HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě román Helimadoe, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

SKLENĚNÝ VRCH

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Skleněný vrch

Podle publikace Barbora Hlavsová z roku 1972

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

VOJTĚCH HLAVSA,

městský důchodní, pětačtyřicet let, obtloustlý, dobrák, slaboch, plachý a přitom pln poněkud komické důstojnosti, zbožňuje ženu, miluje syna.

RŮŽENA,

jeho žena, velmi hezká, sotva čtyřicetiletá, rozmazlená, ne však protivná, vždy vzorně upravená, k muži shovívavá, zdrženlivá, celkem chladná, k synovi vlídná, spíš starší sestra než matka — zcela bez příbuzných.

BOŘÍK,

Bořivoj, jejich syn, student v prvním roce práv, nadaný, veselý, lehkomyslný, obdivuje se matce, sdílí její shovívavý postoj k otci.

BARBORA,

Hlavsova matka, vdova, asi sedmdesátiletá, vysoké postavy, hubená, živí se faktorstvím, má malé hospodářství, koníka a vozík (košatinku), na němž vozí textilním obchodníkům do města výrobky rukodílných tkalců ze své horské vsi, mezi sousedy má pověst ženy spravedlivé, úzkostlivě poctivé, požívá všeobecné úcty a vážnosti.

ŽANTA,

její starý přítel, zamlklý, podivínský stařec, penzista, revizor účtů v městské obecní radě.

KVĚCH,

obchodník železným zbožím, obecní starší, podezíravý, závistivý, mstivý.

VLASTA,

jeho osmnáctiletá dcera.

ELIŠKA,

učitelská dcerka z horské vsi, šestnáctiletá.

RUDOLF KALIBA,

velkoobchodník z Prahy, pětačtyřicetiletý, bývalý Hlavsův spolužák, vážný, korektní.

OSTATNÍ:

Rézinka, služka u Hlavsů, Kvěchova žena a její tři synové, dva z nich studenti, starosta, páni radní, hajný, strážník, maloměstské dámy atd. Dále: učitel, Eliščin otec a jeho dobrosrdečná žena, tkalci a chalupníci. Pražští lidé: Boříkova bytná, vysokoškolští profesoři atd.

MÍSTO DĚJE:

malé okresní město v podhoří se všemi půvaby i vadami, náměstí s podloubím, radnice s opakovacími hodinami na věži, kašna, nízké kamenné i dřevěné domky — vše v klínu líbezných lesů a kopců. Ves v horách, vzdálená od města asi dvě hodiny cesty, skrytá pod vrcholem strmé, částečně holé stráně, chaloupky v krkonošském slohu, hrkání tkalcovských stavů, štít stavení Barbory Hlavsové viditelný z údolí, odtamtud výhledy do kraje i k horám.

HLAVSOVI

bydlí ve vlastním, vkusně zařízeném domku ve vilové čtvrti na okraji městečka.

V CHALUPĚ BARBORY HLAVSOVÉ

tkalcovský stav z dob, kdy ještě sama tkala.

Děj

Bořík přijíždí s ostatními vysokoškoláky do městečka na prázdniny. Rodiče ho očekávají na nádraží. Večeře, při níž chlapec vypráví a rodiče poslouchají, ze scény vyzařuje dobrá rodinná shoda. Rézinka přisluhuje. V pokoji je na první pohled patrný přepych nad poměry pouhého důchodního.

