HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novelu Smaragdový příboj, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

SMARAGDOVÝ

PŘÍBOJ

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Smaragdový příboj

Podle souboru Smaragdový příboj z roku 1962

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Ondřej

Jsou chvíle, kdy člověk před sebou vidí svůj život jako karty, rozložené po stole. Tuší souvislosti a vzájemné vztahy, ta či ona příhoda mu dává výstražnou nebo nadějnou odpověď, ale nitky tužeb a mátožných úmyslů nejsou ještě zauzleny, nelze vypočítat, které seskupení věští radost, které lásku a které smrt. A v takovém neurčitém, zdánlivě poklidném, ale ve skutečnosti velmi znepokojivém období své rané mužnosti jsem se seznámil s Ondřejem Nestroidesem.

Bylo mi osmadvacet let, rodiče mi už dávno zemřeli, příbuzní se o mne nezajímali, všechny okolnosti napomáhaly k tomu, abych svou osiřelost pociťoval jako svobodu. Mé nazírání na věci bylo jasné a zdravé. Snad jsem do té doby ani nepoznal, co je to opravdový smutek. Ovládal jsem několik jazyků a má budoucnost mi nedělala starostí, lehkomyslně jsem měnil povolání, kdykoliv se mi zachtělo. Byl jsem průvodcem cizinců, tlumočníkem, soukromým učitelem, bankovním korespondentem, pobyl jsem v mnohých městech a městečkách, všude jsem se cítil doma, zcestoval jsem půl Evropy. Kdykoli jsem se octl nasuchu, vždycky se zas něco našlo, a nenašlo-li se, rozprodal jsem své svršky a nějaký čas žil jako soukromník z kapitálu. Tehdy jsem právě opustil rodinu jistého průmyslového magnáta, v níž jsem zkoušel své vychovatelské schopnosti na dvou imbecilních, ale nevypověditelně zpupných klaccích. Předtím jsem si však dopřál měsíční přepychové dovolené v horách a neměl jsem tudíž pražádných úspor. Nezbylo mi než bez rozvažování přijmout nabídku firmy Algol, pražské společnosti pro výrobu a prodej gramofonových desek.

Posadili mě v exportním oddělení a dávali mi překládat sáhodlouhé bombastické nabídky cizozemským obchodním domům. V kanceláři nás sedělo osm, povětšinou samí mladí hoši a napudrované a nalíčené slečinky, snažil jsem se jim přizpůsobit, pokud se dalo. Vycházel jsem s nimi docela dobře. Nemyslím totiž, že by bylo obzvlášť moudré vylučovat se ze společnosti, s níž jsme na nějaký čas nuceni sdílet stejný osud. O ostatní, co se děje za těmi čtyřmi holými zdmi a vypolštářovanými dveřmi, jsem se valně nezajímal. Až se ke mně jednoho dne přišoural zřízenec se vzkazem, že pana přednostu zajímá, umím-li stenografovat. Přisvědčil jsem dosti váhavě, protože někdy není záhodno chlubit se všemi svými vědomostmi. Přiznání však bylo vysloveno, a odpoledne jsem byl již zavolán do Nestroidesovy pracovny. Hle, jak někdy zdánlivě bezvýznamné rozhodnutí, v němž jsme mohli právě tak dobře říci ne jako ano, má dalekosáhlé následky.

O přednostovi kolovaly v kanceláři divoké, velmi romantické historky. Že prý je neuvěřitelně plachý, chorobně nedůtklivý, melancholik, trpící záhadnou nemocí, která ho v pravidelných obdobích poutá na lůžko, a že žije v ústraní, které přísně tají, s krásnou milenkou, jejíž fotografii má postavenu na svém psacím stole. Tato dáma je prý tureckého původu, moslemínka, zachovávající všechny předpisy a zvyklosti své víry, a vůbec se neobjevuje na ulicích ani ve společnosti, poněvadž by musila chodit se zahalenou tváří. Důvody jejího skrývání jsou prý však ještě jiné, Nestroides ji kdysi unesl z harému vlivného beje, který svou ženu velmi miloval, a nyní po ní pátrá prostřednictvím svého vyslanectví. Nepřikládal jsem těmto pověstem ovšem pražádné víry, tušil jsem, že jejich příčinou je patrně jen Nestroidesovo řecké jméno.

V pracovně zařízené se střízlivým, ale dobrým vkusem jsem spatřil sedět u černého psacího stolu mladého muže přibližně ve svých letech, pečlivě oblečeného v tmavých šatech. V pokoji bylo všechno černé, i dřevěné obložení stěn bylo černé, jen koberce a látka, jíž byla potažena křesla, měly barvu řídké vodní zeleni. Na tomto pozadí se podivně vyjímala jeho něžná, bledá, téměř chlapecká tvář s podkovovitou podlitinou pod levým okem, která se nápadně podobala otisku plných, krásně modelovaných rtů. Připadlo mi, jako by se z ní linula růžová vůně. Díval se na mne zkoumavě, vážně, svýma zádumčivýma, světlýma očima, a já okamžitě rozpoznal, že v tom pohledu se rodí sympatie.

