Jen lež, lež, beruško,“ chlácholila ji mírně a dobromyslně Irena, „však já si to najdu sama.“ Šmejdila od zdi ke zdi, hledala něco na okenním rámu. Pak to podle všeho našla, ač bylo v místnosti tma jako v pytli. Byl to jen obyčejný špendlík. Rýpala se jím u okna při svitu pouliční lucerny v bříšku palce. „Něco jsem si vrazila do prstu,“ naříkala a bolestínsky vraštila čelo. „Paní má bebíčko — není ti jí líto, drahoušku?“

Eliška tedy zas váhavě ulehla, než si však přitáhla peřinu k bradě, seděla Irena na pelesti její postele.

„Copak ste si vrazila?“ osmělila se jí zeptat Eliška s pokusem o účast.

Rázem byly všechny paniny něžnosti puštěny z řetězu. Jen na to čekala.

„Och, ty moje pápěrko hodná, milovaná, ty se mnou cítíš, viď? Viď? Ty jsi taková moje zlatá holčička, plachý, nesmělý brouček, ubožátko opuštěné!“ (Eliška o sobě ještě nikdy neslyšela tak smutné řeči.) „Ale já ti všechno vynahradím láskou, ty poupátečko moje, ty diblíku maminčin — ty — ty —“ Nejdřív hladila Elišku jen po tvářích a po holých pažích, bezvládně a vyčkávavě ležících na pruhované duchně, potom peřinu odkryla a její ruce horečně bloudily po dívčině hrdle, objevily výstřih hrubé košilky a pod ním maličká ňadra. Dosáhly až po drsná, pupínkovitá lýtka.

Eliška se odtáhla ke zdi v jakémsi nepochopitelném ostychu. Irena však objala její ramena v náhlém záchvatu mateřské vášně.

„Miláčku, miláčku,“ koktala uboze, „to bebínko bolí, tak bolí, kdybys jen tušila, kdybys věděla — podívej, ukážu ti jak — necukej se — takhle!“ Nasadila špendlík hrotem na Eliščinu paži a malounko přitlačila. Pak náhle, ve zvláštním, chvějivém chvatu nasadila špici o kousek výš — ještě výš — a konečně u vytržení strhla s dívčina ramene košili a zabodla špendlík hluboko do boubelatého ňadra. Přitom přilnula k jejím ústům žíznivým, odporně žhnoucím polibkem, vonícím zubní pastou.

Eliška vyletěla z postele, jako by byla bodnuta mečem a ne píchnuta špendlíkem. Neurvale ze sebe setřásla svou dobrou velitelku a začala řvát, řvát na celé kolo v záchvatu tupé a nepojmenovatelné hrůzy. Ječela tak dlouho, dokud se nepřesvědčila, že po dámě v hedvábném pyžama není už v komůrce ani památky. Zůstaly po ní jen široce rozhozené dveře. Záclonka na okně se tetelila průvanem. Hned nato se v poschodí ozvaly první zvuky bouřlivé manželské vády.

Od této nezdařené noční návštěvy mohla Eliška pozorovat, že je navždy konec něžnostem, jimiž ji dřív Irena zahrnovala. Konec všem něžnostem i štědrostem. Definitivně. Nenávratně. A to všechno si způsobila svou nedůtklivostí onoho večera! Jenže Eliška byla jen hloupá služka, naprosto nerozuměla psychologii neukojených nebo dokonce úchylných osob, neuměla se dostatečně káti za svou nepřístupnost. Ve své neuvěřitelné pošetilosti se domnívala, že onehdy ušla smrtelnému nebezpečí a že se jí nyní její paní za svou porážku mstí.

Však to také tak nějak vypadalo. Nic už v kuchyni neudělala dobře a políčky jen pršely. Nebylo dne, aby Eliška nefňukala nebo dokonce nebrečela na celé kolo. Irena kolem ní chodila jako dozorce na galejích, který jen čeká na příležitost, aby mohl švihnout bičem. Výtka stíhala výtku, po výtkách následovaly rány.

Podivné — v tomto pocitu nenávisti k služtičce se manželé spolčili! Domnívala-li se kdy Eliška v chvílích prchavé důvěřivosti, že by u Tauchmana mohla někdy najít útočiště, pak se šeredně zklamala. K škrábancům, kterými ji častovala paní, se svorně družily pánovy kopance.

Když Eliška příliš hlasitě vřeštěla a sousedé vystrkovali hlavy z oken, paní vycházela na zahradu vlídná, milostivá, usměvavá a hlásila:

„Ta naše Eliška, to je ještě takové hloupé house. Považte, najednou se jí začalo stýskat! Věřili byste? Stýská se jí po její špinavé, hladové vsi. Brečí mi teď celé dny. Nevím, nevím, jestli si přivykne. Je na takovou službu přece jen tuze mladá!“

Paní radová Hejdová a paní Justová pokyvovaly hlavami a dívaly se jedna na druhou. „Ó ty maškaro jedna! Máš nás snad za blázny?“ Jenže to neřekly nahlas.

Konečně jednoho rána unikl trýzněné Elišce nepředložený, vzdorovitý výkřik:

„Půjdu od vás pryč!“

„Půjde od nás pryč!“ Výhrůžně, lísavě, vítězně. „Eliška od nás půjde pryč,“ hlásila paní Irena Antonínu Tauchmanovi, když se v poledne vrátil z jízdárny.

Tauchman odložil bičík, vstoupil do kuchyně, jak byl, ve vysokých botách, obešel kruhem Elišku, která řvala na židli uprostřed místnosti, posměšně si ji ze všech stran prohlédl, načež zase beze slova odešel.

Půjde od nás pryč! Tímto heslem jako by byl dán povel k bezpříkladnému běsnění. Když půjdeš pryč, tak to teda ještě něco užiješ! Předně bylo nutno zařídit, aby si Eliška jen tak lehce nemohla najít jiné místo, aby si neměla kde postěžovat. Proto jí byl kategoricky zakázán jakýkoli východ. Boty jí schovali. Plášť uzamkli. Nákupy byla pověřena domovnice. Od rána do pozdního večera se z vily ozýval Antonův válečný ryk a pištivý, svárlivý pokřik Irenin. Bývalo slyšet řinčení nádobí, kvil mučené oběti, duté údery ran.

Paní Matlochová se poctivě snažila, aby všechny půvaby této rozkošné domácí zábavy Tauchmanových byly zevrubně známy celému širému okolí. Domovnice by byla nejraději neustále prodlévala na zahradě, pod okny svých domácích, jenže zedník Matloch byl také takový kus surovce, chtěl mít svůj pašovský pořádek, ruku měl jaksepatří tvrdou, a pak — napadl sníh, spousta sněhu, nebylo to nic příjemného brouzdat se v něm. A tak ani okna Justových, ani okna Hejdových se nemohla otvírat tak často, jak by bývalo zapotřebí. Byl příliš velký mráz. Škoda tepla!

Večer před svatým Mikulášem měla Růžena Justová štěstí: spatřila od Tauchmanů vyběhnout zakuklenou postavu. Vzápětí nato uzřela Antona, jak stojí na domovním prahu jen v županu, hrozí pěstí a hlasitě nadává:

„Mrcho! Mrcho! Utekla jsi, dobrá, ale domů se nevracej! Domů se nedostaneš, to si pamatuj!“

Od této chvíle (mikulášská nadílka se dnes u Justů odbyla jen zběžně a zcela nedůstojně) prodlévali Václav s Růženou trpělivě u okna a sledovali každé hnutí v protější vile, každé mihnutí stínu na osvětlených záclonách.

Dlouho se nedělo nic. Asi tak za půl hodiny se služtička s šálem na hlavě, bez pláště — a co horšího — obutá jen v Tauchmanových galoších, přiblížila k zahradní brance. Zřejmě si netroufala zazvonit. Doufala v zázrak, nebo snad čekala, že z podzemního bytu vykoukne rozcuchaná hlava Matlochové a pozve ji dovnitř? Jenže Eliška nevěděla, že její důvěrná přítelkyně dostala pod pohrůžkou výpovědi zákaz, jakýmkoli způsobem zasahovat do trestných sankcí, zavedených proti nehodné služebné.

Potloukat se ve vysokém sněhu jen tak lehce oděna a v pouhých galoších není pranic příjemné. Služtička se konečně odhodlala a zazvonila. Nu ovšem, nikdo se v okně neukázal, nikdo nevyšel na práh. Byl snad zvonek vypnutý? Eliška tápala sněhem dál. Aby se zahřála, oběhla po chodníku celý blok domů a opět zazvonila. Marně. Chodila, běhala, občas upřela zoufalý pohled na ten či onen z okolních domů — nikde ani zvuku, nikde ani hlasu. Znovu zazvonila.

Asi tak za půl hodiny řekla Růžena Justovi:

„Tak a teď už toho mám tak akorát dost. Ať si ta rašple říká, co chce, ať se dědek třeba vztekne, ty půjdeš a vezmeš holku k nám. Může se tu vyspat. Nevídáno! Nám nemají co poroučet. Soused nesoused, tohle už přestává všechno.“

Just se tlumeně zachechtal, zapálil si dýmku, oblekl si zimník. Než se však došoural k dveřím, Růžena spatřila, že kolem oken kráčí důstojně a omrzele strážník.

„Teď se, člověče, vrať! Uvidíme, co ten na to. Mohla by z toho být pěkná švanda.“

Just byl při svlékání trochu pomalý, dostal se k pozorovatelně, teprv když se helmice skláněla nad vlňákem. Ta chuděra si třela ozáblé ruce a poskakovala na místě. Strážník se vzpřímil, podíval se nedůvěřivě na okna výstavné vily (v takových bydlí jen zámožní, prasakra, je třeba si dát pozor, člověk by mohl narazit u nadřízených!) a kymácivě vykročil k brance. Vztáhl ruku po zvonku.

„Jestlipak teď uslyší?“ vydechla Růžena rozčileně. Uslyšeli. Nad vchodem se rozsvítila žárovka a na práh vyšel sám Antonín Tauchman, oblečen nyní v krátkém kožíšku, s kloboukem na hlavě. Pátral po okolí, jako by se divil, kdo to k nim tak pozdě večer přichází.

Déle to Justovi nevydrželi. V mžiku měla na sobě Růžena svetr a plášť a Václav, ať se mu to líbilo či nelíbilo, musel znovu do zimníku. Když se octli na ulici, shledali, že naprosto nejsou sami, kteří s napětím sledují zápas ubohé služtičky s mocí světskou. Paní radová Hejdová a paní Ptáčková se v stínu domovní zdi prozrazovaly jen ztajeným šepotem a paní Loumová stála u plotu své zahrádky s hákem na stahování železné rolety v ruce, ač měla být mlékárna už vlastně dávno zavřena.

Tauchman byl hrozně překvapen, že Eliška chodí už skoro hodinu kolem vily.

„To tedy nevím, snad pořádně nestiskla tlačítko. Ostatně, my ani nevíme, že je venku. Šla bez našeho vědomí. My myslili, že už spí.“

A za ním v domovní síni hlasitě naříkala paní Irena:

„No tohle! Taková ostuda! Strážníka si na nás pozve, nevděčnice! A my jí chtěli zrovna odpustit, co ošklivého nám provedla. Pane inspektore, vždyť ona nás okrádala! Náhodou jsem se podívala do jejího zavazadla, a co jsem tam všechno našla? Svůj stříbrný řetízek s matičkou, několik párů punčoch, prádlo...“

Strážník dlouho nic neříkal, dlouho si otíral boty o rohožku přede dveřmi, pak se však rozhodl a vstoupil. Za ním Tauchmanovi, nakonec Eliška celá v klubíčku, zajíkající se bezmocným pláčem.

„Počkáme,“ řekl rezolutně Just. Také paní Hejdová a paní Ptáčková řekly: „Počkáme!“ Mlékařka se k nim přidružila se svým hákem, s kterým vypadala jako lancknecht chystající se do boje. Paní Loumová byla ostatně ze všech nejlépe informována. Všechno viděla, všechno slyšela. Byla venku, už když strážník rozmlouval se služkou.

„Proč utekla? Inu, má tu někde nablízku bratra, který slouží u sedláka, potají mu naškrábala psaní a chtěla je hodit do schránky jen tak, beze známky. Aby prej ji vocaď přišel vysvobodit. No a voni ji přeci cejtili, přibouchli za ní dveře a zamkli barák.“

Rokovalo se. To neznala ta holka jiný způsob, jak se vzepřít? Nedovedla udělat pořádný randál? A co ta jejich domovnice, ta by to byla za ni neobstarala s tím dopisem? Prý ta Matloška, to je taková ženská na obě strany, není jí co věřit. Ještě na ni té megeře donášela. Ale takhle si všechno nechat líbit a nebránit se!