První prázdninová neděle — návštěva u babičky v horách. Bořík jde nerad, nevrlý, ale k matce dvorný. Po silničce s kotlavými milníky. Lidé důchodního znají a pozdravují. Po pěšině vzhůru podle horských chalup. Babiččin domek ze všech nejvýstavnější. Koníkova stáj, kozí chlívek, kurníky. Přístěnek s babiččiným lůžkem. Půda s komorou. Bořík prolézá místa tak známá z dětství. Otec před babičkou synovsky pokorný. Babička vlídná, ale rychle zjišťující: Růžena má opět nové šaty, náramek na zápěstí. Paní se nedává rušit babiččinými zpytavými pohledy — chová se zcela nenuceně. Babička přijímá synovy úsluhy s naprostou samozřejmostí, s jistou dávkou nedůvěry. Bořík spatřuje za plotem sousedovu (učitelovu) Elišku — jak vyrostla! Zapřádá s ní žertovný rozhovor jako s dítětem. O babiččině chaloupce: zámek na skleněném vrchu. „Víte, v zimě, když vyjde měsíc a sníh se třpytí jako sklo.“ Jak to bylo v té pohádce? Honza si vysloužil zakletou princeznu. Otec ho volá k rozloučení. Odcházejí. Babička za nimi hledí se starostlivými vráskami na čele. Smrákání na horách.

Bořík se vrhá do bezstarostného prázdninového života. Studentské schůze, pořádá se taneční zábava, zpěvy při kytaře, konají se divadelní zkoušky. Bořík má děvče, Kvěchovu Vlastu, ta je jeho partnerkou při tanci i v divadle. Dostaveníčka. Kvěchovi studenti s tím přijdou domů. Otec velmi nespokojen. Již dlouho má na Hlavsu podezření. Z jakých prostředků žije jeho rodina tak nákladně? Podstata zášti: krásná paní důchodní ho přehlíží.

Život Boříkovy rodiny: Otec úřaduje v klenuté kanceláři radnice v přízemí. Domácnost obstarává Rézinka. Matka hraje slušně na klavír, čte knihy, přijímá návštěvy dam (čajové dýchánky), v neděli se prochází po korze na náměstí. V poledne se otec vrací z úřadu. K večeru jdou se ženou na procházku, lidé se za nimi ohlížejí. Paní je záviděno. „Kde na to berou? To je parády!“ A pod. Maloměstské štěstí. Opakovačky na radniční věži bijí, oblaka nad nimi plynou.

Vsuvka: Bořík jde s Vlastou po silnici. Kočkují se. Proti nim jede od hor koník s košatinkou — babička na kozlíku. Bořík se schovává za roh nejbližšího domku, Vlasta se diví — kdo to je? Bořík vysvětluje. Je snad babička tak zlá? Ne, jen přísná. Mluví o jejím životě a o jejím faktorství. Vlastě vše k smíchu.

Kvěch si o svých podezřeních promluví se starostou, ten však Hlavsovi důvěřuje. (Babička!) Kvěch se tedy rozhodne pátrat na vlastní pěst. Po úředních hodinách chodí do kanceláře důchodního a prohlíží knihy i účty. Podaří se mu zjistit četné stopy gumování a přepisování cifer. Opíše si obnosy a datumy účtů. Jde po stopě. Vypraví se do hájenky a porovnává obnos účtu za dřevo s potvrzenkou. Místo trojky osmička — diference o pět set korun. Mlčí. Jen si doma vítězoslavně popískává. Dělá narážky. V obecním lomu zjistí podobnou diferenci v účtu za štěrk. Do týdne má Kvěch v ruce několik nezvratných důkazů. Na jejich podkladě si u starosty vymůže náhlou revizi.

Hlavsa již tuší nebezpečí, kojí se však bláhovou nadějí, že mu na podvody nepřijdou, nebo že se skandál ututlá. Spoléhá na starostu, který mu je přízniv. Jeho chování doma je však krajně podezřelé. Zatím revizoři, mezi nimi Žanta, zjistí, že Hlavsa okrádal město skoro dvacet let. Přibližná výše schodku — asi tři sta tisíc. Poslední práce revizorů se protáhnou do noci. Přítomni starosta i obecní starší. Kvěch horlí — žádá, aby věc byla ihned předána četnictvu. Žanta za Hlavsu oroduje. Poukazuje hlavně na jeho starou matku, široko daleko známou svou počestností. Naléhá, aby páni měli soucit s Hlavsovou rodinou. Ukáže se však, že Růženina nadřazenost pohoršovala kdekoho. Kvěchův návrh vítězí.