„Pan Josef Hojsa,“ řekl bezbarvým, jakoby zamlženým hlasem, „těší mne, že vás poznávám. Kupodivu se k sobě hodíte vy dva, váš zjev a vaše jméno. V obou je něco odvážného, jarého. Ostatně jsem o vás už slyšel. Nemyslím, že byste si potrpěl na závazky jakéhokoli druhu. Nepozorujete, že vám to říkám s jistou závistí?“ a podával mi s mírným, poněkud násilným úsměvem svou útlou, měkkou ruku.

Pevně jsem mu ji stiskl a nenuceně se posadil do křesla, na které mi ukazoval. Zřejmě se nad tím zaradoval, jeho pohled se stal teplejším, v hrdle jako by se bylo něco uvolnilo.

„To jste vždycky tak pyšný, tak beze zbraně, sebevědomý a bezelstný při každém seznamování?“ zeptal se s nepředstíraným údivem. „Statečný v celém životě, v útoku i v obraně?“ Potom však se náhle rozhovořil suchopárně a lhostejně o důvodech, pro které pro mne poslal. Společnost Algol neměla dosud štěstí, aby získala úředníka, který by měl rozsáhlou znalost cizích jazyků a zároveň dovedl stenografovat. Proto se korespondence vedla pomocí konceptů, což bylo ovšem velmi těžkopádné. Od nynějška mi bude dopisy diktovat, a práce tak bude podstatně zjednodušena.

Neodolal jsem, abych se nerozhlédl po jeho stole. Opravdu na něm stála fotografie bez rámečku, ale buď náhodou, buď záměrně, byla obrácena tváří ke zdi.

„Budeme se tedy vídat často, velmi často,“ dodal k závěru, „a já bych si přál, aby naše styky byly co nejpříjemnější.“ Nenadále změnil tón a zeptal se mne, v kterém roce a v kterém měsíci jsem se narodil. Když jsem mu to pověděl, hluboce se zamyslil. „Tak vida,“ řekl po chvíli, „jste přece jen o tři měsíce mladší než já. Já se narodil ve znamení ryb, to jest pod vlivem chladného, ale nebezpečného a dobrodružného vodního světa. Víte, všechno je jen tůň, hloubka, vábení a mámení. Žádné slunce, pražádné, jen jeho odraz, lstivý a zrádný. Chlapci narození v druhé polovině února bývají nejnešťastnější milenci a nejbázlivější vojáci. Poddajní a snadno ovladatelní, přesto však náchylní ke hře a vášni. Kdežto vaši Blíženci — nejslibnější znamení zvěrokruhu! Láska, vítězství, přemáhání, překonávání, šťastné rozhodování, snadné odpoutávání — všechno od nich pochází. Vlastně jsem to tušil. Prozradilo mi to vaše rytířské držení těla, příkré a vysoké čelo, váš čistý štít. Vždyť vy celým svým vzezřením, celým svým vystoupením nabízíte ochranu, pomocnou ruku, přátelství! Poslyšte,“ zvolal v jakémsi blouznivém vytržení, „je možné, že vás o ně brzy požádám!“

Naslouchal jsem pozorně jeho zmateným slovům. Ani jsem jimi nebyl tuze překvapen po všech těch pošetilých řečech, které o něm byly roztrušovány. V této smuteční kanceláři jsem mohl nalézti jenom podivína.

„Vidíte,“ pravil zarmouceně a odvrátil tvář, jako by se za něco styděl, „a mým měsíčním kamenem je ametyst, fialový kámen kajícníků! Mnohem raději bych měl rubín, zářivý, opojný rubín. Však jej také nosím!“ Přistrčil mi levici s ukazováčkem, na kterém měl navlečen pečetní prsten s velikým rudým kamenem, podlitina pod jeho okem přitom znatelně zaplanula. „Nemá se to,“ přiznával sklíčeně, „ale někdy je člověk proti své vůli vlečen do záhuby nepřekonatelným nutkáním. Patrně při mém narození svítila poblíž mého souhvězdí nějaká zákeřná, bludná hvězda.“

Podotkl jsem, že se upřímně divím, proč těmto věcem přisuzuje takovou důležitost. Nikdy jsem pro svou osobu nevěřil v čerty ani v anděly, neřku-li v strašidla, hvězdy a horoskopy.