„Jejku, mně to udělat,“ kasala se Růžena Justová, „já bych ji, potvoru, popadla, kusa drdolu by jí na palici nezůstalo.“

„Jo, to se vám lehko řekne, paní sekretářová,“ měřila si paní radová Hejdová chladným zrakem Růženiny formy, „při vaší postavě! Ale co ona? Takové tenké ubožátko! A k tomu taková mladá a hloupá!“

Just rozbafával dýmku. Mlékařka se rozhovořila ve větách bez čárek a bez pomlček, v jediném horoucím spádu líčila, co věděla i co nevěděla, jako by předčítala vzrušující román z olověných komor benátských. Dokud ji nezarazili:

„Pst! Pst! Jdou!“

Nyní bylo pořadí obrácené: napřed služtička, prohýbající se pod tíhou svého koše (snad ani tolik nevážil, jako byla Eliška zmalátnělá ustavičným brekem), za ní šel strážník, poslední Tauchmanovi. Irena lamentovala, tušila obecenstvo:

„Sám jste to viděl, pane inspektore, ostatně se k tomu přiznala, ty věci byly mé. Že jsem jí je dala? Ale to je přece nesmysl, kdopak dnes služkám dává pro nic za nic dary? A my s ní zacházeli, jako by byla naše vlastní! Co si o nás jen sousedé pomyslí?“

Pak Anton nadzvedl klobouk a strážník se dotkl dvěma prsty helmice.

Když dvojice, strážník a služka, kráčela podle Justových, kteří se tiskli k nárožní lucerně, vyňal Václav z úst dýmku a řekl nahlas:

„Čtrnáct!“

Strážník se na něho překvapeně podíval.

„Povídám, čtrnáct,“ opakoval rozvážně Just. „Tohle je totiž už čtrnáctá děvečka, kterou odtud vidím putovat za těch dvacet měsíců, co tady bydlíme. To už je co říct, ne?“

Strážník váhavě pokrčil rameny. Eliška postavila koš na zem, vzala jej do druhé ruky a klopýtala napřed se sklopenou hlavou.

„A všechny kradly,“ pravil Just potměšile. „Všechny kradly, a samé stejné věci, matičku, punčochy, prádlo. Co v tom asi je? Tak si myslím, že by si této okolnosti měly povšimnout úřady. Že by odpovědné osoby měly upozornit své představené. Svědků by bylo dost.“

Nyní teprv strážník poznal, že byl zaskočen. Zlostně sebou trhl a břitce odsekl:

„Já si zas myslím, že byste se neměl zajímat o věci, do kterých vám nic není.“ Patrně se mu to však zdálo přece trochu za vlasy přitažené, a dodal smířlivěji: „Ostatně o osud toho děvčete nemusíte mít pražádné obavy. Paní Tauchmanová vzala své obžaloby zpět. Připustila, že mohlo jít o pouhé nedopatření. Zatím ji pošleme někam do noclehárny a zítra si půjde po svých. Žádná tragédie, rozumíte? Nic takového, co by vám snad mohlo kazit spaní.“ Křivě se ušklíbl.

„Rozumím,“ pravil hořce Just, ale již do strážníkových zad. Ten na odpověď nečekal. „Náramně dobře rozumím. Už je to u nás takové, že si člověk pomalu zvyká. Nekazí mu spaní ani to nejkřiklavější bezpráví.“

U Tauchmanů vztekle bouchly dveře.

Růžena zatahala Justa za rukáv:

„Vašku! Vašku! Mlč už raději a pojď domů! Ještě se tady do něčeho zapleteš!“

Just šel, ale dříve si ve spravedlivém rozhořčení vyklepal dýmku o sloup Tauchmanovy zahrady.

/ 1940 /

Partie šachu

V pokoji hrálo rádio, tichounce, téměř skomíralo, z kuchyně bylo slyšet harašení nádobím, jež Hela po nedělním obědě omývala. Věrka, vytáhlík se světlými kadeřemi, se objevila ve dveřích s šálkem černé kávy. Kalvach odložil noviny a pohlédl dlouze na syna, který u stolu spěšně dokončoval školní úlohu.

„Nu tak, Karle, podej šachovnici!“ Slova měla znít prostě a vesele, ale nezněla, v Kalvachově hlase se cosi lámalo, prosilo o milost.

Student si hlasitě povzdychl, položil pero a neochotně sundal šachovnici se skříně. Sáhl do krabice s figurkami, vytáhl dva piony, bílého a černého, a schoval ruce za záda.

Nikdy se ještě Kalvach tak nerozpakoval jako dnes. Těžkopádně nadsedl na židli, natáhl se přes stůl a ukázal na Karlovu levou paži.

„Máš to dobré, táto,“ zasmál se student drsně, „vybral sis bílé — volíš hru.“

Kalvach nepohnul ani brvou a začal pomalu stavět figurky. Karel usedl na krajíček židle, okázale zívl a pak náhle počal také on stavět své černé figurky, dokonce velmi horlivě, oběma rukama.

Původně měl Kalvach v úmyslu říci mu ještě: „Hrej, jak nejlépe dovedeš,“ a říci to hodně důtklivě. Nyní toho úmyslu zanechal. Z toho, jak Karel chmuřil své polodětské čelo a jak posměšně se tvářil, bylo vidět, že bude hrát houževnatě na výhru i bez této pobídky.

Hela byla v kuchyni se svou prací hotova a vešla do pokoje s pletením v podpaží. Usedla na nízkou stoličku u okna, chladně a kriticky si přeměřila oba hráče, pak sklonila hlavu a její dráty se rozcinkaly.

„Já věděl, že budeš hrát zavřenou hru,“ poznamenal Karel uměle hlubokým hlasem mutujícího jinocha. Avšak i tento pokus o zábavu selhal. Kalvach se jen na syna přísně podíval přes okraj brýlí a posunul dalšího pěšce na dámském křídle o dvě pole.

Karel spokojeně zamručel a odpověděl vývinem králova jezdce.

Jen klid, klid — uvědomoval si Kalvach. Věděl, že chlapec má ve zvyku hrát příliš rychle. Spěch je na závadu správnému uvažování. Nesmí se dát ovlivnit jeho překotností, musí zachovat svůj styl, svůj starý, spolehlivý a osvědčený styl pozičního hráče. Před lety, když začínal, zářily ještě na šachovém nebi hvězdy jako Čigorin, Marshall, Janowski, gambitoví hrdinové, byli však pomalu a bezpečně potíráni opatrnickými taktiky, jako byli Tarasch a Lasker. Kalvach vystihl dobu, učil se od moderních mistrů. Och, těch nádherných časů mládí, kdy pohled na několik osamělých stromů na pasece, na děti, hrající si v trávě, na hvězdnatou noční oblohu vnukal šachové kombinace! Později vstoupil Kalvach do šachového kroužku, měl překvapující úspěchy, brzy se octl v čele klubové tabulky. Delegovali ho na simultánní produkce mistrů a velmistrů, remizoval s Durasem, porazil Schlechtera. Pak ovšem musel zas ustoupit do pozadí. Přestěhoval se do vlastního domku na předměstí. Rodina, úřad vyplnily všechen jeho volný čas.

„Táto, ty ale taháš pomalu,“ postěžoval si Karel, rozmrzele se houpaje na židli. „Takhle to nedohrajeme ani do večera. A já jsem si smluvil schůzku s Robem!“

Kalvach se na něj důtklivě podíval. „Rob počká,“ řekl ostře. „Snad není tak naspěch. Hrej, abys neprohrál!“

Karel si opovržlivě odfrkl a odvážně zaútočil dámou.

Věrka přišla z kuchyně s nakousnutým jablkem, chvilku se rozhodovala, má-li do ruky vzít učení nebo román, pak zanechala obojí a přiklekla na volnou židli vedle otce. Ostrou bradičku podepřela rukama. Kalvach vztáhl ruku a vlídně ji pohladil po vlasech.

To dítě ovšem netuší, že je bezděčnou příčinou dnešního souboje. Minulý týden, po večeři, s ní hrál dvě směšně lehké partie. (Věrka hrála jako koťátko, které si koulí s klubkem.) Avšak tehdy se právě vrátil Karel z toulky a u stolu, kde ti dva hráli, pojídal svou večeři. „Remízové postavení,“ nadhodil, nahlížeje od talíře do hry. „Ne,“ řekl Kalvach s převahou, „bílý stojí na výhru.“ (Bílé měl on.) A tu se do toho Karel vložil. Věrka tahala podle jeho pokynů. Jdi králem tam a tam, dej šach koníkem, nabodni pěšáka — a dopadlo to tak, že Kalvach prohrál. Hloupá, nicotná věc, snad by se proto byl Kalvach ani nehoršil, ale chlapec si počínal tak nešetrně, tak mu šlo o to, aby otce potřel — a podařilo se mu to. Vítězosláva, s níž diktoval Věrce poslední tah, byla prostě pobuřující. Kalvach odešel beze slova od stolu. A tehdy právě uzrál jeho úmysl.

„Myslím, že mám docela slušný útok,“ podotkl Karel s lehkým úšklebkem a zdvojil si věže.

Kalvach neřekl nic, vytáhl z pouzdra doutník a pomalu si jej zapálil. Tak to bylo v pořádku. Hoch si rozbije hlavu o jeho dobře opevněné postavení na královském křídle, snad se dá svést k nějaké nekorektní oběti a on ho pak dorazí postupem svých volných pěšáků. Právě umístil velmi výhodně svého koníka a příštím tahem hrozil odříznout nebezpečného střelce. Karel ztichl a ještě víc nakrabil čelo. Přestal se houpat na židli.

Kalvach si zamyšleně prohrábl své řidnoucí, prošedivělé vlasy. To byla tedy pravá příčina, to byl důvod dnešní vážné a znepokojivé hry — rivalství. Můj bože, jak byl ten hoch málo jemný, jak naprosto nechápal, co se děje v jeho, otcově nitru! U něho to nebyla jen touha vyhrát, porazit otce, nýbrž ukázat mu v šachu svou nadřazenost. Takový chlapec! Jak je tomu dávno, co ho jako docela malého hošíka zaučoval do nejjednodušších šachových kombinací? Deset let. Ba více než deset let! Jak ho zlobívalo, že synek nemá dost vytrvalosti, že nemá dost opravdového zájmu! Chápal šachy jako každou jinou hru. Když se to tak vezme, domino mu bylo milejší. Ovšem, Kalvach byl poněkud pošetilý, chtěl z něho mít kdovíjakého mistra už v obecné škole. Tehdy se mu to nedařilo. Pak přišel Karel šachům na chuť sám. Našel si soupeře mezi kamarády, začal studovat teorii a studoval ji mnohem pilněji než své školní předměty. Přišly první pohromy, drobné, bezvýznamné pohromy, kdy Kalvach prohrál, poněvadž mladého soupeře podceňoval. Nu nevadí, napravil to snadno v příští partii. Vždy ještě dovedl vyhrát, když opravdu chtěl. Mohl být vlastně spokojen, že hoch se tak činí. Tak tomu bylo například ještě loni. Letos — Kalvach sám nedovedl pochopit, jak se to stalo, hry mezi otcem a synem se pomalu vyrovnávaly. Kalvach si snad ani neuvědomoval, že s Karlem hraje nerad. Proč nerad? Pak si to ujasnil — ze strachu, aby nebyl poražen. Raději hrával prostičké partie s Věrou. Pro zábavu, jak říkal, aby si zbytečně netýral hlavu, beztoho unavenou celodenním úřadováním. Avšak nepříjemné vědomí, že cosi obchází, že se něčemu vyhýbá, v něm počínalo nabývat vrchu. Byl vždycky svědomitý a přepjatě poctivý k sobě jako k jiným. Tu věc je nutno vyřešit jednou provždy. Odpovědět sobě samému na jistou důležitou a nebezpečnou otázku. A pak přišla ta příhoda z minulého týdne.

„Teď to máme pěkně zamotané,“ ulevil si Karel. „Téměř všechny lehké figury jsou vzájemně ohroženy. Kdopak z nás začne měnit? Řízneme do toho?“

Ne, Kalvach do toho naprosto nemínil „říznout“. Výměna se mu nezdála výhodná. Karlův útok na královském křídle sice ztroskotal, ale beze ztrát. Ani se nemohlo říci, že by si ten chlapec stál nějak obzvlášť špatně. Kalvach však pořád ještě doufal, že získá dostatečnou převahu ve střední hře. Šlo jen o to, udržet si na několik příštích tahů všechny útočné figury. Prozíravě ustoupil svým střelcem z cesty střelci protivníkovu, který se mu přímo nestoudně nabízel.

Ovšem, tyto věci jsou zcela obvyklé, je to případ, který se ve světě stále opakuje. Děti přerůstají rodiče, stávají se silnějšími, zdatnějšími. Když Hela potřebuje, aby jí někdo otevřel špatně načatou konzervu, když je nutno, aby jí někdo vypomohl s přemísťováním nábytku, nikdy se už neobrátí na Kalvacha, nýbrž na syna. Nu proto se ovšem otec Kalvach nebude rmoutit. Nermoutil se ani tehdy, když shledal, že ho syn předčí v chodecké vytrvalosti na horských túrách o dovolené, když zjistil, že mnohem lépe jezdí na lyžích, bezpečněji plove. Byl v tom sice také skryt maličký osten — děti nás předčí, zastiňují nás — ale to se dalo docela krásně obrátit v otcovskou pýchu. Tenhle případ s šachy byl jiný. Zde šlo o otázku rozumu. Kalvach se z jakýchsi příčin domníval, že otázka lepšího šachového umění přímo souvisí s tím, zda má či nemá otec právo vládnout nad synem. Nejhorší bylo, že i chlapce asi něco podobného napadlo, když sedal ke stolu, aby s ním zápolil na šachovnici. Nejenže si to Kalvach myslel, byl o tom zcela přesvědčen. Tak se vyvinulo nebezpečné soupeřství — kdo s koho? Ve věcech rozumu pokládal Kalvach za potřebné, aby byl nad syna. Nezdálo se, že by byl Karel tuto jeho samozřejmou převahu uznával. Zlobilo ho to. Znepokojovalo ho to. Stále ostřeji se v něm vyhraňovalo pokušení vyzkoušet se, sehrát hru, do níž by ze sebe dal to nejlepší, za okolností pro sebe nejpříznivějších. Dokázat sobě samému, že to s ním není ještě tak zlé, že pořád ještě něco dovede. Vždyť přece bojovával s mistry, míval v šachovém světě jistou pozici, a tento zde je ještě hoch, mladíček naprosto neostřílený!