Časně ráno odchází starý Žanta do hor, aby Barboře podal smutnou zprávu. Zatímco vstupuje do domku, Hlavsa je v kanceláři zatčen a odvezen v autu do krajského města. Senzační zpráva běží městečkem. Barbora Hlavsová vyslechne zvěst s důstojným klidem. Vlastně tu ránu pořád čekala. Vojtěch svou ženu přespříliš miloval, snažil se, aby žila v nadbytku, bláhově se domníval, že jeho zločin zůstane utajen. Nuže, ať Žanta pánům v městě vyřídí, že nikdo nepřijde ke škodě. Doufá, že se jí s pomocí boží podaří synův dluh zaplatit. Předně — zde jsou všechny její úspory. Snad by mohla spořitelna městu celý defraudováný obnos půjčit, ona by ho pak splácela na tento účet. Žanta chápe, vše slíbí. Na odchodu se ptá: co Hlavsova žena a syn? Babička tvrdě: oba se budou musit zapřáhnout do téhož chomoutu, pracovat za týmž cílem. Jsou spoluvinni. Pro ně kradl, aby měli hebce ustláno. A nebudou-li chtít? Babička doufá, že neodmítnou.

Již včera večer Bořík za městem marně čekal na Vlastu — nepřišla. Je zamilován, měl špatnou noc. Dopoledne, aniž co zlého tušil, si vyjde mezi studenty. Odvracejí se od něho. Rozpačitě se rozcházejí. Bořík spatří Vlastu, vycházející z domu. Jde k ní — ona se mu však vytrhne a uteče. Bořík nic nechápe. Až mu vše řekne do očí cizí, zlomyslná stařena. Běží do otcovy kanceláře. Tam mu zprávu potvrdí strážník. Jde zdrcen domů. Matka již byla informována pohoršenou Rézinkou. Je krajně rozhořčena. Otcův čin příkře odmítá. Je pobledlá, ale nepláče. S Boříkem se radí — co teď? Nenalézají žádné východisko. Růžena myslí, že by mohla vyučovat hře na klavír. Vtom zahrčí vozík, vstupuje babička.

Oznamuje snaše své rozhodnutí synův dluh zaplatit. Vyzývá ji, aby se připojila, aby prodala domek a všechno zařízení, šaty i šperky, a odstěhovala se s Boříkem k ní do chalupy. Růžena vzplane. Nic takového neučiní. Domek byl postaven a zařízen z jejího věna. Na její vlastní věci nesmí nikdo sáhnout. Neprosila se Vojtěcha, aby pro ni zpronevěřil obecní peníze. Babička jí vlídně vysvětluje omyl. Domácnost ty peníze strávila, nyní je musí vrátit, to je Růženina samozřejmá povinnost. Jde o dobré jméno jejího syna. Dobré jméno? Růžena se dá do krutého smíchu. Dobrá. Babička ji tedy dál přemlouvat nebude, ale co tomu říká Bořík? Také není ochoten učinit nic pro otce, který, když se to tak vezme, se prohřešil jen z lásky k němu? Bořík váhá s odpovědí, Růžena zakročuje: Bořík musí hledět, aby nějak dostudoval. Babička pyšně vstává: vezme tedy ten úkol na sebe sama. Nyní však jede do krajského města navštívit syna. Mohl by ji Bořík doprovodit? Odmítnout nelze. S vozem do zájezdní hospody, pak na nádraží.

V hovorně věznice. Skleslý defraudant přiveden dozorcem. Bořík sedí stranou, otec ho nespatřil. Hlavsa před matkou pokorně sklání hlavu, prosí za odpuštění. Ne, matka zatím odpustit nemůže. Nejdřív musí být dluh do haléře splacen. Ona je ochotna se o to přičinit, doufá, že ve svém úsilí nezůstane sama. (Neřekne, že ji Růžena odbyla.) Důchodní se leká, že by snad měl být Bořík vytržen ze studií. Babička: teď je konec všem snadnostem, musí nastoupit cestu nesnadnou. Studium, ovšem, ale při tom práce. Já ho povedu, bude-li chtít. Důchodní se rozpláče, ale stařena zůstává chladná a přísná. Bořík nevydrží, vyskočí, obejme otce.