Bez jakéhokoliv přechodu se vesele, mladistvě rozesmál. „To je přece samozřejmé, jak byste také mohl, vždyť pro vás neexistují, vaše hvězda vás před nimi chrání. Zbavuje vás i povinnosti spoléhat se na její vedení.“ Pak opět zvážněl. „Nesmíte také zapomenout, že mám tyto věci tak trochu v krvi. Vy to ovšem nevíte, a nikdo to neví, že můj otec byl hvězdář. Astronom, ale ještě spíše astrolog. Nepřekvapuje vás však, že vám tak důvěřuji? Vím totiž, že mě nezradíte, že všechno, s čím se vám svěřuji, zůstane jen mezi námi. Vím to od okamžiku, kdy jsem vás spatřil.“

Domníval jsem se, že bude pokračovat, že mi zevrubněji objasní, co prve nadhodil, ale on umlkl, jako by byl ztratil nit svých myšlenek, zamračil se, chvilku se probíral v papírech na svém stole, pak usedl a začal mi diktovat dlouhý obchodní dopis.

Hádal správně, neprozradil jsem, o čem jsme spolu mluvili, ačkoli na mne dotírali ze všech stran, jaký na mne učinil dojem a jak se mi líbila ta jeho Turkyně. V duchu jsem hledal vysvětlení pro tuto zvláštní povahu, která se vyjadřovala tak neobvyklým způsobem. Dosud jsem se v životě nesetkal s takovou směsicí korektnosti a grotesknosti. Pod tím mladistvým zevnějškem jako by se skrýval zestárlý, umdlený duch. Nějaký nový doktor Faust, který se narodil před třemi sty lety a působením tajemných sil se dočkal tohoto moderního století. Ušlechtilost mravů, spojená s babskou pověrčivostí. Patrně tu jsou hlubší důvody, snad záhadná choroba, kterou trpí. Přesto mě neodpuzoval, naopak, spíše přitahoval, a můj vnitřní postoj k němu byl vlídný, bratrský, naprosto to nebyl postoj lhostejného cizince.

Druhý den ráno jsem byl opět zavolán do jeho pracovny. První, čeho jsem si povšiml, bylo, že fotografie se stolu zmizela. Nedovedl jsem to pochopit, jak se to srovnává s jeho včerejší důvěřivostí. Přistihl mě snad včera při zvídavém prohlížení svých věcí a dotklo se ho to nepříjemně? Nebo se za svůj vztah k této ženě přede mnou stydí? Byl jsem však i tenkrát přesvědčen, že záhadná krasavice není jeho milenkou. Člověk takto utvářený, tak do krajnosti plachý, by byl její obraz nikdy nesvěřil cizím očím.

Choval se velmi přátelsky, dokonce jsem občas zpozoroval, že na mne vrhl pohled plný plachosti, ale ani slůvkem se nedotkl včerejšího rozhovoru. Diktoval dopis za dopisem, dával si je pak ode mne předčítat, doplňoval je a opravoval. Měl jsem připravenu hojnost práce na zbytek úředních hodin. Teprve když jsem byl již na odchodu, zeptal se mě, kde vlastně bydlím. Řekl jsem mu, že mám samostatný mládenecký pokoj u jisté staré paní ve Vojtěšské ulici, a on se nad tím, kupodivu, pozastavil. Chvilku na mne nedůvěřivě hleděl, vrtěl hlavou a pak mě vyzval, abych na něho odpoledne před továrnou počkal, že se mnou pojede tramvají a doprovodí mě až k mému domovu.

Stál jsem v otevřených železných vratech vedle budky vrátného a díval se na popelavé páry nad městem, v nichž právě dohasínalo bledé listopadové slunce. Hořel jsem zvědavostí, co mi asi ten záhadný člověk míní o sobě říci. Tušil jsem, že má se mnou jakýsi plán, a trochu jsem se lekal úkolu, který na mne vloží, ale také jsem již věděl, že ten úkol přijmu a že se vynasnažím zhostit se ho co nejlépe. Již nyní se to podobalo dobrodružství, a toto dobrodružství mě vábilo svými temnými barvami a neznámým nebezpečím.

Než jsem se nadál, uslyšel jsem za sebou hbité, lehké kroky a Nestroidesova ruka se zavěsila do mého předloktí. Jak jsme spolu pospíchali k stanici tramvaje, zjistil jsem, že je skoro o hlavu menší než já. Podivno, ve své pracovně mi připadal útlejší a vyšší.

Rozhovořil se teprve, když jsme kráčeli po nábřeží. Že prý mi je ještě dlužen tu historii svého otce. Ano, opravdu, je tomu tak, jeho otec byl hvězdář, a dokonce si opatřil vlastní malou hvězdárnu. „Víte, nízký domek, v němž jsme bydlili, prostě doplnil hvězdářskou věží. Och, mé dětství bylo velmi, velmi trudné. Vlastně byla živitelkou rodiny matka, vyučovala hře na klavír. Otec byl již stár, když jsem se narodil, stále jen dřepěl ve své věži, zkoumal oblohu dalekohledem a psal a psal. Měl dokonce jakési výsledky, v hvězdářském světě si získal jisté jméno. Nestroides — nikdy jste neslyšel? Ovšem, jak byste slyšel, nikdy jste se o podobné věci nezajímal. Zemřel před více než dvaceti lety. Tu svou hvězdářskou vášeň zdědil po předcích. Tvrdil, že nějaký jeho pradědeček přišel do Čech už za císaře Rudolfa a že byl alchymistou nebo něčím takovým. Nemusíte brát toto tvrzení tuze vážně, můj otec byl původem Řek a Řekové, jak známo, rádi lžou. Ale nemínil jsem vás tímhle unavovat, měl jsem na mysli něco jiného.