Otázka vyrostla do rozměrů, o nichž se Kalvachovi původně ani nesnilo. Zněla nyní: „Když je zřejmé, že Karel není ještě ani zdaleka tak dobrý, jako jsem býval já v letech mužnosti, jaké je to vlastně s mou soudností, s mou pohotovostí, s mou — bystrostí?“

Otázka ostrá jako nůž, bolestná jako smrt. Těžce se odhodlával k tomu, vynutit si na ni odpověď. Moudřejší by bylo, co nejdéle skrývat se za nejistotou. On však nedovedl trvale žít v podobném sebeklamu.

„Nu tak,“ rozhodl se Karel, „Když do toho nejdeš ty, půjdu do toho já,“ a vyměnil dámy. Po dámách přišly na řadu věže, po věžích střelci.

Kalvach se posadil v židli pohodlněji, až zapraskala, sáhl po zápalce a znovu rozdýmal vyhaslý doutník. Jak vlastně vypadá situace po tomto nežádoucím masakru? Čím déle hleděl na šachovnici, na níž obě vojska notně prořídla, tím více se utvrzoval v přesvědčení, že nemá valných nadějí na výhru. Rozpačitě si pohvizdoval, bylo to krušné poznání. Zřejmě hrál dosud příliš matně, příliš bezvýrazně. Chce-li, aby se vítězství přece jen přiklonilo na jeho stranu, musí se sebrat, učinit něco překvapujícího, něco velkorysého. Jenže — překvapujícího a velkorysého se zatím nedalo udělat docela nic. Váhal, váhal, pak posunul jezdce a ohlásil černému králi šach.

„No víš, táto,“ pravil Karel dobrácky, „s takovou si na mne nepřijdeš,“ a odtáhl krále z ohroženého pole.

Kalvach věděl dobře, že šachem nepřivede protivníka do úzkých. Obratným manévrováním jezdce se však dal snad vyzískat alespoň nějaký pěšec. Vyzískat pěšec! Copak v tom je opravdu už tak špatně, že se chytá tohoto posledního stébla naděje? Dosud byl celkem klidný, nyní však bylo náhle po klidu.

Bez jakéhokoli zjevného důvodu se zle obořil na Věrku: „K čertu, zavři přece to zatracené rádio, hučí mi to do uší, člověk nemůže ani řádně přemýšlet!“

Karel ironicky povytáhl obočí, byl však opatrný, nezasmál se. Věrka rozmrzele vstala, a pobrukujíc si jakousi písničku, umlčela vrnící amplión.

V nejhorším případě — utěšoval se Kalvach — skončí partie nerozhodně. To však znamená, že ošemetnou zkoušku bude třeba opakovat. Bylo to mrzuté, ba bylo to k zlosti! Opět týden trampotného připravování, mučivých nejistot! Ledaže by se ještě nyní stal nějaký zázrak. Karel je zbrklý. V koncovkách není zrovna nejsilnější. Je docela možné, že se dá v poslední chvíli strhnout k nějaké nepředloženosti. A ten chlapík, bílý koník, si vede docela pěkně v černém zápolí!

„Teď se s jezdcem hned tak zpátky nedostaneš,“ řekl tiše Karel, „a jestli se nemýlím, ne já, ale ty přijdeš o pěšáka.“

Kalvach se na něho nedůvěřivě podíval, kryl pěšce králem, bylo však nade vši pochybnost, že tím není ještě ta záležitost zcela vyřízena. Zahloubal se do svého postavení a seznal, že příštím tahem se mu nestřežený jezdec opravdu dostane do týla a pěšce na královském křídle pak nebude již možné zachránit.

Karel pěšce vzal a znovu ohrozil krále. Pozice bílého se stala ještě svízelnější!

Kdyby se tak ještě tentokrát podařilo remizovat — myslel si Kalvach v úzkostech. Přece jen jsem dnes neměl hrát! Mám zřejmě špatnou náladu. Avšak současně kdosi zlomyslný mu v nitru našeptával: „Není to pravda, sám sobě lžeš, připravil ses na hru co nejpečlivěji, vybral sis chvíli naprostého klidu, ale on je prostě silnější. Je silnější!“

Volný pěšec černého postoupil o další nebezpečný krok. A v té chvíli viděl již Kalvach jasně, že partie je ztracena. Odložil vyhaslý doutník na popelníček a zabořil hlavu do dlaní. Přemýšlel o nějakém osvobozujícím tahu, přezkoumával postavení svých figur od jedné k druhé, hledal východisko.

Ne, nebylo již žádného východiska.

Prstem, který se znatelně zachvíval, sáhl na ostrou špici královy koruny. To byl on sám, tento bílý král, tak smutný a bezradný, tak opuštěný mezi svými zdecimovanými sedláky. Mám? — tázal se u sebe Kalvach — a cítil, jak mu srdce počíná pateticky a zlověstně bít. Nikoli mám, ale musím! Kalvachův prst přitlačil na ubohého krále, figura se skácela. Kalvach vstal od šachovnice bledý a nemotorný.

„Vzdáváš?“ zeptal se Karel osvobozeně. Vyskočil a chlapecky si mnul ruce.

Bez odpovědi uchopil Kalvach nedopalek svého doutníku a odšoural se do kuchyně. Těžce dosedl na lavici u kamen, kde to ještě páchlo nedávným obědem, a svěsil hlavu.

Bylo mu jako člověku, kterého obrali o poslední, jako někomu, kdo již nemá, čím by se na světě potěšil. A nevzali mu snad to poslední, zbytek dobrého mínění, které o sobě dosud měl? Nezbavili ho jeho jediného potěšení? Hle, tu je odpověď na otázku, již si tak bláhově položil: ano, jeho duševních schopností zřejmě ubývá. Tušil to již dávno, ale netroufal si to přiznat. Nyní to tedy ví. Nadále s tím musí počítat.

Snad neměl klást takový důraz na dnešní partii. Věc indispozice, přílišného přepětí mysli. Dobrá, dobrá, dalo se to docela pěkně vysvětlit, jenže Kalvach si už nemínil nic vysvětlovat. Po zralé úvaze si určil zkoušku a zkouška dopadla špatně. Ne, nepodlehne pokušení, zkusit se znovu. Ode dneška bude již pokorný. Bude docela takový jako jiní lidé, kteří nad jiné ničím nevynikají, kteří jen jedí a spí a živí své rodiny, radují se z drobných úspěchů svých dětí.

Hela, která měla asi jisté podezření, nenadále vstoupila do kuchyně. Polekaně se na ni podíval.

„Co je s tebou? Zdáš se mi nějaký divný. Proč se tváříš tak nešťastně?“

Kalvach máchl beznadějně rukou.

„Bože můj,“ podivila se Hela, která konečně pochopila, „snad tě nemrzí, že jsi prohrál partii šachu?“

Kalvach polkl naprázdno. Žena — jak by mohla žena něčemu takovému rozumět?

„Že se ti chce se rozčilovat,“ dotírala na něj Hela hašteřivě. „Hra je přece jenom hra. Naprosto nechápu, že něco podobného můžeš brát tak vážně.“

„Ach,“ vyrazil ze sebe Kalvach hlasem málem plačtivým, „o to zde přece nejde. Jde tu o něco naprosto jiného.“

„A oč, prosím tě?“

„Stárnu,“ pronesl Kalvach tiše. „Stárnu a hloupnu, už nic nedovedu.“

„No tohle!“ žasla Hela. „Co sis to zas usmyslil?“ V jejích očích nebylo pochopení, nebylo v nich milosrdenství.

„Myslím, že už nikdy nebudu hrát šachy!“ vykřikl v náhlém výbuchu zoufalství. Při těch slovech jako by se v něm bylo něco zřítilo v žalostnou hromadu trosek.

Hela rozhořčeně odešla do pokoje, bouchnuvši za sebou dveřmi.

Rádio opět spustilo, tentokrát hlasitěji. Věrce se asi zprotivilo to nudné, tísnivé ticho. Karel si vyzývavě hvízdal. Bylo slyšet jeho hlučné kroky — strojil se na vycházku.

Kalvach seděl, seděl, viděl před sebou bílého krále, jak se válí po šachovnici, ubohého poraženého krále.

/ 1939 /

Poslední kolo

Průvan mírně provívá záclonou, plynový hořák syčí. Hela prostírá muži k odpolednímu, úřednickému obědu. Kalvach pohlédne zkoumavě do pomračené ženiny tváře, pak na dceru, která sedí na stoličce u kamen v jakémsi trpném odevzdání, a opět na ženu.

„Co je?“ zeptá se stručně.

Hela, jako by jen na to čekala, pobídne Věrku kývnutím hlavy: „Nu tak, řekni si to sama. Tatínek se ptá — slyšíš?“

Věra mlčí. Tváří se, jako by opravdu neslyšela.

„Tak prosím, co je?“ opakuje Kalvach otázku o něco netrpělivěji a sedne si lépe, aby na Věrku viděl. „Snad něco ve škole?“

„Ve škole,“ přisvědčí zdrceně Hela. Chtěla by výslech ještě trochu protáhnout, ale nevydrží to a sama všechno řekne. „Je po konferenci a dnes jim četli známky. Považ, poprvé za celých pět let nebyla s vyznamenáním. Má dostatečnou z dějepisu.“

Kalvach chodí opatrně po pokoji, vždy přes dvě prkna k oknu a zas zpátky od okna ke dveřím, zamyšleně si hladí prošedivělý kartáček pod nosem. Občas se zastaví před Věrkou, která sedí na krajíčku židle s rukama v klíně.

„Když se to tak vezme, ještě se nic zlého nestalo. Je pravda, dostatečná padla v posledním čtvrtletí, za dva měsíce bude vysvědčení, ale taková dobrá studentka, jako jsi ty, snadno vše napraví. Kdyby to byl nějaký jiný předmět, například matematika, chemie, kde by mohlo jít o zásadní nepochopení účební látky, bylo by to horší. Ale takový dějepis? Trochu přitáhneš a bude to. Co to pro tebe znamená? Dohromady nic. Obětuješ část svého volného času — nemůžeš si přece naříkat, že by se ti ho zrovna nedostávalo — řádně si zopakuješ všechno, co jste letos probrali, a pak se přihlásíš. Požádáš-li slušnou formou o přezkoušení, jistě ti bude vyhověno. Ovšem musíš také v hodinách dějepisu projevovat mimořádný zájem, musíš se stále hlásit a tak dále. Podívej se, máš teď jednu dostatečnou, jednu dobrou, zato však čtyři výborné. Přičiníš-li se, budeš mít jen dvě dobré a čtyři výborné. To je docela krásné vysvědčení. A po vší té píli — co tě čeká? Bezstarostné prázdniny. Takový dívčí tábor na Sázavě, to přece není k zahození. Co říkáš? Jen si představ všechny ty radosti, které pobyt v prázdninové kolonii s sebou přináší. Snad stojí za trochu námahy, nebo nestojí?“

Věrka protáhne obličej, útlé ruce se jí v klíně zatetelí, jako by jí bylo zima.

„Prosím tě,“ mrzí se Kalvach, „tváříš se jako umučení. Kdybych se zlobil, kdybych tě trestal, neřekl bych nic, ale já s tebou mluvím jako rozumný člověk s rozumným člověkem. Jsme lidé chybující. Klopýtneš ty, klopýtnu já, ale zase se sebereme a jdeme dál jakoby nic. Oč běží? O měsíc, dva, sebekázně, řekněme dřiny. Známku si opravíš a napřesrok začneš sextu jako výborná žákyně. Je to přec jen něco jiného, než začít ji s jednou dostatečnou. To by byla špatná perspektiva pro nás i pro tebe. Vždyť by to byl hřích, po celá tři čtvrtletí si udržovat skvělé vysvědčení a v posledním kole polevit. Vždyť by to bylo nesportovní! Byla by to hanba! Viď, že by to byla hanba?“

Věrka nesměle přikyvuje.

Kalvachova tvář se rozjasní. „Tak vidíš! Vždyť jsem věděl, že mi porozumíš, že se domluvíme. Co říkám, je přece docela jasné a přijatelné. Teď bych jen chtěl, abys mi slíbila, že se už sama o to postaráš, aby ta ošklivá známka zmizela. Slibuješ mi to?“

Věrka pohne rty, chystá se něco říci, ale pak polkne naprázdno a pohlédne na otce velikýma, provinilýma očima.

Karel, klacek s bolavou tváří a s vlasy, které mu přesahují ušmudlaný límeček, má jednu ruku v kapse a v druhé drží hrneček s kávou.