Cestou ve vlaku. Bořík babičce vyčítá její strohost. Vždyť jde pouze o veřejné peníze. Babička: tím hůř. Veřejné peníze jsou světější než soukromé, patří všem. A ty bys snad chtěl, aby to za otce zaplatili poplatníci? Chvála bohu, za mne ještě nikdo nic neplatil. Nebudou platit ani za mého syna.

V městečku zatím pobouření. Kvěch všude vykládá, jak vysoký je deficit a jak budou muset být zvýšeny obecní přirážky. Večer vytluče rozlícený dav v Hlavsově domku všechna okna. Rézinka sebere své věci a uteče. Tentokrát na paní Růženu dolehl strach. Uzamčena ve svém pokoji, tetelí se obavami. Někdo tluče na dveře. Je to však jen babička se synem. Spatří obraz zkázy. Babička se znovu ptá Růženy, chce-li zde zůstat i za těchto okolností. Růžena je již apatická a povolná. Ano, všechno prodá a půjde do hor k tchyni, vždyť nemá kam jinam jít. Hodiny na klavír — těmto lidem! Vyloučeno. Babička ji upozorňuje, že bude muset v chalupě pracovat. Opovržlivý souhlas. A kdo obstará prodej všech věcí? Babička již vše zařídí. Tuto noc přespí v synově domě.

Ráno celá záležitost prodeje domku a věcí svěřena Žantovi, který přivádí notáře a obstarává formality. Vozík již stojí před domkem. Babička dbá, aby nic cenného nebylo odneseno. Ostatně Růžena sama ze vzdoru bere s sebou jen to nejnutnější. Růžena do košatinky, Bořík s babičkou na kozlík. Růžena se ani neohlédne. Bořík se loučí těžce. Babička ho nabádá, aby nepodléhal citům. Ještě mnohé mu bude překonat.

Zasedá městská rada, aby se dohodla o zvýšení obecních přirážek. Hlásí se k slovu Žanta a oznamuje rozhodnutí Barbory Hlavsové, zaplatit i s úroky. Tlumočí její návrh. Všeobecné překvapení. Ohlížejí se na Kvěcha, který je trochu zahanben. Žanta sděluje, že jako první splátku složí za Barboru Hlavsovou její úspory, dvacet tisíc korun, jakmile účet „Věc Vojtěcha Hlavsy“ bude u spořitelny pro město otevřen. Další splátkou bude výnos prodeje Hlavsova domku a všeho jeho zařízení a věcí jeho ženy. Další překvapení. Chování rodiny imponuje. Ani názor na Růženu není již tak příkrý.

Ze schůze jde Žanta se starostou do jeho bytu. Má ještě něco tajného na srdci. Za zavřenými dveřmi vysvětluje: chtěl bych se také zúčastnit splácení dluhu. Cítí se vinen jako špatný revizor. Složí také celou svou hotovost — třicet tisíc. Pak by si přál, aby místo důchodního nebylo zatím obsazováno. Zastával by je sám, a sice bezplatně, jeho plat by byl rovněž skládán na účet dluhu. Nikdo by se to však nesměl dovědět. Chce, aby o tom neměla Barbora Hlavsová ani potuchy. Proto jí nebudiž nikdy sděleno saldo dluhu. Starosta je dojat takovou šlechetností. Slibuje, že se přičiní, aby se stalo Žantovi po vůli. Žantův čin — zasednutí na místo důchodního — vzbudí však v městečku pohoršení. Domnívají se, že úřaduje v městské kanceláři z pouhé lakoty. Opět Kvěch na scéně.