Došli jsme právě na nároží Štítkovy ulice, odbočoval jsem ke kostelu sv. Vojtěcha, poblíž něhož jsem bydlil, když Nestroides náhle jako by byl zaváhal, ucítil jsem, jak jeho ruka, zaklesnutá do mé, sebou prudce trhla. Vrhl také letmý pohled za sebe, na nábřeží, které jsme opouštěli, a v tom pohledu byla lítost smíšená s čímsi podobným hrůze.

Dobře jsem si toho povšiml, a nikdy jsem na tuto příhodu nezapomněl. Později mi měla vysvětlit tak mnohé! Nezdálo se mi však vhodné tázati se ho po příčinách. Mluvil nyní s překotností, u něho neobvyklou, která měla zřejmě zakrýt jeho rozpaky. O matce, která ještě žije, a na niž život s mnohem starším, nevlídným a ustavičně podrážděným mužem vrhl natrvalo temný stín (jaký stín, to mi tehdy neobjasnil), o tom, jak nyní se úlohy obrátily a živitelem místo matky se stal sám.

„A teď si povšimněte jedné důležité věci, vy střízlivý člověče, který nepřipouštíte, že by lidský osud byl předem ustanoven již při zrození. V tom nuzném životě, který jsme vedli, jsem se ovšem nemohl věnovat dlouhému studiu. Sotva jsem vyšel obchodní školu, musil jsem se ohlížet po vhodném místě. První, které se mi naskytlo, bylo u společnosti Algol. Chápete? Ne, vidím, že nechápete. Algol je totiž hvězda v souhvězdí Persea, jeho nejzářivější bod. Algol, Algol — nezdá se vám, že není tak zcela náhodou, že jsem své první místo dostal u této firmy? Alespoň zevnější znak staré otcovy vášně, snad vášně celého našeho rodu. Proto jsem také u Algolu zůstal. Později bych byl snad mohl získat jinde lépe placené postavení, ale já se neodvážil čelit svému osudu.“

Zesmutněl, umlkl, díval se s rukama v kapsách na špičky svých bot. Stáli jsme pod mým obydlím. Nad námi, na pobledlé, vyčištěné obloze, právě nad prejzovou střechou kostela, rozkošnicky ležel tenký srpek měsíce. Nedaleko něho slabounce zářila právě vyskočivší maličká, laškovná hvězdička. Schylovalo se k mrazu, ostrý vzduch štípal do chřípí.

Pokládal jsem za svou povinnost pozvat Nestroidesa k sobě nahoru. Nevyslovil jsem své pozvání rád, nečiní mi pražádné potěšení ukazovat komukoli své soukromí, které je přece jen soukromím nepříliš pořádného, lehkomyslného člověka. Naštěstí odmítl, dokonce velmi stroze, vytrhl se přitom ze svého zadumání.

„Ne, ne, co vás napadá, nikoho nenavštěvuji, nikdy jsem nikoho nenavštívil. Nechodil jsem do cizích domácností a do cizích rodin, ani když jsem byl malý hoch. Neměl jsem totiž žádných dětských kamarádů, rozumíte? Neměl jsem nikdy přátel, až jednou, zcela nedávno, vyskytl se jeden člověk, vyskytl se poněkud neobvyklým způsobem. Možná, že vám o tom také někdy povím. Poslyšte, já sice sám nikdy k nikomu nechodím, ale kdyby se stalo, a já považoval za nutné, abyste vy přišel ke mně, řekněte, jak mi odpovíte? Má otázka je podivná, já vím, ale přece jen bych již dnes chtěl mít jistotu, že byste nepohrdl mým pozváním tak jako já teď vaším, kdybych je někdy vyslovil.“

Ujistil jsem ho s úsměvem, že nejsem ani trochu nedůtklivý a že neznám předsudků. Ctím zvyklosti druhých a přizpůsobuji se jim ochotně, i když je zcela nechápu. Pozve-li mě někdy k sobě, bude to pro něho mít dojista nějakou závažnost, neboť jsem už poznal, že všechno jeho jednání je opřeno o jakési vnitřní, mně zatím nepostižitelné důvody. Až k němu dojde, opravdu neodmítnu.