„Víš, táto, to se ti tedy opravdu divím, že tak stojíš o to vyznamenání. Jedničky — hm — má to vůbec nějaký smysl? Jako by se v životě uplatnili vždycky jen premianti!“

„Co zas tohle má znamenat?“ rozčiluje se Kalvach. „Chceš mne snad poučovat? Nebo mi tím chceš naznačit, že jsem starý hlupák a že se do vašich věcí nemám plést?“ Hledá porozumění u Hely, která s pevně semknutými rty ukládá nádobí do police. „Myslím, že jsem své stanovisko vyložil už stokrát, tisíckrát! Vím zrovna tak dobře jako ty, že na nějakém tom vyznamenání v životě nezáleží — v životě, povídám, ale ne ve škole. Také jsem studoval, mám zkušenosti. Žák, který se potácí nad propastí propadnutí, který jde od jedné postupné zkoušky k druhé, má nepoměrně těžší úkol než jeho soused primus.“ Nemluví již ani k Hele, ani ke Karlovi, nýbrž k Věře. „Řekněme si to upřímně, přečasto toho takový primus ani mnoho neumí. Je to spíš jeho dobré jméno, které ho chrání před pohromou. Když takový šupák, pětkař, neovládá látku, co mu řekne profesor? Sedněte si, máte nedostatečnou. A co když se tatáž věc přihodí žáku dobrému, velmi dobrému? Vždyť to přece známe! Přimhouří se jedno oko, někdy i obě. Pročpak jste se na dnešek nepřipravil? Bolela vás hlava nebo jste se špatně vyspal? Víte co, vyvolám vás jindy. Ano, Věrko, takový jedničkář, takový primus, má studium mnohem, mnohem snazší!“

„No když myslíš, táto,“ pošklebuje se Karel. „Jenže, víš, ona to přece jen taková idyla není. Vždyť potíráš své vlastní názory! Proč tedy, prosím tě, dali Věrce, která byla s vyznamenáním, tu dostatečnou?“

Hela se odstrojuje k spánku a Kalvach leží již v posteli s rukama pod hlavou. Je to jeho starý zvyk, takhle před usnutím ležet a přemítat, jaký byl dnešní den, co příjemného a co nepříjemného se přihodilo doma, v úřadě.

„Víš,“ ujímá se slova Hela, „vzala jsem si Věrku trochu na paškál. Bylo mi hned divné, že zrovna z dějepisu dostala špatnou známku. Učí se totiž dějepisu víc než jiným předmětům. Jenže ona toho doma o škole mnoho nenamluví, znáš ji přece. Je hrozná tajnůstkářka. Tentokrát jsem však nepovolila, dokud mi všechno neřekla. Je to takhle: mají na dějepis nějakou Peškovou, malou, ukrutně tlustou osobu, tlustou a starou. Věrka, protože je z nejmenších ve třídě, sedí v první lavici a ta Pešková má ve zvyku sedat při výkladu na jejím stolku. To víš, tlustá žena se v létě hodně potí, snad je i jinak nepříjemná, patrně má trochu přepjaté, staropanenské způsoby — Věrce to bylo protivné, nemohla ani vidět ty mokvavé koláče v jejím podpaždí, odvracela se. Pešková si toho povšimla a zeptala se jí přímo. Proč se ode mne odkláníte, Kalvachová, něco se vám nelíbí? A když Věrka nic, dorážela dál. Kalvachová, vstaňte, tázala jsem se vás, máte odpovědět.“

„Máte odpovědět,“ opakuje Kalvach tragickým hlasem, „copak odpoví nám, když se jí na něco ptáme? A jsme přece její rodiče.“

„Je vám snad proti mysli, že jsem si sedla na váš stolek?“ pokračuje Hela, jako by ani nebyla přerušena. „Nu a Věrka přikývla. Ano, že prý jí to je proti mysli.“

„Ach můj bože,“ lomí rukama Kalvach, „co je to za hloupé děvče! Ale ne, je to taková drzost. Takhle se mluví s učiteli?“

„Počkej, nekřič,“ praví chladně Hela, „buď trochu spravedlivý. Kdo měl děti k tomu, aby nelhaly? Pamatuješ? Aby nikdy nepoužily lži, ani v útoku, ani v obraně. Tak vidíš. Když se to vezme do důsledků, nemáš Věrce co vyčítat. Řekla prostě to, co si myslela. Víš, ona bude ta Pešková prapodivná osoba. Ne právě rozumná. Co myslíš, že udělala? Ztropila kravál, vypukla v hysterický pláč, dala se utěšovat. To víš, jak to v takových dívčích ústavech bývá. Ostatní se snažily nějak se jí zavděčit. A naše Věrka? Za nic na světě by se k něčemu takovému nepropůjčila. Má to za svrchovanou podlost. Seděla v lavici s nosem vzhůru, zdánlivě bez účasti. Nu a ta Pešková si na ni, jak se říká, zalezla. Při posledních zkouškách jí dala otázky z látky, kterou probírali na začátku roku. Kdo chce psa bít, hůl si najde.“

„Kdo chce psa bít, hůl si najde,“ opakuje mechanicky Kalvach. Pak vzplane. „Jenže já nedovolím, ne-do-vo-lím, aby pro takovou hloupost, pro takový nesmyslný vzdor, byl ohrožen Věřin prospěch. Tentokrát se musí — musí — poddat. Rozumělas?“ A bije pěstí do mramorové desky nočního stolku.

„Věrko,“ praví ráno Kalvach se svraštělým čelem, „pojď sem!“

Věra váhavě přistupuje.

„Dověděl jsem se, co vězí za tou špatnou známkou z dějepisu. Věrko, šířit se o tom nebudeme. Věc je pro mne jasná jako den a předem rozřešená. Ty se musíš se svou profesorkou smířit, rozumíš? Smířit se s ní musíš. Půjdeš k ní a požádáš ji před celou třídou — otevřeně — aby ti prominula tvé neslušné chování. Vysvětlíš jí, že ti tenkrát nebylo docela dobře. Že jsi ani nevěděla, co jsi říkala — slyšíš? Uděláš to?“

Věra se dívá do otcovy tváře s netajenou hrůzou.

„Já vím, že je to těžké,“ usmiřuje se Kalvach, „náramně těžké, ale cožpak není ve skutečnosti všechno těžké? Ostatně, nic jiného ti nezbývá. Já jsem si to umínil a ty musíš poslechnout. Umínil jsem si, že ta známka bude do konce roku zlepšena. Je to můj požadavek k tobě. Ne té profesorce, ale mně to uděláš kvůli. Vím, co dělám. Vím, kdy je třeba být důsledný, a kdy je třeba řešit věci kompromisem. Máš k tomu co říci?

Věrka k tomu nemá již pranic co říci, její modré oči jsou vytřeštěny, plny svrchovaného zklamání, ale Kalvach se domnívá, že je to výraz pokory.

„Tak — jak to dopadlo? Co říkala Pešková?“

Věrka hledí stranou.

„Říkala jsi jí, co jsem ti nařídil?“

Děvče vrtí záporně hlavou se vší rozhodností.

„Tak? Neříkala? A proč — smím-li se ptát?“ Kalvachovy oči zlověstně svítí.

„Nemohla jsem,“ praví tiše Věrka. „Nešlo to.“ Kalvach mlčí. Čeká, co bude dál.

„Nešlo to,“ praví Věra se slzami v hlase, ale nepláče, usilovně se pláči brání, „když se má taková věc říci, to snad aby bylo dřív vidět aspoň kus vlídné tváře! Celou hodinu se na mne dívala tak posměšně, tak vítězoslavně! Ví, že jsem se doma k dostatečné přiznala, a je ráda, že mi mohla ublížit. Och, jak ji nenávidím! Jak se mi hnusí!“

„Nenávidím! Hnusí! To jsou mi výrazy! Co je to za opovážlivost? S takovou si na mne nepřijdeš! Ostatně — víš co? Pověděl jsem ti dosti zřetelně, co je mým přáním. Nemám v úmyslu přednášku opakovat. Poručil jsem ti, aby sis opravila známku z dějepisu. Jak to provedeš, do toho mi konečně nic není. Kdybys mi snad nemínila vyhovět, pak prostě — žádné prázdniny u řeky, žádný dívčí tábor. Rozumíš mi dobře? Stalo se už někdy, že bych nesplnil, čím jsem hrozil? Tak prosím, máš na vybranou, buďto píle, neúmorná píle, nebo zkažené prázdniny. Nemysli si, že mi nějak záleží na zápisném, které jsme již zaplatili. Zápisné prostě propadne. Nebo že se mě nějak dotkne, budeš-li se pak o prázdninách trápit. Postavila sis hlavu — nelituji tě. A dějepisu se teď budeš učit, učit, až se ti bude kouřit z hlavy. O to se již postarám.“

Na výsluní před sousedním domem sedí v kočárku buclaté, opálené miminko, zřejmě v nejlepší náladě. Malá holčička s copánkem, který se kroutí jako slaměný vích, mu neustále musí podávat rachlík, vyhazovaný znovu a znovu na chodník. Miminko se směje nezbedným, zajíkavým smíchem, bělovlasá holčička má však už té zábavy až po krk.

Věra Kalvachová, která dosud seděla na lavičce s knihou v ruce, vstává, shýbá se pro rachlík, usedne, opět se shýbá, pak se náhle rozhodne, zastrčí dějepis k dětským nožkám a vyjede si s kočárkem po chodníku. Až na roh ulice a zase zpět, nahýbá se k nemluvňátku, které se zdá být spokojeno, vyklání se z budky, mává ručkama.

„Vš, vš,“ nabádá je Věrka a rozkývá kočárek, aby se houpal. Považovala by za veliký úspěch, kdyby se jí podařilo rozpustu uspat.

Vtom kráčí po chodníku otec Kalvach, Má pod paží aktovku, jeho kroky znějí odměřeně. Spatří dceru s kočárkem už z dálky. Věrka se uklání k pozdravu. Otec se zastavuje.

„Co nového?“

Věrka neví, co by odpověděla.

„Myslím ve škole — nic nového? Co dějepis?“

Věrka pomalu červená. Miminko se v kočárku směje, povykuje, nechápe vážnost chvíle.

„Nemyslíš,“ praví tiše Kalvach a bere Věrku za křehký loket, „že by bylo výhodnější učit se dějepisu, než se tady projíždět s kočárkem? Děťátko patří chůvě nebo své matce, nikoli studentce. Kdepak máš vlastně knihu?“

„Římané se odvážili bitvy s Hannibalem v Apulii u městečka Cannae,“ brumlá si pro sebe Věrka. „Aemilius Paullus padl a s ním veliký počet senátorů, jen Terentius Varro utekl s malou družinou do Říma. Sedmdesát tisíc mrtvých pokrylo bojiště.“ Občas se podívá do matného skla žárovky, umlkne, a opět se pohrouží do čtení. „Bitva u Cannae roku 216 před Kristem. Han-nibal jí dostoupil vrcholu svých úspěchů.“

„Podej sem tu knihu,“ volá ji Kalvach, který ji s napětím pozoroval.

Věrka poslušně vstává.

„Kam jsi až došla v opakování?“

„K druhé válce punské. Je to třiadvacet listů.“

„Třiadvacet listů? A co se máš ještě učit? Třikrát tolik. To je nějaké opakování? Děláš to příliš zvolna. Zdá se mi — úmyslně zvolna. Je vidět, že ti na lepší známce nezáleží. Že ti nezáleží na mých přáních, na mých rozkazech. Co jsem si od tebe přál? Abys poprosila Peškovou za prominutí. Neposlechla jsi mě dodnes. Loudáš se s učením, jako bys měla kdovíkolik týdnů času. Jak je vzdálena poslední konference? Ale já už své řekl. Buď dobré vysvědčení, nebo nebude tábor. Nebude — slyšíš? Snad mě už také trochu znáš. Mám svou hlavu. A když k tomu přijde, neznám milosrdenství.“

„Nemyslíš,“ praví Kalvach Hele, „že by bylo záhodno, aby ses do té školy podívala? To víš, já nemohu, jsem zaměstnán, mám úřad — a vůbec — v dívčím gymnasiu — jaksi se to na mne nehodí. Je to spíš úkol matky. Cožpak aby sis s Peškovou promluvila?“

„Nu já nevím,“ zdráhá se Hela. „Tuze se mi to nezdá. Když se teď Věrka tak pilně učí — snad toho není ani zapotřebí. Měla po celý rok pěknou známku, není pravděpodobné, že by si ji zas nezlepšila — a abych ti řekla pravdu — také se mi nechce. Ta ženská na to jen čeká, aby si mohla na Věrku postěžovat. Nemám takovou povahu, abych se jí snažila zalichotit, abych jí neodporovala, kdybych viděla, že děvčeti křivdí. A tak bych to mohla spíš ještě zhoršit, než spravit.“

„Nezdá se ti to. Jakpak ne!“ rozzlobí se Kalvach. „U nás jsme zkrátka velcí páni, u nás jsme náramně pyšní. Raději to nechat být, než něco udělat. Raději mít na vysvědčení dostatečnou, než se podrobit. Takové je to u nás. Raději všechno, jen ne jít do školy a pozeptat se. Spadl by snad někomu hřebínek?“

Hela jen pohodí rameny a vyzývavě mlčí.