V horské chaloupce Barbora rozděluje úlohy. Ona bude dále vést své faktorství, Růžena může hospodařit. Bořík zasedne ke tkalcovskému stavu, který mlčel již tolik let. Výtěžkem jeho práce bude splácen dluh. Ve volných chvílích může studovat. Bořík se zprvu ošklíbá — příliš obtížné. Babička: máš před sebou tři úkoly, uživit sebe i matku, studovat, splácet. Ukazuje mu, jak se tká. Bořík se pomalu přizpůsobuje, Růženě však jde vše mnohem hůř. Její neúspěchy jsou namnoze komické. (Koza, slepice, koník.) Ochota někdy až dojemná, nedaří se jí však. Je příliš zhýčkaná. Konečně dojde zpráva od Žanty, že domek se vším prodán celkem za sto osmdesát tisíc, peníze složeny. Účet dluhu otevřen.

Život na chalupě. Tkalci přicházejí s dílem, babička vše zapisuje, prohlíží. Soused učitel se zajímá o Boříkovy pokroky. Ves: zvonička, stezičky od domku k domku, školáci chodí do školy, učitel je učí. Eliška a její matka, mladší sourozenci. Atd.

Jednou vyšle Barbora se zbožím do města Boříka. Po městě jede na kozlíku košatinky se sklopenou hlavou — stydí se. Když se však za jeho zády ozve urážlivý smích, narovná šíji — vzdor je silnější než stud. Pyšně vysází ve spořitelně na pult peníze, které sám vydělal. Řízení u obchodníka s textiliemi. Zpátky schválně přes náměstí. Spatří Vlastu, ale nepozdraví. Vlasta zaražena, pak pohodí hlavou — eh, defraudantův syn! Doma očekává Boříka zpráva, že otec byl odsouzen k čtyřem letům vězení.

Říjen — krásné výhledy do kraje. Růžena je v chalupě hluboce nešťastná. Pást kozu, nosit roští z lesa, to vše se jí příčí. Odpočívá na pokraji háje nad otepí, pěsti pod bradou, šátek na hlavě, ošlapané střevíčky — sní. Vidí před sebou dávné doby, kdy se o ni ucházeli dva mladí lidé, Hlavsa a Rudolf Kaliba. Tenkrát se rozhodla pro výmluvnějšího Hlavsu. Vzpomíná na jedno z dostaveníček, kdy se k ní blížil po lesní pěšině Kaliba pln vážnosti a odhodlání — a hle, tu se scéna jen málo mění, po lesní pěšině k ní stoupá osamělý turista s batohem na zádech, živý Kaliba po dvaceti letech. Udělal si v obchodě na několik dní volno, odjel na výlet do hor. Úžas. První hnutí Růženino — prchnout. Pak zůstane. Dohovoří se. Růžena se mu se vším svěřuje. Rudolf o sobě — dosud neženat. Jdou vedle sebe.

Korespondence mezi Růženou a Rudolfem. Matka ji synovi tají, babička však něco tuší. V dopise doporučuje Kaliba Růženě rozvod a nový sňatek — je bohat, stále ještě ji má rád, důvod k rozvodu zde je. Ochotně se postará o Boříka. Růžena se tedy Boříka zeptá na jeho názor. Bořík se poleká, je však uchvácen nadějí, opět váhá — na jedné straně matka, která se nikdy nepřizpůsobí tomuto životu, ovšem, i on by mohl klidně dostudovat — ale co otec? Svěří se babičce. Barbora je velmi rozhořčena. Zrada! Růžena však trvá na svém právu. Vyzývá Boříka, aby odjel s ní. Bořík se rozhodne zůstat, neopustí babičku, nepostaví se proti otci. Vyprovází matku do města na nádraží. Růžena ještě cestou ho přemlouvá — bezúspěšně. Bořík se vrací smuten sám.