Spokojeně pokývl hlavou a zadíval se na mne radostnýma, rozjasnělýma očima.

„Ano, ano, máte pravdu, vystihl jste docela správně, že jdu za určitým cílem. Myslím totiž chování k vám. Prosím, nemějte to za vypočítavost nebo za nízké sobectví. Jednoho dne se přesvědčíte, že jsem přitom nemyslil jen na sebe, že jsem nechtěl jen k svému vlastnímu prospěchu využít vaší šťastné životnosti. Životnosti, ano, to je to pravé, výstižně volené slovo. Ta mne u vás totiž právě nejvíce zaujala. Řekl jsem vám to už při prvním spatření. A již při prvním spatření jsem vám také nadhodil, že vás asi brzy požádám o přátelství. Tak, a teď, tady na tom místě vás o ně žádám. Nezdá se vám to poněkud překotné, nebo dokonce patetické?“

Přijal jsem ochotně ruku, kterou mi podával. Drželi jsme se tak chvíli a dívali se do hloubi svých očí. Na blízké kostelní věži slavnostně odbíjely hodiny. Ještě prve jsem nevěděl, proč užil toho slova — patetické — a nyní jsem je chápal. Pojednou se mi zdálo nějak hrozně důležité, co zde bylo promluveno a co se zde navazovalo nějak hrozně vážně a srdcelomně před těmi černými, náhle výhružnými štíty starodávného kostela a pod tím škodolibým měsícem s čertovskými růžky.

Jako by byl slyšel mé myšlenky, obrátil k němu hlavu. „Vybral jsem si vás,“ pravil rozechvěle, „abyste mě chránil. Mne, a pak ještě to, co je mi nade vše drahé. Jste tak zdravý a silný, a já se cítím být obklopen samými nepřáteli. Tam,“ ukázal na měsíc, „je jeden. A druhého vám, možná, bude-li nutno, ve vhodnou chvíli představím. Ti ostatní, které teprve poznáte, jsou skryti ve mně.“

Díval jsem se na něho s netajeným úžasem, měl oči ovlhlé a ústa malounko pootevřená. Vyzařoval něhu a přímo bolel svou bezbranností.

„Nevšímej si toho,“ řekl tiše a zjihle, „jsem nesmírně sláb, to je to celé.“ Pak ke mně otočil své zmučené oči: „A budeš mi od nynějška říkat Ondřeji?“

Měsíc v úplňku

Ve svém potulném životě jsem se sešel s mnohými lidmi, naučil jsem se dotýkat se jaksi jen vnějších okrajů jejich bytostí, zdálo se mi to tak nejrozumnější a nejvýhodnější. Skutečně, stalo se málokdy, že bych byl s někým přišel do sporu, také ke mně nikdo zvlášť nepřilnul. Nikdy jsem nedával ze svého, jenom jsem hýřil přebytky, které by byly stejně přišly nazmar. A od nikoho jsem nic nežádal, než zas ty lehké a celkem bezcenné dary, které štědře rozhazuje každá živá lidská bytost, jako květ vydává vůni a země prameny. Proto mi také přátelství těžkomyslného Ondřeje zpočátku připadalo snadné a nezávadné. Co by mi mohl vžiti, co odervati? To, co ode mne chtěl, sám nazval pravým jménem: šťastná životnost. Nebyl jsem proti tomu, obrátit k němu toto své světlo, které mu zřejmě scházelo. Podivný hvězdář, utonulý v tůni s mystickými rybami, opravdu je velmi, velmi potřeboval. Byl chorý a studený, choulil se k teplu, volal po jakési ochraně. Ochrana — proč ne? Neměl jsem snad dosti síly, abych mu dal podporu, po níž toužil? Mluvil o nepřátelích. Nu, však se teprve pozná, jakého druhu to nepřátelé jsou. Nemyslil jsem, že by byli příliš mocní. Ondřej Nestroides byl z lidí, kterým dovedli ubližovat pouhé stíny. Již jen tím, že mu budu ustavičně nablízku, zaplaším od něho všechny přízraky.

Jak se později ukázalo, představoval si to asi právě tak jako já, a to bylo příčinou jeho prvního omylu. Kdyby se mi byl zavčas vyzpovídal ze všech svých neblahých závislostí a tajných, neovladatelných popudů, snad bych ho byl ještě mohl zachrániti. Bohužel, jeho stud byl ještě větší než jeho hrůza, odkládal tak dlouho, až se pod jeho nohama otevřela propast, a ačkoli jsem při něm věrně stál, v nejčernější chvíli jeho života nemohl jsem už zabránit, aby si nezoufal nad sebou saným, zdrcen poznáním, jež bylo nad jeho síly.