Věrka vytáhne zásuvku v prádelníku, kde má uschovány své věci. Najde celuloidovou panenku — černouška — a chvíli se na něj dívá s nepopsatelnou něhou. Pak tiše jde, sáhne do jehelníčku pro jehlu, navlékne do ní červenou nit. Již má v klíně svou krabici s hadříky.

„Teď se nebude šít,“ prohlásí Kalvach ledově a odkládá noviny. „Nebo snad umíš dějepis tak dokonale? Přeješ si, abych tě vyzkoušel?“

Věrka spěšně odkládá panenku i šití.

Karel si přinesl od kamaráda z průmyslovky model parního stroje. Otvírá tajuplně škatuli — rázem je Věrka u něho. Pomalu, s důmyslem zkušeného mechanika sestavuje jednotlivé díly, Věrce pusa jen jede, na všechno se ptá, o všem chce být informována. Není to ani tak zájem o parní stroj, jako spíš snaha, nějak se staršímu bratru zavděčit.

Kalvach sleduje shovívavě synovo počínání, dokud si neuvědomí Věrčino repetění. Odkašle, pak ještě jednou, významněji, a když to ještě nestačí, vysloví, co ho znepokojuje:

„Baví tě snad fyzika víc než dějepis? Proč jsi to neřekla dřív? Nemusela jsi studovat klasické gymnasium.“ Věra schlíple odchází k své stoličce a bere do ruky odloženou knihu.

„No víš, táto,“ praví Karel s opovržením, „tímhle mnoho nedocílíš, to ji jen otrávíš. Vždyť ona je už dost veliká, aby věděla, co má dělat!“

„Co to povídáš?“ piští Kalvach a krk mu rudne. „Zas už mi chceš dávat nějaké rady? Usmrkanče! Čím jsem vlastně ve své rodině? Zdá se, že se na má slova už nedá. Ovšem,“ obrací se k Hele, „ty k tomu mlčíš. Ty to schvaluješ. Och, jsi dokonce potěšena, že se se mnou tak jedná. Myslím, že nejsem daleko od pravdy, řeknu-li, že má autorita je podrývána záměrně!“

Konec roku se rychle blíží. Věrka již vůbec nevychází z domu. Neodvažuje se — otec slídí za každým jejím krokem. Večer se ptává ženy, syna, jak dnes Věra opakovala, připomíná prázdniny.

„Takový letní tábor, to je osvěžení,“ vykládá nevinně. „Když si pomyslím — ležet dva měsíce — slyšte! — dva měsíce u vody, bydlet ve stanu, nemít žádné starosti, žádné povinnosti! To přece stojí za trochu píle. Slunce! Voda!“ horlí nadšeně. „Ovšem jsou i takoví, kterým toho není dopřáno. V každé rodině není dosti prostředků a není také každý tak svědomitý, aby si toho zasloužil. Posloucháš mne, Věrko?“ Nyní je už zcela obrácen k dceři, jeho úsměv je bodrý, povzbuzující, neboť celá ta řeč měla děvče usmířit, dodat mu odvahy.

Věrka je však bledá, ruce se jí chvějí, neví, jak odpovídat na to ustavičné dotírání. Och, kdyby tak mohla říci všechno, co má na srdci! Kdyby mohla udělat, čeho je plna, bože, co by udělala? Jakým nevýslovným utrpením jí bylo těch několik posledních týdný! Můj bože, jakým nesmírným utrpením!

Konec školního roku. Hela řeže pro Věrku kytici jasmínu a růží. Sám Kalvach dohlíží na její uspořádání. Je to kytice, určená profesorce třídní. Věrka se tváří unaveně. Karel chodí po zahradě s rukama v kapsách, fikolí si a mžourá po sestře.

„Máš to dobrý. To ti teda závidím.“

„Mlč! Mlč!“ okřikuje ho Kalvach. „Nikdo se tě neptá na tvé rozumy.“

Karel se vyzývavě odkymácí.

„Věruško,“ loučí se Kalvach s dcerou, „doufám, že až se vrátím domů — budou mne očekávat jen samé dobré zprávy. Tak vidíš, cíle je dosaženo. Prázdniny jsou tu. Za tři dny odjíždí výprava do tábora. Slyšíš? Za pouhé tři dny. Ledaže by — ledaže by se nezdařilo. Ale tomu se mi ani nechce věřit. Ty, tak hodná dívka! Tak rozumná! Tak poslušná!“ A dojatě se usmívá.

„Nu tak — ukaž!“ Kalvach ani neodložil klobouk, jen si jej posunul do týla. Trochu se mu třesou ruce. Hela je čímsi velmi zaměstnána. Plynový hořák jí jaksi nechce dělat dobrotu. Věrka stojí v pozadí se sklopenou hlavou.

„Vida! Vida!“ Kalvach září. „Tu to máme! Vždyť jsem to věděl!“ Neví, co by dělal samou radostí. Znovu si nasazuje brýle a zase je odkládá. Točí jimi v prstech. „Věruško, pojď sem!“

Věrka se ani nepohne.

„Věrko,“ praví slavnostně Kalvach, „udělala jsi mi radost. Velikou radost. Vím, že jsi v posledních týdnech byla notně zapřažena, že jsi byla víc doma než venku, ale — musíš uznat, stálo to za to. Zdařilo se. Provedla jsi to po své hlavě, ale jen když jsi to provedla. Já — ano — já ti první gratuluji.“

Ale co to? Věrka odmítá podávanou ruku. Vzdorovitě schovává svou za záda.

„Co to zas má být? Jak tomu mám rozumět?“ čepýří se Kalvach. „Ještě nějaké mouchy v hlavě? Zasloužím si snad takové chování? Prosím, odpověz!“

Avšak místo odpovědi se Věrka potácí na svou stoličku u kamen, v gestu nejvýš zoufalém skrývá obličej do dlaní a divoce se rozvzlyká. Drobné tělíčko sebou škube v nepříčetném pláči.

„Věrko! Copak ses zbláznila? Teď, když jsi to vyhrála? Prázdniny! Tábor!“

„Nechci žádné prázdniny,“ křičí děvče skrz zmáčené prsty, „nepojedu do žádného tábora! Všechno jste mi zkazili! Už se na nic netěším. Kašlu na dobrou z dějepisu, na všechno kašlu. Nepojedu nikam, zůstanu doma!“

„No promiň!“ diví se Kalvach a rozhlíží se na všechny strany, nikde však nenalézá pochopení. Karel cosi horlivě přibíjí v koutě na zeď, Hela je pořád ještě zaměstnána svým hořákem. Tak se tedy dopálí: „Copak jste všichni proti mně spiknuti? A už ať je ticho! Bude konec toho breku, nebo nebude?“

Ale nebylo. Věrka řve jako u vytržení. Jindy tak málomluvná a poslušná, dnes jako by do ní vjel ďas. „Nikam nepojedu, už jsem to řekla. To vy jste chtěli, abych si známku zlepšila, já ne. Máte, co jste si přáli. Jeďte si sami do tábora, já o to nestojím.“ Slzy jí tekou po hubených pažích, kapou na podlahu. Kvílí. Svíjí se jako v křečích. Dupe.

„Viděli jste někdy něco takového?“ ptá se Kalvach s předstíraným klidem. Má to být poslední pokus o dorozumění se zaujatou rodinou. Když nikdo neodpovídá, když si ho nikdo nevšímá, rozhodne se, že se tedy také on dnes urazí. Složí opatrně vysvědčení a položí je na stůl. Posadí si řádně klobouk na hlavu a vyjde. Práskne za sebou dveřmi. Nebude dnes obědvat.

/ 1941 /

Poutník v mlze

Vždycky to nějakou dobu trvá, než se pocity a příznaky vykrystalizují v něco určitého a dostanou jméno. Například toto jméno: závrať. Nejdřív to zakoušel Kalvach jen ráno při vstávání. Mírně, vlastně docela příjemně se mu zatmělo před očima, musel se zachytit nábytku, aby se nezapotácel. Pak bylo zas všechno jasné, normální, každodenní. Pracoval trochu nad své síly, tak to bylo. Nic zvláštního. Můj ty bože, vždyť nebyl již tak docela mlád. Ale pak to přišlo jednoho rána náhlé, nepříjemné, odstrašující. Za jasného zimního dne, na živé ulici. Sníh nebyl už bílý, nýbrž skvrnitý, a ty skvrny tančily, oči neměly před sebou nic pevného, oč by se mohly opřít. Zachytil se plotu. Chvilku stál, nu, vždyť to již přešlo, ale to byl jen klam, sotva vykročil, skvrny se daly do tance ještě bláznivějšího. Nakonec musel usednout na lavičku v předměstském parku, seděl, seděl, obloha, domy, chodci, všechno v jediném kole. Tápavě, s pocitem nevýslovného utrpení se vrátil domů. Hela se ho polekala, byl bledý jako stěna. Pak dlouho, rdousivě dávil.

Zůstal si doma, nešel, nemohl do kanceláře. Ale o doktorovi ani slovo! Přesto musel přijít, hned následujícího dne. Kroužení neustávalo. Dávení se vracelo. Slunce, odražené od sněhu, ho bodalo do očí. Záclony musely zůstat spuštěny. Číst? Ne, ani pomyšlení. Písmenka mu před očima skákala. I zorničky očí, rozšířené, poděšené, jako by se daly do tance. Vzal Heliny prsty do svých a položil si je na zavřená víčka. Cítíš? Jak by necítila! Oči se pod víčky zachvívaly, ustavičně, krouživě, vyděšeně.

Lékař mu nařídil ležet. Předepsal léky. Za tři dny Kalvach vstal. Pokoušel se chodit po pokoji. Nešlo to. Bez pomoci rukou nebylo možné se obrátit. Jaké umění je vlastně lidská chůze po dvou nohách! Když šel Kalvach poprvé se schodů, musel se úzkostlivě dívat pod sebe. Hlavu zvednout, ohlédnout se, ne, na to nebylo ani pomyšlení. A stejně nebylo ani pomyšlení na chůzi potmě.

Tak to s ním dopadlo, děti ho musely vodit opatrně, krok co krok. Bylo to hrozně ponižující. Ale což, jen když se to lepšilo. Pomalu, pomaloučku, ale lepšilo se to. Jaká úleva, když Kalvach spatřil na obloze místo tří zářících srpků měsíce jen jediný! Když přešel sám, rovně, po úzké stezce zahrádky, aniž se musel dívat na zem! Když učinil prvních pět odvážných kroků se zamhouřenýma očima, aniž jím nějaká nezvládnutelná síla smýkla vpravo nebo vlevo!

Lékař nařídil klid. Klid, klid, nic jiného než klid. A léky, samozřejmě, protivné, hloupé léky. Nehledíc na nepříjemné prohlídky, ponižující, směšné prohlídky. Svrašťovat čelo, dotýkat se se zavřenýma očima špičky nosu, vyplazovat jazyk, cenit zuby, vleže zvedat nohy.

„Co to vlastně je,“ odvážil se Kalvach chvějivé otázky.

„Ach,“ usmíval se bodře lékař, „nic, jenom nervy. Odpočinete si a bude zas všechno v pořádku. Ale co abyste si vzal v úřadě nějakou dovolenou? Víte, myslím, zmizet odtud. Zmizet z ovzduší práce i z ovzduší domova. Někam ven, k milým lidem, na čerstvý vzduch. Co tomu říkáte? Nemáte náhodou někoho takového? Příbuzné nebo přátele, kde byste přišel na jiné myšlenky?“

A tehdy právě přijel ke Kalvachovým Rajner. Lesní rada Rajner z myslivny u Nižboru. Starý Kalvachův kamarád. Hela mu to všechno řekla.

Díval se na přítele pátravě, zakrýval starostlivost. „Nu tak, hochu, cožpak abys jel k nám? Milena tě ráda uvidí. Vždycky jste si s Milenou tak dobře rozuměli. A my tam žijeme — až přespříliš o samotě. Nu tak co, pojedeš?“

Kalvach zaváhal.

„Ano, ano, pojedeš. Čtrnáct dní, měsíc, co ti to udělá?

Tady doma tě k ničemu nepotřebují. Beztoho tě mají až dost. Řekl bych, mají tě až po krk, ty starý protivo!“

A pak se přidala také ještě Hela: „Ano, ano, ať jen si jede, dokud bude tady, bude mu to ustavičně připomínat jeho nemoc. (Nemoc? Jakápak nemoc!) Já si od něho také ráda oddechnu. A ty — ty — nu tak, jeď si k Vaškovi a k Mileně.“

K Mileně — to jméno nebylo vysloveno již tak nevinně. Stará, zapomenutá trpkost jako by byla na okamžik ožila. Podráždění z pozapomenuté žárlivosti.

Nebylo to hned rozhodnuto, až když přišel dopis od Mileny. Psala sama, svým krásným, rázovitým písmem. Pokoj v mysli vně je připraven, čeká se už jen na hosta. Žádné přijede-li, žádné prosby, naléhání, ale prostá a střízlivá otázka: kdy přijede?

Nu tak, řekla Hela, na to jasné psaní se musí odpovědět jasně. Kalvach tedy odpověděl jasně: sobotním spěšným vlakem, ale nikdo ať mu nechodí naproti. To si vyhrazuje. Tak zní jeho požadavek. Těší se na tu krásnou lesní cestu — sám. A pak psal na obálku téměř láskyplně jméno — nikoli Václav Rajner, ale Milena Rajnerová.