Růžena se ubytuje v Praze v bytě, který jí našel Kaliba, podá na manžela žalobu o rozvod. Do cely odsouzeného vstupuje advokátův zástupce a úlisně doporučuje souhlas. Důchodní se zhroutí. Je zoufalý. V noci se v cele na okenní mříži oběsí. Tak uprázdil svému soku místo — bez soudu. Barbora Hlavsová dostane z věznice zprávu. Bořík pro otce hořce pláče. Nyní je již pevně na jeho straně, toho, jemuž bylo ukřivděno. Matka otce zabila. Babička velmi dojata synovou smrtí. Lituje, že zemřel bez jejího odpuštění. Umíní si, že dá mrtvolu spálit. Pro jeho popel chystá místo na nízké skříni v Boříkově komůrce. Přikrývá je čistou pokrývkou. Tentokrát ji neštěstí přemohlo.

Bořík je po odchodu matky a po otcově smrti velmi nešťasten. Vidí svůj život bez útěchy a bez vyhlídek. Eliška učitelova ho těší naivním, dětským způsobem. Bořík se na ni zahledí pozorněji — probouzí se v něm zájem. To již udeřila pravá zima. Bořík sní u okna, veliký úplněk vychází nad vrcholem kopce, hora s babiččinou chalupou opravdu vypadá, jako by byla ze skla. V tomto období je k němu babička plna ohledů.

Matka se na jaře provdá, Bořík dostane vřelý dopis od otčíma. Rozumně mu vypisuje všechny možnosti, připouští jeho hoře, sám se přiznává, že se cítí spoluvinen smrtí jeho otce, Bořík však musí povážit, že matka je nyní spokojena. Kdykoli bude Bořík chtít, může se stát členem této nové rodiny. Kaliba je ochoten zaplatit celý otcův dluh. Bořík čte dlouho, znovu a znovu. Babička již plna obav. Konečně zakroutí hlavou, ne, nikdy nepřijme, zůstane zde. Vzal již jednou na sebe tento úkol, nesnadné je krásnější, je to jediná správná, čestná cesta. Píše Kalibovi zdvořilý, ale rázný dopis. Pokud jde o matku, je to věc jejího vlastního svědomí. Boříkův zármutek nad otcovou smrtí není na prodej. Babička si oddechne.

Jen jedna věc se jí nelíbí — Boříkovy schůzky s Eliškou. Dosud o nich mlčí, až ty dva jednou přistihne v objetí. Pak si vezme Boříka stranou: je snad nyní již čas k miliskování s děvčetem? Kolik je splaceno z otcova dluhu? Bořík si musí vzít k ruce knihu, do níž se zapisují splátky. Dluh dosud veliký. Tak vidíš, můžeš myslit na ženění? Můžeš se zavazovat? Vzbuzovat v srdci děvčete naděje? Po bolestných úvahách dá Bořík babičce za pravdu. Eliška se trápí. Barbora ji vyhledá a sama ji utěšuje. Vysvětluje jí věc po svém, to však mladému děvčeti nestačí. Rozum není lék proti lásce.

Čas plyne (v městečku stále týž každodenní shon, opakovačky bijí na radniční věži, z chrličů v kašně teče voda), student Bořík čas od času dojíždí do Prahy skládat zkoušky, bydlívá u bývalé bytné. Při jedné takové návštěvě se neubrání pokušení spatřit matku. Potuluje se kolem Kalibova velkoobchodu, porovnává svou vlastní bídu, pak jde do kavárny proti domu, kde Kalibovi bydlí, spatří oknem matku vycházet — velmi svěží, elegantní — jižjiž chce vyběhnout a přihlásit se k ní, v posledním okamžiku se opanuje. Jede domů.

Babička již není tak zdráva, jako byla, postonává, před vnukem se však přemáhá. Nyní se již v městečku na Boříka dívají jinýma očima. Stoupl ve vážnosti. Již se nikdo nesměje, když jede na košatince, jeho bývalí kamarádi na něho kývají — on však zůstane zdrženlivý. I Kvěch je jiného názoru, zvlášť když Vlasta má před svatbou, chodí zavěšena do ženicha (Bořík dvojici spatří a se zájmem za nimi hledí). Bořík si však tyto změny ani neuvědomuje, je cele zaujat svou prací a studiem. Proto mu také uniká babiččino chřadnutí.