Pravda je, že jsem z vlastního podnětu nikdy neprojevil snahu odhalit z jeho osudu to, co přede mnou stále ještě skrýval. Nechtěl jsem ani v jeho případě porušit zásady, jimiž jsem se až dosud řídil. Nepředložil jsem mu ani jedinou zvědavou otázku. Patrně by mi byl na ni neodpověděl, poněvadž byl z těch, kteří se rychle uzavírají, jakmile na ně bylo zaútočeno, a u nichž každý úmysl a každý projev důvěry musí teprve uzráti. Vlastně to bylo protismyslné, toužit po přátelství a po ochraně, a přitom se ohradit vlídnou nepřístupností. Nesoudil jsem ho proto. Nechápal jsem ho, pravda, ale také jsem se nesnažil na něm něco opravit. Cožpak se vůbec dá na dospělém člověku něco opravovat?

Tak se ovšem stalo, že dni míjely a na našich vztazích se celkem nic neměnilo. Po celý dlouhý týden nebylo událostí, po celý dlouhý týden mi nesvěřil ani o jedinou příhodu víc ze svého života. V kanceláři mě volal k diktátům, někdy jsme spolu také rozprávěli, často mě doprovázel až k mému domovu a chodili jsme pak spolu temnými ulicemi nebo stáli na prahu mých dveří, ale všechno to byly jen samé bezvýznamné řeči, mé poznání Ondřeje se při nich nerozšířilo ani o píď.

Měsíc nad střechou Svatovojtěšského kostela pozvolna rostl, tučněl a stárl, až byl podoben nepovedenému lívanci, scházelo jen málo, aby se z něho stal dokonalý, otylý úplněk, plný podezřelých skvrn. A tehdy jsem začal pozorovat, že se s Ondřejem děje něco podivného. Den ze dne byl zamlklejší, pod jeho očima se hloubily fialové stíny, hladká dosud pleť povadla a svraštěla, oči, dosud pokojné a melancholické, planuly jakousi šílenou bolestí. Neochotně a roztržitě naslouchal mému vyprávění, jímž jsem se ho snažil rozptýliti. Jeho bědný stav vzbuzoval mou soustrast, nedovedl jsem mu však pomoci, když přede mnou tak úzkostlivě tajil příčiny svého utrpení.

Jednoho rána si mě zavolal do své pracovny hned po mém příchodu do kanceláře a diktoval mi s takovou horečnou horlivostí, že jsem se domníval, že snad doopravdy pozbyl rozumu. Cožpak mohu všechen ten obsažný materiál vyřídit za pouhé odpoledne? Nevšímal si mých vyčítavých pohledů, listoval bez ustání ve svých záznamech, pracoval do úmoru. Pranic mu nevadilo, že kupy papírů popsaných stenogramy pod mýma rukama vůčihledě rostou. Vrtěl jsem pochybovačně hlavou, vysvětlil mi to však teprve, když jsem od něho odcházel:

„Dnes jsme pracovali do zásoby, Josefe Hojso. Myslím, že ti to vystačí na těch několik dní, co nebudu v úřadě.“

Pozorně jsem se na něho zadíval a v mém pohledu byla nevyslovená otázka.

„Ano,“ pravil smutně a zklamaně, a bylo vidět, že mu toto přiznání činí těžkosti, „cítím se poněkud churav. Musím si několik dnů odpočinout, víš? Neboj se, nic to není, znám to už, je to jen obvyklý záchvat mé staré nemoci.“

Pochopil jsem a usmál se. Řekl jsem mu jednu z těch konvenčních vět, které se říkají lehce nemocným, kteří se chystají na krátkou dobu ulehnout, aby se brzy uzdravil a vrátil se pak do úřadu čilý a svěží, jako býval dřív.

Mávl odmítavě rukou. „Dnes už ne, Josefe, ale až se uzdravím, všechno ti řeknu. A nezlob se, že jsem to před tebou až dosud skrýval. Nebyla to nedůvěra, ujišťuji tě. Myslil jsem si jen — byla to ode mne jen čirá bláhovost — že tvé přátelství na mne bude mít léčivou moc, i když se ti zcela nesvěřím. Víš, je to přece jen tak těžké, všechno říci. Vidím teď, že jsem chybil, ale já se jen zkoušel, nedovedl jsem odolat pokušení, abych se ještě jednou nezkusil. Za nových, jasnějších podmínek, chápeš? Protože — teď jsem již zase zcela v moci jednoho ze svých nepřátel. Možná, že právě toho nejhlavnějšího.“

„Pak by snad bylo na čase, abych zakročil,“ řekl jsem vesele.

„Ne, ne, teď už se nedá nic dělat,“ pravil truchlivě. „Zapomínáš, že ten, kdo věří, je také nevolníkem své víry. Je-li to totiž opravdová víra.“ Pak ještě pozdvihl prsteník levice, ozdobený velikým rubínem, a dodal výstražně: „Ryby! Zelená vodní tůně!“

Když jsem se ho zeptal, mám-li na něho jako obvykle počkat u budky vrátného, až odpoledne půjdu z kanceláře, odpověděl mi stručně a rozhodně, abych nečekal, že pojede rovnou domů a že chce býti sám.