Radost z toho, že se podvolil rozumné nabídce, laskavému pozvání, přece poněkud polevila, když se na nádraží Kalvach loučil s Helou a s dětmi.

„Měj se tam krásně, krásně, a vrať se k nám zdráv, svěží, svěží a zdráv, jako jsi býval. Věřím Mileně, že pro tebe udělá všechno, co bude v jejích silách, víš. A Václavovi, dobrákovi Václavovi. Jsou to hodní lidé.“ A přece slzela. Ne zrovna dojetím. A Věrka se mračila, hrozně se mračila, kdopak tomu jejímu mračení rozuměl, jen Karel byl prostý a nesložitý se svou radostí, že zůstane sám, bez dozoru, bez peskování, jediný muž v domě, samostatný občan bez otcovské přítěže.

Stáli na nástupišti, vlak se rozjížděl, mávali mu kapesníky, povinně mával také, ale v duchu se již těšil, až bude sám, sám se svým těšením a se svými osvobozenými myšlenkami.

Václav Rajner. Staré kamarádství ze střední školy. Podivuhodný případ, zůstalo to a trvá už třicet let. Třicet let! Není to zvláštní? Rajner byl svědkem na Kalvachově svatbě. Ne, ne, dříve byl Kalvach svědkem na svatbě Václavově. Když se Václav ženil s Milenou Krňanskou. Ta stará zamilovanost — ale byla to vůbec zamilovanost? Krňanská chodila do kvarty, když Kalvach maturoval. Tančívali spolu, to byli ještě velmi mladí a velmi hloupí. Ale bylo to už tenkrát rozumné děvčátko — ne, nebyla právě hezká, měla vypouklé čelo, až příliš hladké, vlasy jako roští, snědá, hubená, daleko od sebe posazené oči, ale ty se vždycky dívaly zvídavě a přímo, byla v nich už tenkrát posazena věrnost jako tichý plamen. Vašek byl k Mileně vlastně trochu hloupý. Obhrouble hloupý. Jediné jejich neštěstí — snad jen Václavovo, nikoli Milenino — neměli spolu děti.

Motorový vlak tichounce plynul po kolejích, jel jaksi spíš ve vzduchu než po zemi, plynul, ano, opravdu, plynul. Tiše se sedělo v koutku u širokého, jinovatkou zamženého okna a přemýšlelo. Z otopných těles sálalo vedro, Kalvach si musel svléknout kabát, měkce se o něj opíral čelem. Nespal, ne, ne, ani neklímal, oči měl otevřené, kolem něho v malém kupé lidé — dva, tři mladí lidé — každý v ruce nějakou knihu. Kalvach měl také v kufříku knihy, ale nevytáhl žádnou. Chtěl jen přemýšlet. Oddával se tomuto prvnímu osamělému cestování.

Ano, prvnímu osamělému cestování, tak tomu bylo. Ještě nikdy nejel nikam sám, bez rodiny. Všechny dovolené trávili dosud pohromadě. Nebo v posledních dvou letech, když děti již tíhly po svých, aspoň s Helou. Sám ne, ještě nikdy ne. Jak to bylo zvláštní a sladké. Být sám. Být sám. Po kolika? Po pětadvaceti letech. Ne zcela, ale málem po pětadvaceti. A co se všechno stalo za těch pětadvacet let?

Jak byli nešťastní tenkrát, když jim umřelo první dítě. Hošík. Tenkrát s Helou právě začínali, bydlela u nich a pomáhala jim Helina sestra. A hošík zemřel.

Všechno se v Kalvachovi sesulo. Bylo to hrozné zklamání, hrozné zdrcení, že takhle si s ním osud troufal naložit. Dosud měl jakési podvědomé tušení, že on a jeho život se vymyká ze zákona, který vládne nad všemi, že jemu a jeho blízkým je zajištěno štěstí a všechny věci života. Tenkrát to přišlo poprvé, víc hněvivé zklamání než opravdová bolest. A hleďme — tenkrát se poprvé po několika letech objevila zas na scéně Milena Rajnerová. Docela jiná Milena, než to vážné děvčátko, které, když se to tak vezme, vlastně ani neumělo pořádně tancovat!

„Nu tak, Jendo, hlavu vzhůru! Nepřišla jsem vás těšit, nemyslete si. Přece nejsme takoví pošetilí lidé, abychom se chtěli přelhávat útěchami. Podívejme se na to prostě, bez příkras, ano?“

Tenkrát mu řekla Jendo. Jak to bylo sladké, to Jendo z jejích úst. Z těch trochu starých, sevřených úst, která — možná — byla to vlastně podivuhodná, zvláštní ústa. Ústa víc člověka než ženy. Nebo snad přece — byla snad Milena utajená milenka?

„Z čeho má člověk vycházet? Z jedině rozumné a pohrdavé představy — nic nemít. Víte? Umět nic nemít. Pak nemůže ztrácet, rozumíte? Copak mám — ale ne, já se nechci dávat za příklad, ale já například nemám děti. Víte to tak docela jistě, že se stalo neštěstí, když nějaký život nevzešel? Nebo vzešel a uhynul? Víte, jaký by to byl život? Oplakávat dítě — vždyť to je — sebe sama oplakávat. Nechci tvrdit, že je to příliš veliké sobectví, ale láska, nu, přiznej se, že mám v podstatě pravdu — láska je — jiného skrz sebe milovat.“

Tenkrát se ještě Kalvach bouřil: Ne, ne, není tomu tak. A byl pln pošetilého vzdoru: Bylo mi vzato. Jako by obviňoval, ale přitom opatrně obcházel, aby se nevyjádřil dosti přesně. Byl přece vyspělý, nevěřil v boha. Jak by to bylo znělo krásně, kdyby byl mohl říci se záští své hluboké víry: On mi je vzal!

Stejně to vystihla, poznal to na jejích očích. Byla chytrá. A jak byla jemná! Ani slůvka nad onu míru, kdy začínáme nevražit na moudrost druhého. Nesobectví? Nezištnost? Ne, ale nejjemnější vkus, nejjemnější shovívavost a pozornost k druhému. Nikdy mu nedala najevo, že něco prohrál. Nikdy mu například nedala najevo, že nemá Helu ráda.

Kalvach se malounko zachrul ve svém zimníku, nevydržel, a ač si předsevzal, že nebude kouřit, zapálil si doutník. Nejdříve se pečlivě rozhlédl, je-li to kupé pro kuřáky. Bylo. Jeden z čtenářů mu lehce pokynul hlavou, aby si jen zapálil, že může. A sám sáhl po pouzdru s cigaretami. Tak Kalvach seděl a kouřil. Lépe se mu to přemýšlelo.

Milena ovšem neměla a nemohla mít Helu ráda. Hela byla docela jiný člověk. Praktický, otevřený — ne, ne, nic špatného tím Kalvach nemyslil, ale přece — člověk trochu přízemní. Žádný vyvinutý cit pro krásu.

Jak se u Kalvachů jedlo. Oproštěně, bez příkras, pouhá účelovost. Hela pro to měla tisícero důvodů. Pádných důvodů. Jsem na všechno sama. Ošetřuji celou rodinu, mám na starosti celý dům. To by bylo nějakého prádla, kdyby se ustavičně čistě prostíralo, to by bylo nějakého nádobí! Mám na to čas? Jsou prostředky na nějaký panský přepych? Na stůl se položil hrnec. Kdo chceš, posluž si. Jezte důkladně, jezte dosyta. A pokoj musí zůstat uklizený. To bych musela mít čtyři ruce, kdyby se mělo každé jídlo nosit a odnášet do pokoje. Můžeš mi platit služebnou? Kdežto u Rajnera, u tlustokožce Rajnera. Ovšem, ovšem, ovzduší domova je dílem ženy. Tenkrát, po chlapečkově smrti, si Kalvach vzal několik dnů dovolené a jeli do Nižboru. Milenino vřelé a kamarádské pozvání. Co tam Kalvach uviděl? Rozumný, veselý člověk, žena, vysílal kolem sebe jakousi ustavičnou záři. Nic nebylo těžké, žádná obtíž nebyla nepříjemná. Stůl v pokojíku, kam dopadalo slunce, byl pokaždé jinak upravený a líbezný. Vždycky nějaké květiny. Milena je měla ráda, dovedla se dětinsky těšit z jejich vůně a z jejich květů. Kuchyň — spíš kuchyně pro panenky. Nic pouze účelového, ve všem zakleta nějaká krása. Všechno jen pro potěšení, pro chuť. Žádná práce nebyla zanedbána, žádná péče nebyla opomenuta. A Milena byla také na všechno sama.

„Inu,“ záviděla Hela, „když nemají děti!“ Cítila se poněkud dotčena Kalvachovou okouzleností. Nevěděla, nechtěla vědět, že jsou různé stupně statečnosti, že jsou jasní a méně jasní lidé, životní a méně životní. Milena byla jako ohnisko radosti. Prýštila z ní jako zázračný pramen. Nikdy nepoklesla na duchu. Nikdy neprojevila zášť, neodsuzovala, nebouřila se. Co nesla, nesla lehce, jako by to bylo lehounké jako peří. Celý život jí byl lehký, ovládala jej, nebyla jím ovládána. Kdežto Hela, člověk, zatížený nesčetnými břemeny. Ulevovala si tím, že si na ně naříkala. Chtěla být oceňována, vážena, měla požadavky, nevraživé a přísné. Milena — žila jako hýčkané dítě — ale kdo ji vlastně hýčkal?

„Václav je daleko pozornější než ty. Milena — má ta žena život.“ Hela si povzdechla.

Kalvach nesouhlasil, nevěděl proč, ale tušil, že příčina tkví jinde. V podstatě, nikoli v okolí, ale to ovšem Hele nemohl říci.

Dokonce tenkrát, po návratu od Rajnerových, cítil cosi jako zklamání. Tajně, aby Hela nevěděla, porovnával. Litoval, stýskal si. Stejně to na něm poznala. Při nějaké hloupé, zbytečné, ubíjející domácí rozepři si na něho vyjela:

„Jdi si k Mileně, jdi, jdi, beztoho jsi do ní zamilován. Prosím, můžeš si jít, já tě nedržím.“ A pak proudy nespravedlivých kritik na hlavu nepřítomné. Kalvach se zhloubi duše styděl.

Pak se to upravilo nějak tak — podzemním řízením Heliným — že vzájemné návštěvy nebyly. Nebyly po celá léta. Okolnosti byly Hele nápomocny. Za necelý rok se narodil Karel. Za dva roky po Karlovi Věrka. S malými dětmi — jaképak návštěvy? A do samoty, kde není nablízku lékař. Děti ustavičně potřebují lékaře. Hela se nepřestávala dotýkat Kalvachova bláhového okouzlení nešetrnýma rukama:

„Teď bych ráda viděla Milenu ve své kůži. Dvě děti — a vlastně sama na celou domácnost. (Nebylo to tak docela pravda, když byly Kalvachovy děti malé, měla Hela k pomoci děvče.) To bych ráda viděla její krásné šálečky, její porcelán, její ubrousky, jak by se to špinilo a rozbíjelo. A jak by vypadal nábytek po vpádu takových malých barbarů!“

Inu, proti tomu ovšem nemohlo být námitek, v takové situaci se opravdu Milena neměla příležitost osvědčit, ač — Kalvach tušil — ne, nejen tušil, byl si tím v hloubi srdce docela jist — Milena by byla zvládla svým nezdolným optimismem, svou podivuhodnou ženskou statečností a citem pro krásné a Čisté věci i tuto situaci. Kalvach si představoval dětský pokoj v myslivně, miminko pokojně a rozšafně ležící, květiny, čistotu, hojnost vzduchu, zpěv — Milenu u klavíru — přímo sanatorní ovzduší — kdežto Hela — celá kuchyň páchla kasičkami, sušením plen, děti se chovaly, řvaly, byly nezpůsobné, neklidné — matčin vzor na ně působil znervózňujícím a zneklidňujícím vlivem. Nikdy nic podobného Kalvach nevyslovil. Ovšem, nikdy. A své myšlenky tajil a střežil jako oko v hlavě. Připadalo mu to tenkrát — v dobách celkem vlídného manželského soužití, v dobách manželské zamilovanosti (byla to však ještě nějaká zamilovanost?) jako zrada, páchaná na Hele. Na pečlivé, vzorné, věrné hospodyni Hele, na Hele, matce jeho dětí. Raději o tom nepřemýšlet. Raději zahradit tyto pocity a tyto představy nějakým ctnostným stanoviskem, nějakou rezignací. Rezignací bez příměsku trpkosti, ovšem, ovšem, nejsme přece již tak mladí, abychom nebyli realističtí a moudří. Copak je možný život bez ústupků? Může mít člověk všechno, nač si jen vzpomene?

Kalvach si oklepal doutník o popelníček, víčko zaklaplo. Těžký, olověný popelníček, páchnoucí pravým vlakovým kouřem. Kalvach měl k těmto předmětům dávno, od dětství, jisté vztahy, ještě docela nezapomněl, jakou mu bývalo radostí stát u okénka, držet se řemene k stahování oken a dívat se na krajinu. Dráty padaly a stoupaly, bylo to k neuvěření, že ve skutečnosti pevně visí na sloupech, vsi se otáčely kolem malého Jendy, vsi, pole, lesy, pořád tytéž dřevěné mosty, pořád totéž ohořelé smrčí, náspy, průkopy. Nespletl si strojvůdce cestu? Nevracejí se toutéž krajinou? Ale strojvůdcem byl přece sám Jenda Kalvach, jen proto držel pevně v rukou řemen okénka, řídil jím jízdu, zvolňoval, zrychloval vlakovou jízdu, kdyby pustil, všechno by se zřítilo, ztroskotalo, srazilo se. Oči vytřeštěné, uši odstálé — byla to vzrušující radost, pyšná hra.