Babička přece musí ulehnout. Hospodaří tu dobrácká paní učitelová. Sousedé přicházejí s léky i radami. Občas se mihne i Eliška. Barbora ví, že jejího života je nakrátku. Volá k lůžku Boříka a ukládá mu: urnu s otcovým popelem vložit do jejího hrobu (symbol odpuštění). Po jejím pohřbu prodat chalupu se vším všudy a peníze složit na dluh. Pak se obrátit o radu a pomoc k Žantovi. Ne, babička nechce, aby pokračoval v práci zde nahoře, neměl by mu kdo hospodařit a neměl by čas k studiu. Jak že zůstane pak ještě veliký dluh? Spolu počítají. Domnívají se, že jen asi padesát tisíc. Babička prohlašuje, že věří Boříkovi. Jistě neustane, dokud nebude do haléře vyrovnáno. Bořík slíbí.

Barbora Hlavsová zemře. Na pohřbu spousta lidí, i z města. Bořík žasne nad takovou účastí, zčásti ji nechápe. Učitel ho poučuje: taková je síla spravedlivého života. Kněz mluví nad hrobem o ženě statečné. Také Kvěch přichází, aby Boříkovi stiskl ruku.

Bořík zůstane v chalupě až do dražby domku. Na jídlo chodí k učitelovům, ale Eliška se mu ze vzdoru vyhýbá. Dražba. Sousedé kupují za nejvyšší ceny. Bořík opět dojat. Ještě naposled ve své komůrce přespí. V noci se mu zdá o babičce a o otci, jak je tady v chalupě spolu naposled viděl, jenže babička není již tak nepřístupná a otec není tak smutný. Ráno se Bořík se všemi v okolí rozloučí a odchází do městečka s penězi v kapse. Ve spořitelně mu valnou část peněz vrátí — je prý již zcela zaplaceno. Bořík neúčastně a zklamán shrabuje bankovky — je popleten a nešťasten — kdo to za něho zaplatil? Kdo mu ulehčil jeho úkol? Rozvrácen sedí v hospodě, kde poobědvá — z kouta ho pozoruje Žanta. I ostatní lidé ho po očku pozorují. Tu k němu Žanta přistupuje. Bořík si mu postěžuje. Žanta mu vše objasní. Dobrá, ale proč to udělal? Žanta po chvíli rozmýšlení: velmi si vážil babičky. Znali se od dětství. A nyní — Bořík nechť se nastěhuje do jeho mládeneckého bytu. Má peníze — za ně nechť klidně dostuduje. Bořík se zpěčuje: to by byl dar. Žanta: ne, jen půjčka. Až bude Bořík hotov, vše mu splatí. Žanta si již najde svůj způsob. Bořík po dlouhém váhání přijímá. Připadá mu, že to babička schválila. Vždyť ho sama k Žantovi poslala. Konečně — nemá ani, kam jinam by šel.

Boříkova promoce. Přítomni mnozí lidé z městečka, též starosta, Žanta atd. Bořík má řeč, děkuje otci, který z lásky k němu dal v sázku svou dobrou pověst, matce, která ho pečlivě vychovala, Žantovi, který se o něho otcovsky postaral, když ztratil babičku, ale ze všeho nejvíc jí, babičce. Zvýší hlas: „Když jsem byl malý, připomínala mi její chaloupka pohádkový zámek na skleněném vrchu.“ Vskutku, práce, které tam pod babiččiným vedením musel vykonávat, se tak trochu podobaly zkouškám, které dobrá víla uložila Honzovi, aby se osvědčil. Zakletou princeznu sice nevysvobodil, zato sebe od mnohých předsudků a omylů. A vysloužil si tam starý rytířský štít — čisté jméno.

Starosta mu první gratuluje, a při té příležitosti mu nabízí — místo důchodního po otci. „Všichni jsme přesvědčeni, že bychom vhodnějšího muže nenašli. Dokázal jste atd.“ Starosta ví, že to není žádná zvláštní nabídka, myslí však, že by mohla být pro Boříka jakýmsi zadostiučiněním. Nemusí se však rozhodnout hned, má dost času na rozmyšlení, třeba se mu naskytne něco výhodnějšího.