Ondřej Nestroides nebyl v úřadě od pátku do pondělí, přišel až v úterý a jeho ztrhaná tvář prozrazovala překonanou duševní i tělesnou trýzeň. Zavolal si mě, ale nezmínil se ani slůvkem, jak se mu po celou dobu vedlo, naopak, z jeho chování bylo patrné, že se bojí, abych mu nějakou podobnou otázku nepředložil. Hovořil se mnou, jako bychom se byli viděli včera večer a jako by se bylo mezitím nic zvláštního nestalo. Když jsem však od něho odcházel, jeho obličej polil lehký ruměnec, podlitina pod levým okem ztemněla.

„Josefe,“ zašeptal horečně, „kdybys jen věděl! Kdybys tušil! Jak je to strašné, to dorážení mého vodního světa! Nikdy to netrvá déle než čtyři dni, ale co všechno prožiji za ty čtyři dni! Třetí den je vždycky nejhorší. Ty zelené, ledové vlny, slyšíš jejich žíznivý jekot, jejich nepopsatelný řev, nejdřív jakoby z dálky, marně se snažíš probudit se ze svého omámení, jsou ti stále blíž, stále blíž, již jsou u tvých nohou, ale ty nemůžeš couvnout, jsi zaklet, jsi strnulý, zběsilými ranami bičují tvou hruď, pak jsi už zaplaven celý, moře se nad tebou zavřelo, ztrácíš vědomí, ztrácíš sama sebe, tvá duše od tebe odchází. A potom přichází ten druhý. Co ti to povídá? Co ti našeptává? Neuvědomuješ si to, ale tušíš — je to něco děsného. Nemůžeš se bránit, jsi jeho, ubohý, bezmocný utopenec v jeho nestvůrných chapadlech.“

Naslouchal jsem mu mlčky, jeho vzrušení bylo však tak nakažlivé, že mi srdce začalo zrychleně bíti. Nyní jsem již tušil souvislost. Měsíc. Zelené světlo úplňku, příboj nebeského jasu, magická síla, jejímuž vábení podléhal. Ale kdo byl ten druhý? Jakou úlohu tu hrál ten druhý?

Sevřel mi křečovitě zápěstí oběma rukama a díval se na mne očima plnýma hrůzy. „Vidím již,“ pravil chvějícím se hlasem, „že čas uzrál. Jsem si tím jist, rozumíš? Kdo ví, není-li už pozdě. Můj ty bože, jen aby nebylo již pozdě! Nezbývá, než abys splnil, co jsi mi kdysi slíbil, Viď, přijmeš teď moje pozvání ke mně?“

Přikývl jsem, neskrývaje znepokojení, které ve mně vzbudilo jeho podivné chování. Zeptal jsem se ho jen, kdy a kam mám vlastně přijít.

„To všechno ti povím až cestou z kanceláře,“ řekl spěšně, zřejmě pln neodbytné touhy, abych byl již z jeho pokoje pryč. Na odchodu jsem spatřil, jak se zhroutil do křesla a zakryl si tvář oběma rukama.

V tramvaji byl již skoro klidný, jen jeho ruce se horečně chvěly, když převracel listy ve svém kapesním kalendáříku. „Tak co dnes vlastně máme? Úterý. To je škoda, do neděle je ještě daleko. Nejlépe totiž bude, když ke mně přijdeš v neděli odpoledne.“

„Ano, ano, ovšem, přijdu, ale nejdřív musím přece znát tvou adresu!“

Těžce si povzdechl, jako by to bylo něco zvláštního, že když k němu mám přijít na návštěvu, musím také přesně vědět, kde bydlí. Uvnitř jsem se usmíval tomuto ostychu, který jsem dobře nechápal. Vysvětloval jsem si to jen tím, že když někdo po celá léta zachovává před všemi lidmi nějaké tajemství, není mu asi lehké, vypravit z hrdla slova, která až do dneška tak žárlivě střežil.

„Víš, kde je ulice Na Opyši?“ zeptal se mě skoro nevraživě.

Zavrtěl jsem záporně hlavou.