Ne, člověk nemůže mít všechno, nač jen si vzpomene. Kdyby šel vždycky jen po svých choutkách, nebyl by možný žádný řád, bez kázně a sebekázně by nebyla možna lidská společnost. Něco se ztratilo, pravda, něco málo se ztratilo ze světa svobody, ale zato se získalo jisté bezpečí. Tomuto nutnému bezpečí, bez něhož by byly nemohly vyrůst Kalvachovy děti, se podrobil tehdy ještě mladý muž, podroboval se mu stále více, ustrnul ve svých povinnostech, co mu dřív tuze nevonělo, našel v tom dokonce jisté zalíbení, inu, vzal na sebe ten chomout, jak se říká, a slušel mu. Dnes je Kalvachovi nějakých pětačtyřicet a Mileně — nu, Mileně už do čtyřicítky také mnoho neschází.

Mileně neschází mnoho do čtyřicítky! Až se zalekl této představy, ale Milena přece vůbec nepodléhala zákonu stárnutí. Pravda, když ji viděl posledně, měla své černé vlasy důkladně prokvetlé, ale ty její oči nepřestávaly zářit, všecka hořela, všecka svítila čistotnou mladostí. Rovná, štíhlá, pyšná, laskavá — to všechno se nemohlo říci o Hele. Navyklá práce ji trochu nahrbila, ne, tak stará ještě Hela nebyla, aby se hrbila, ale poněkud ztloustla, záda se jí zaoblila spíš tukem než únavou. Pak ovšem měla ráz všech žen, jaké Kalvach kolem sebe znal, matek s těmi jejich starostmi, s těmi jejich stížnostmi a stesky. Byla trochu rezolutní, trochu sentimentální, děti jí přerůstaly přes hlavu, navykla si kázat jim (a ony si z toho nic nedělaly), vyčítat jim (a ony jako by s ní vůbec necítily). A laskavá — ne, o Hele se nikdy nemohlo říci, že by byla laskavá. Dobrou náladu měla jen zřídkakdy, povětšině byla podrážděná nebo zaujatá nějakou prací, však to bylo nějakého spravování šatstva, žehlení, praní, podplétání! Kdypak měla, chudák Hela, čas přečíst si nějakou knihu.

A teď tedy jede Kalvach k Rajnerovým, jede k Mileně, připadalo mu to, jako by jel vstříc vlastnímu jaru. Opravdu, bylo to jako jízda životem někam daleko zpátky, do krajů, kde kdysi dávno byl, ale na které už pozapomněl, do jasných slunečních krajů, jaké se také někde na světě vyskytují, ale které obyčejný smrtelník někdy vůbec ani nepozná. Kalvach se přímo opájel těmito představami. Vida, taková nemoc, která člověka potká, nejdřív je to poněkud nepříjemné, vzbuzuje to strach, pořádný strach (proč by si to Kalvach nepřiznal), ale zato pak dostane člověk dar, dárek pro nemocné, velikou životní radost. Je to vlastně docela tak, jako když byl Kalvach malý chlapec (Jeník!) a tatínek mu po horečce přinesl obtiskovací obrázky. Jak je měl Kalvach rád, jak miloval ty barvy, tlumené škrobem, které pak zasvítily, když se octly nalepeny rubem na bílém papíře. To byla odměna za to, že stonal. Teď ho odměnili radostnou jízdou do pokojného, tichého života, Kalvach jede, jede, jede.

Vlastně ani právě nejede, poněvadž vlak před chvílí zastavil. Nějaké nádraží, ale proč by se Kalvach zajímal o nádraží. V Berouně bude přesedat do rakovnické lokálky, ale na to má ještě dost a dost času. Vždyť není na cestě ještě ani hodinu. Ještě to potrvá, než se spěšný vlak dostane do Berouna. Přestože se mu říká spěšný, s tou spěšností to tak zlé nebude. Nuže, jak to bylo s Milenou dál, jaké to bylo setkávání později, když Kalvachovy děti poněkud odrostly, když se v domácnosti trochu zas uvolnilo, když propustili poslední služku (Hele tak nepříjemnou) a Kalvachovi mohli jít zase jednou po čase spolu do divadla. (To bylo Karlovi už šest, chodil do školy, a když se to tak vezme, býval to hodný a spolehlivý hoch, bylo mu možno beze strachu svěřit malou sestřičku.) Ano, ano, dobře si Kalvach vzpomněl, do divadla. Protože — tenkrát byli Rajnerovi právě v Praze a do divadla šli pohromadě. Pak se ještě sedělo asi dvě hodiny ve vinárně, bylo to náramně pěkné. Oni dva mužští statečně popíjeli, Hela se rozhovořila o všech svých trampotách a radostech, hovořila velmi plamenně, hovořila takřka vášnivě, dokonce se tehdy Kalvachovi velmi líbila. Kdežto Milena — ano, Kalvach si vzpomíná, byla jaksi nemluvná, poslouchala Helu trpělivě, usmívala se na ni a občas se zadívala Kalvachovi zkoumavě do očí. Patrně tam nenašla to, co tam hledala, opět ty oči obrátila pokojně na Helu, ani trochu lítosti v nich nebylo. Nebo snad v nich přece jen něco bylo?

Kalvach si tím nyní nebyl jaksi jist, najednou mu připadalo, že ty Mileniny oči byly tehdy velmi výmluvné — co říkaly vlastně ty oči: zřejmě jsi spokojen, zřejmě jsi šťasten. Tudíž ti to stačí. Ne, ne, teď ale Kalvach opravdu básní, nic takového nemohly říkat Mileniny oči, vždyť si už vzpomíná, vzpomíná si na to, co tenkrát spolu, s Milenou, mluvili před vinárnou. Rajner byl k Hele dvorný, hrozně se klaněl a neobratně jí líbal ruku, tak trochu byl podroušený vínem, a Milena podala svou dlouhou, poněkud drsnou ručku Kalvachovi. „Neměl byste tak šedivět, Jendo, vždyť nejste ještě tak starý,“ ano, to mu řekla. Jako by to bylo v jeho moci, nešedivět, a podívala se na něho takovým pohledem, jako by mu to stárnutí zakazovala. Ne, Milena nebyla ani trochu opojená vínem, vždyť sotva upila, byla taková pokojná, vlídná, vroucí, tajemná, utajená, takový zářící život. Taková — ale co to, k čertu, vidí Kalvach okénkem vlaku? Nešálí ho snad smysly? Vlak se dal právě do pohybu, pomalu, pomaloučku a tiše plyne kolem oken perón — takový nějaký známý — a nad perónem nápis: BEROUN.

Dále Kalvach neuvažoval. V téže chvíli měl na zádech přehozen zimník, doutník odhodil na podlahu, zavazadlo v ruce a řítil se do uličky. Ven! Ven! V divoké panice. Beroun, přestupní stanice! Příště zastaví vlak až ve Zdicích nebo snad až v Hořovicích, nebo dokonce v Plzni. Je již večer, spojení zpátky by nedostal, čekají ho. Milena ho čeká. To se nesmí, nesmí stát! Těšení je příliš silné, toužení příliš neodkladné. Kola skandovala svou píseň již poněkud rychleji, ale Kalvach měl už otevřena dvířka. Teď jde už jen o to, dobře a obezřetně vyskočit. Slyšel nějaké varování, nějaký křik, ale na to teď Kalvach nedá. Nad ujíždějící zemí se mu zamotala hlava — vpravdě se mu pořádně motala hlava — ale to se nyní musí překonat. Není to přece nic horšího, než vyskočit z tramvaje, jen se dobře, účelně zachytit levou rukou — tak — a hop!

Ovšem, ovšem, dopadlo to špatně. Přece jen ta země pod jeho očima byla příliš nepevná, nespolehlivá. Sotva doskočil, ztratil rovnováhu. Pravé koleno se mu bůhvíproč podlomilo, zatočil se jako ve víru — a už ani nevěděl — upadl nebo jen usedl? Mrákota mu lehla na smysly, jako černá peruť, bylo to spojeno s jakousi hroznou bolestí v koleně — to si asi trochu zvrtl nohu. Nu, nu, když nic horšího! Už to zas vlastně přešlo. Kalvach vstává — jen se malounko stydí. Jak by se nestyděl, perón je plný lidí, kteří viděli jeho potupný pád. Raději se tuze nezdržovat. Přidal do kroku, utíkal se sklopenou hlavou zpátky, tam, kde prve oknem zahlédl rakovnické vagóny, červené, modré, zelené — jako dětský vláček.

Jen jedno je Kalvachovi podivné, že je takové ticho. Když skákal, když padal, slyšel zřetelně nějaký strašlivý výkřik, kdosi se velmi polekal, a teď všichni ti lidé na nástupišti tak pokorně a diskrétně mlčí, sledují ho vážnými pohledy, nikdo se nesměje. Je to divné, že se mezi nimi nevyskytl ani jeden smíšek, ani jeden šprýmař, takoví mají vždycky legraci z nehody druhého, zvlášť když ta nehoda není ani nehodou, nýbrž jen příhodou. A pak je tu ještě něco zvláštního, Kalvach se cítí neobyčejně lehký.

Člověk by si mohl myslet, že po takovém pádu, a možno říci po bolestném pádu, člověku jeho bolest zůstane, a když ne zrovna bolest, tedy aspoň nějaká tíha. Ale Kalvach — a tíha — kdepak! Právě naopak, je mu jakoby do skoku. Do skoku, pravda, ale zato je zas nějak zbaven dobré nálady. Už se tak netěší, jako se těšil, už se tak neraduje, cosi ho skličuje, ale co? Snad právě jen to jediné, že je všude kolem něho takové ticho. Takřka ponuré ticho.

A teď už neběží Kalvach před nástupištěm, nedefiluje před nimi jako opozdivší se voják, vojáček k smíchu, nýbrž sedí ve vagóně rakovnické dráhy, a kupodivu, jak se tak najednou setmělo, je již málem vlastně noc, nebo snad klesla na zem taková mlha? Ve voze je zima, neútulno. Jak by tu bylo útulno, když tu sedí Kalvach sám. Vlastně ne docela sám, právě na druhé straně kupé, velikého, otevřeného kupé, sedí zrovna takový hřmotný, postarší člověk jako on, zachumlán v zimníku, zavazadlo nad hlavou, klobouk vražený do čela. Sedí a mlčí, právě tak jako on sedí a mlčí. A snad to dělá ta symetrie, ta symetrie vagónů a kupé — Kalvachovi připadá, jako by to nebylo tak veliké kupé, ale poloviční, a jeho stěnu jako by tvořilo zrcadlo, co je na Kalvachově straně, jako by se v tom zrcadle obráželo. A ten druhý člověk, zachumlaný do zimníku, jako by nebyl živý muž, ale Kalvach sám, Kalvach, obrazící se v podivném vlakovém zrcadle.

Jaké to však má Kalvach divné myšlenky? Prve se obíraly jen jediným cílem, a nyní jako by se byly rozbily, roztříštily jeho potupným pádem, ne a ne je zase složit dohromady. A Kalvachovi je bůhvíproč nesmírně líto těch roztříštěných půvabných myšlenek. Hrozně ho rmoutí, že se musí obírat takovou nesmyslnou věcí, jako je prázdné kupé a muž, sedící v koutě. Tak snad aby se posadil tak, aby na toho druhého, nepříjemného, vůbec neviděl? Ale to je právě zvláštní, a Kalvach to nikterak nedovede chápat, ať si sedne Kalvach jakkoli, toho mrzutého, zamyšleného pána v koutě má ustavičně před očima. Nu, snad ještě někdo přistoupí, snad se ještě kupé nějak oživí, protože takhle, to by bylo smutné cestování, a Kalvach — teď to už ví — živou mocí by nesebral své přepůvabné, poztrácené myšlenky.

Tak tahle naděje se mu tedy nesplní. Vlak už jede. Ale jak jede! Ještě daleko tišeji a podivněji plyne, než plynul spěšný vlak Praha—Plzeň. Už není ani slyšet nárazy kol, už není ani cítit komíhání vozu na kolejích, je to jediný, lehký, šťastný let. Snad je to tím, že je za okny taková mlha. Ta mlha! Jak a odkud se přivalila? Je to, jako když v prádelně uniká pára z kotle, všechno má svou jedinou, stejnou šedou barvu, všechno je nesmírně daleko. Nu, to se Kalvachovi právě hodí, i muž v druhém koutě, zarputilý, mlčelivý muž s kloboukem do čela je nesmírně daleko. Snad i do vagónu vnikla podivná, syrová únorová mlha.