To výhodnější se opravdu naskýtá. Kaliba ho zve k společné večeři s matkou v hotelu. Tentokrát Bořík nemůže odmítnout. (Žanta zatím uléhá sám v Boříkově studentském bytě.) Bořík ani odmítnout nechce, je příliš šťasten. Dokud je přítomna matka, hovoří se jen povšechně. Po jejím odchodu domů se Kaliba Boříka ptá, co chce dále počít. Bořík se mu svěřuje se starostovou nabídkou. Kaliba se jemně usmívá. Tak pošetilý přece nebude. Nezahrabe se nadosmrti v malém městě. Nyní, když vykonal úkol nad své síly, má nárok na něco lepšího. Kaliba sám se přičiní, aby ho umístil podle jeho schopností. Jde jen o to, zda Bořík souhlasí. Bořík jásá — ano, ovšem, jak by nesouhlasil?

Ještě v noci po návratu do svého bytu vše vypráví Žantovi. Ten se chmuří, ale mlčí. Až ráno po rozmyslu vše vypoví. Nechce kazit Boříkovi radost, ale snad by bylo záhodno se na věc podívat také z jiné stránky. Babiččinýma očima. Co ta by řekla? Že je dosud vykonávána jen polovina úkolu. Ještě zbývá opravdový důkaz. Důkaz před onou veřejností, která viděla otcův úpadek. Starosta zřejmě dal nabídku místa důchodního, jen aby mu poskytl takovou příležitost. Nebylo by daleko krásnější sedět na téže židli, na které sedal otec, dělat jeho práci lépe a opravdověji, udělat za něho jakousi opravu? Bořík pochopí a rozhodne se definitivně. Bude žít život svého otce. Náhle je nadšen tou představou.

Běží do Kalibova bytu. Odvolá včerejší souhlas. Matka je zdrcena, otčím mu však porozumí a již ho nepřemlouvá. Vážně a dojatě se s ním loučí, překonán tak nezištným a ušlechtilým rozhodnutím.

Bořík jde s Žantou poprvé do úřadu. Žanta mu tam předává svou (otcovu) práci. Radniční opakovačky bijí — vdáli je vidět hory — Bořík se rozhlíží po náměstí, náhle je dojat nesmírnou láskou k tomu koutu země, kde se narodil. Venku nádherný letní den. Je konec školního roku, učitelé z celého okolí se rozcházejí z učitelské konference. Eliška jde po náměstí s otcem, Bořík je spatří. Otevírá okno, vyklání se, volá na dvojici. Otec i dcera jdou blíž. Žanta vše vidí a pozoruje. Mladí lidé si tisknou ruce, dorozumění v očích i v pohledech, které je dostatečně srozumitelné pro starého Žantu i pro diváka.

Poznámka autora

Důležitý spoluhráč, který se nevešel do rámce tohoto příběhu, toť nádherná, drsná i vlídná podhorská a horská příroda. Bez té a bez zdařilých, živých lidských typů by film neměl žádného smyslu. Zvolil jsem záměrně námět střízlivý a prostý, poněvadž nevěřím, že by podstatou hodnotného filmu byl bohatý děj, plný neuvěřitelných zápletek. Také trochu jako protest proti ohavné barové sentimentalitě, která se v poslední době u nás rozmohla (vystřídavši sentimentalitu pivní), a je dokonce mravně i hmotně podporována naší nejvyšší osvětovou institucí. Představuji si jej rozvedený do podrobností, v pečlivém propracování života na maloměstě a v horské tkalcovské vsi. Nástin děje je ovšem zcela neliterární — jinak by byl vysoko překročen předepsaný počet stran.

Jaroslav Havlíček

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaný text, který vyšel v roce 1972 v rámci publikace Barbora Hlavsová.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Postavy/místa

Děj

Poznámka autora

Ediční poznámka