Kalvach jede tichounce mlhou v podivném snění — nic se mu totiž nezdá (když myšlenky byly tak zbůhdarma rozbity na kolejích) — ale patrně to ani není mlha, to, co za okny zastiňuje rozhled na obě strany, snad to není ani stmívání, časné zimní stmívání, nýbrž spíš roztříštěné krůpějky času, ano, roztříštěné krůpějky času, který se zdánlivě zastavil, ustrnul v hrůze, ustrnul v studeném děsu. Co je to vlastně čas? Teď to Kalvach pojednou ví, není to představa, není to dojem, je to látka. Je to látka hustší než vzduch, která člověku brání, aby prožil svůj život v jediném okamžiku, jako když povolíš kotvičku hodinového péra — ryc — a celých těch dvanáct nebo čtyřiadvacet hodin je odtočeno v jediné vteřině. Čas, záchranná, hustá látka, to je ta kotvička, která řídí chod člověkova stroje, která ho zdržuje v jeho pospěchu. Nebo ho snad ani nezdržuje, všechno se to jenom zdá, nu na tom konečně nezáleží, teď je však čas roztříštěn a rozložen v milióny krůpějí, je ho možno pohodlně obelstít. A Kalvach využívá této zajímavé skutečnosti a vlak jede, jede podivuhodnou rychlostí, nezastavuje se, pádí, až se zastavuje právě v místě, kde si Kalvach přeje vystoupit, na staničce Nižbor, na staničce Nižbor uprostřed křivoklátských lesů.

Tentokrát Kalvach nezaspí ani neprosní chvíli vystupování, ostatně mu ustavičně nějací vzdálení a neviditelní průvodčí křičí do uší: Nižbor! Nižbor! Nižbor! Nemohl by zapomenout vystoupit, i kdyby chtěl. A ostatně, ten podivný jeho spolupasažér, pán z druhého konce vagónu, rovněž vystupuje. Ovšem, zatvrzelec, nepoužívá týchž dvířek jako Kalvach, ale těch druhých, která jsou na druhé straně zrcadla.

Jako duch, tak lehce, vyskakuje Kalvach na zrosenou zem (na zem zrosenou krůpějkami času) a na druhé straně stejně lehce vyskakuje jeho podivný dvojník, a vedle sebe, na jakousi hroznou šíři cesty, kráčejí vedle sebe stejným krokem vojáků, stejným krokem vyvrženců nebo trestanců, s hlavami sklopenými, s kufříky v rukou, každý se stejným žlutým kufříkem v ruce, stejný, huňatý, velurový klobouk na hlavě. Cestička k přívozu — pramice bez převozníka — je to možné, aby pramice neměla převozníka? Ale je tomu přesně tak, na jedné špici loďky stojí Kalvach, na protější jeho stín, a pramice se posouvá po zamlžené vodě pomalu, jistě, strašidelně, sama, stále blíž a blíž k druhému břehu.

Proč by o této záhadě Kalvach přemýšlel, právě mu opět poskočilo srdce. Konečně! Konečně jsou tu opět jeho milované myšlenky. Jeho milované myšlenky o milence ženě, o milence Mileně Rajnerové, vždyť je to jasné, že jede k ní, již oproštěn od všech závazků, od všech předsudků, co se to vlastně na světě stalo? To se stalo: v té páře času bylo vyloučeno všechno obtížné a zbytečné, zůstal už jen holý a čistý cit, zůstala jen holá a čistá pravda. Celý život si Kalvach namlouval jen povinnosti a tíhu starostí, teď je to jakoby zázrakem pryč. Všichni zbyteční lidé jsou z Kalvachova života vymazáni. Bez zvláštního úsilí byla vymazána kancelář, lidé, které potkáváme, lidé, kteří páchali dobré nebo zlé, s malými, ale docela malými rozpaky byly vymazány i děti (na které se nyní octly planetě a v jakém vlastním, osvobozeném štěstí?) a kupodivu lehce byl vymazán i těžkopádný a zbytečný kamarád Václav Rajner. Už jsou na tomto oproštěném světě jenom dva, Jenda a jeho Milena. Jenda Kalvach, celkem ještě mladý člověk s lehkými koleny a úsměvem na chlapeckých rtech, a dívenka, žena, mudrc, krása, líbeznost — Milena Rajnerová. K ní pílí Kalvach známou lesní cestou — poněkud zamženou, ale to Kalvachovi nevadí, vždyť tu cestu tak dobře zná — k ní pílí bez dechu se sladkým pocitem zamilovaných, s kufříčkem v ruce, s lehounkým, směšným kufříčkem radostných věcí v ruce.

Jenže — a teď se myšlenky Kalvachovy zle zakabonily — je tu ještě ten třetí. Ten zbytečný třetí, Kalvachův spolucestovatel. Proč také on jde touto lesní cestou, která míří k myslivně, k prostranství oblitému měsícem (Kalvach tuší, že mýtina kolem myslivny bude oblita měsíčním světlem), pročpak také tento vetřelec kráčí touto cestou? Je snad také on Milenou očekáván? Je to také nějaký pozvaný host?

To by bylo ovšem svrchovaně nepříjemné. Kalvach se už tak těší na to, jak stane na prostranství, oblitém zeleným měsíčním světlem, pod strmým štítem myslivny, ověnčeném aureolou hvězd, na prahu zasklené verandy, za radostného štěkotu Rajnerových honicích psů — a Milena vyjde na práh, bílé nahé paže (třeba není léto), líbezné, milostné paže po něm vztáhne, vletí si do náručí, políbí se, nastane to, co Kalvach celý život nepoznal, nastane láska!

Ale pak si musí pospíšit, musí toho druhého, toho svého spolucestujícího předhonit stůj co stůj, musí, musí, protože jinak by šťastná chvíle shledání nebyla tak sladká! A Kalvach pospíchá, až mu na čele vyskakují krůpějky potu, ale ten druhý je stále o několik kroků před ním, ať se Kalvach namáhá, jak chce.

Tu si určí lhůtu. Buďto anebo! Tamhle je ohnutá jedle, známá ohnutá jedle v poslední zátočině před mysli vnou, bude-li u ní Kalvach dřív než jeho stín, přijde štěstí, opozdí-li se, všechno bylo nadarmo, nebude štěstí a nebude láska. S čelem zarputilým se opírá o stěnu mlhy (pořád ta mlha, rozptýlený čas), přidává do kroku, letí s větrem o závod. Letí s větrem o závod a poštěstilo se mu. Ani neví, kde zanechal svého spolupoutníka, kde ho předběhl, ale předběhl ho, to je jisté, ozvěny těch cizích kroků slyší nyní kdesi za sebou, ne, ne, nechce se ohlížet.

Pokřivená borovice, zatáčka k mýtině, vítězství! Vítězství! Tady už září veranda, tady už je mýtina, nevadí, že není oblita zeleným světlem měsíce, že je utopena v mlze! Každý strom jako by obrostl bílou plísní, taková sedla na les jinovatka, Kalvach dobíhá k zasklené verandě, lehkou, tak lehkou rukou klepe na dvéře.

Ale ne, to nejsou dveře. Bohužel, nejsou to dveře, na které Kalvach klepe, popletl si to, vždyť klepe na skleněnou stěnu verandy (to ta mlha!), kudy to, proboha, k verandě došel, cožpak nenajde do myslivny vchod? Obchází v kruzích — běží (nebo sem doběhne ještě včas ten druhý), stojí proti skleněné stěně pokryté květy jinovatky, vidí v ní svůj vlastní obraz, svůj vlastní ustaraný, žalostiplný obličej. Dotýká se lehkými klouby ledového skla, jeho obraz se z druhé strany dotýká klouby téhož jinovatkou pokrytého skla. Ach, vždyť to není jeho obraz, je to ten druhý, který vítězně stojí už uvnitř, vítězně se na něho šklebí. Pak tedy nezbývá než vstoupit dovnitř tímto tlustým sklem. Kalvach napíná všechny síly, div se uskutečňuje, ze dvou cizích mužů je už jen jediný, Kalvach vstupuje do svého vlastního stínu, ze dvou je už zas jen jeden, jeden člověk, jeden muž jménem Jenda Kalvach, a všechna zemská tíže, která ho opustila, opět na něho lehá, čas se stává znovu časem, bolest bolestí.

Mileno Rajnerová, volá Kalvach hlasem zadrhlým úzkostí, Mileno Rajnerová! A pak už nic. Snad to nebyl ani hlas, jen pouhé vydechnutí, poslední vydechnutí. Ten, jenž se sklání nad jeho dechem, je muž s brýlemi a v černém plášti, voní to, páchne lékařinou, ambulance spěšně odjíždí z nádraží k městu, pozdě, pozdě odjíždí, už není kam odjíždět. Ten, který se skláněl nad Kalvachovým posledním dechem, zvedá pomalu svou těžkou hlavu a myslí si, vyslovuje v myšlenkách: Umřel!

Kalvach umřel v ambulančním voze na berounském nádraží, žíly přejetých nohou jakžtakž obvázány, v moři své prolité krve, v moři své prolité naděje, s hrdlem zajiklým voláním pozdě poznané lásky.

Na prostranství, oblité zeleným světlem měsíce, vychází Milena Rajnerová, pes zarachotil řetězem, nad štítem myslivny se rojí roj hvězd, z dáli úpí pískání vlaku. Naslouchá do dálky, kdy se ozvou kroky, které se už nikdy neozvou.

/ 8. III. 1943 /

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaná část vydání z roku 1968. Uvádíme zde ediční poznámku tištěného vydání, která obsahuje informaci i o těch povídkách, které jsou součástí cyklu O marné lásce a Vzdorpohádky, které též naleznete na webu jaroslavhavlicek.cz:

Z třiceti osmi próz sedmého svazku Díla Jaroslava Havlíčka byly za autorova života knižně otištěny tři prózy:

„Smrt bibliomanova“ vyšla poprvé jako bibliofilský tisk Jaroslava Picky v dubnu 1931 jako 14. svazek Ctění pro bibliofily v 52 výtiscích.

„Vzdoropohádka“ vyšla v cenzurované verzi v souboru Svět na křídlech, nakl. Karel Borecký, uspoř. Jan Šnobr, 1941.

„O koníčkovi našeho pekaře“ byla otištěna v souboru Nové české pohádky, nakl. Českomoravský kompas, Praha, redig. Karel Hadrbolec, 1941.

Posmrtně vyšla, autorem připravena k tisku, povídka „Pes“ v knize „povídek a romanet“ Zánik městečka Olšiny, nakl. Václav Petr, Praha 1944.

Z autorovy pozůstalosti publikoval Adolf Branald v povídkovém výboru, nazvaném Vzdoropohádky, Čs. spisovatel, Praha 1954, poprvé knižně tyto prózy: „O marné lásce“, „Zavražděný sen“, „Prodavač času“, „Zlodějíček“, „Past“, „Bohatec a chudý Lazar“, „Pohádka o poblázněném talíři“, „Faustova smrt“, „Tatínkovy housle“, „Johan a víla“ a „Koruna, žezlo, jablko“.

Časopisecky vyšly za autorova života tyto prózy:

„Svatá noc“ (alternativní název „Noc“) v časopise Cesta, 1928, „Vítr“ v Národních listech 1930, „Pes“ v Cestě 1929, „Povídka o marné lásce“ (alternativně „P. o věrné lásce“) v Nár. listech 1930, „Hry“ v čas. Sever a východ 1930, „Kinžal“ v čas. Lumír 1931, „Dveře do povídky“ v Nár. listech 1931, „Vše pro dítě“ v Nár. listech 1932,  „Zavražděný sen“ v čas. Lumír 1935, „Šálení jara“ v Nár. listech 1933, „Notesy V. O. Slovkina“ v Lumíru 1936, „Prodavač času“ v Lumíru 1936, „Partie Šachu“ v Nár. listech 1940, „Poslední kolo“ v Českém slově 1941 a „Dědictví po živé“ („Ironie osudu“) v Českém slově 1941.

Dosud netištěny byly tyto povídky, obsažené v našem svazku:

„Ovoce života“, „Bůh mého dětství“, „Dobrodružství“, „Apríl“, „Amorek smrti“, „Děvka páně“, „Dolfa rváč“, „Poutník v mlze“, „Pan Bych“, „Šest oslů strýce Capriccia“, „Trpaslík Vitanel a obr Moula“ a „O Červené princezně“.

Při pořádání povídek jsme se řídili autentickými návrhy a plány autorovými, které se uchovaly v pozůstalosti. Takových plánů existuje velké množství, v jednotlivostech se od sebe liší a nelze je při nejlepší vůli uvést důsledně na společného jmenovatele. Snažili jsme se však přihlížet k nim v míře co největší, tak abychom plně uchovali autorovo rámcové rozdělení do tří cyklů. Naše vydání vychází textově z rukopisů. U povídek, které vyšly knižně za autorova života, přihlížíme také ke knižní verzi. V textu prací, které nebyly připraveny pro tisk, bylo třeba provést drobné, ale četné stylistické úpravy. Snažili jsme se postupovat tak, jak postupoval sám autor v posledních letech života při přípravě starších rukopisů pro tisk i při úpravě tištěných prací pro nová vydání. V textu jsme odstranili různá nedopatření a provedli nutné pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Svatá noc

Dobrodružství

Pes

Vše pro dítě

Notesy Vasila Osipoviče Slovkina

Apríl

Prodavač času

Děvka páně

Amorek smrti

Dědictví po živé

Zlodějíček

Pan Bych

Past

Partie šachu

Poslední kolo

Poutník v mlze

Ediční poznámka