„Ona to vlastně ani žádná ulice není, je to jen stará příkrá cesta mezi dvěma vysokými zdmi. Ústí do Starých zámeckých schodů až nahoře pod Daliborkou. Teď to už víš, viď? Teď se už pamatuješ? Ovšem, nepovšiml sis jen dosud jejího jména. Nu, a tam Na Opyši stojí náš domek. Náš starý domek s otcovou hvězdářskou věží. Podnes tam lidé říkají „na hvězdárně“. Je to velmi chatrné stavení, opravdu, nebudeš mít tuze vysokou představu o mém domově, až jej uvidíš. Ale uvnitř, ujišťuji tě, je to docela útulné. Vynasnažil jsem se, abych z něho udělal vlídné a přijatelné lidské obydlí.“

Neudržel jsem se, podlehl jsem svému překvapení. „Jak je to možné?“ vyhrkl jsem. „Cožpak ty stále ještě bydlíš v tom starém domě? Když jsi o něm mluvil, domníval jsem se, že jen vzpomínáš na domov svého dětství.“

„Věděl jsem, že si to myslíš,“ řekl zahanbeně, „ale já neměl odvahu ti to vyvrátit. Člověk vydává tomu druhému, byť to byl i jeho nejdražší přítel, jen váhavě majetek svého pokořeného srdce, a to až v případě svrchované nouze. Víš, jak jsem plachý, každé přiznání mi dělá hrozné potíže. Jen v okamžicích roznícení, jen v okamžicích zvláštního nadšení, které ty, člověk střízlivý, nemůžeš chápat, dovedu ze své duše vyrvat tajemství i s kořeny. Tak tomu bylo tenkrát, když jsi ke mně poprvé vkročil. Nezdá se mi, že bys podnes měl pravou představu o tom, jak zdrcující a jak omamná to byla pro mne chvíle. Tak se asi vášnivá žena na první pohled zamilovala do muže, který ji okouzlil.“ A přitom se zarděl až po kořínky vlasů.

„Teď mi ještě musíš říci číslo svého domu,“ řekl jsem tlumeným hlasem, snaže se zacházet co nejjemněji s jeho city.

„Ach, to ne, to opravdu nepotřebuješ vědět. Také bys náš dům podle čísla ani nenašel. Řekl jsem ti přece, že nebydlíme v ulici, nýbrž podle cesty vroubené vysokými zdmi. Půjdeš zdola od stanice tramvaje tou cestou vzhůru tak dlouho, až spatříš po pravé ruce zelenou, zchátralou zahradní branku. Musíš řádně stisknout kliku, tuze špatně se otvírá.“

„Dobrá,“ řekl jsem vesele, „půjdu od tramvaje až k zelené zahradní brance a pořádně stisknu kliku.“

„A přijdeš hodně brzy, viď? Dejme tomu ve dvě, hodí se ti to? Ve dvě, nebo jen málo po druhé.“ Odmlčel se. Pak řekl spěšně, jako by se k tomu byl dlouho a mučivě odhodlával: „Já ti totiž nepřijdu naproti.“

Bylo mi divné hned od samého počátku, že Ondřej nepřipadl na ten nejjednodušší způsob, jak mne k sobě přivést, totiž čekat na mne dole na stanici tramvaje. Všechno to dlouhé a pracné vysvětlování by si byl mohl ušetřit. Nyní se teprve ukázalo, že jeho zmatek má ještě nějakou jinou příčinu než pouhé zdráhání prozradit mi útulek, v kterém se až dosud před lidmi skrýval. Ondřej mi záměrně nehodlal přijít naproti. Měl tedy nějaké zvláštní důvody pro to, abych do jeho domu vstoupil bez něho. Jaké to asi mohly být důvody?

„Nehněvej se,“ šeptal pokorně, „brzy se ti všechno objasní. A nemysli si, že je to ode mne nějaké dětské hraní. Ani ti nebudu musit nic vysvětlovat, všechno sám poznáš na první spatření. Jsi přece tak rozumný, přijal jsi mé podivínství. Nedovedeš si ani představit, jak si vážím tvé diskrétnosti, s níž odoláváš pokušení dávat mi jakékoli otázky. Tuto poslední příčinu bych ti byl odhalil i bez ptaní, kdybych si jen nebyl tak jist, že by to pro věc, o niž jde, nebylo ani dost málo výhodné.“

Do konce týdne jsme již spolu o té věci nemluvili, Ondřej byl zamlklý, tvářil se ztrápeně. Nepokládal jsem za vhodné připomínat mu jeho pozvání, které mi nyní, z nevysvětlitelných důvodů, působilo starosti. Teprve v sobotu jsem mohl na svém příteli pozorovat již od rána jakési uvolnění. Choroba z něho jako by byla zázrakem nadobro spadla, tvář byla opět svěží a pleť stejně něžná a čistá jako tehdy, když jsem ho poprvé spatřil. Spíše byl ještě o něco růžovější, živější, to má návštěva, která se již zítra měla stát skutkem, ho tak vzrušovala:

„Josefe, když si pomyslím, že už zítra vstoupíš do mého domu! Můj bože, připadá mi, jako by tam měl vstoupit sám archanděl Gabriel s plamenným mečem, bojovník s temnými mocnostmi. Kdybys jen tušil, co všechno očekávám od tvého příchodu, snad bys přece jen odmítl, nikoli ze strachu — ale ze skromnosti. A možná, že bys přece jen trochu poklesl na duchu, kdybys znal celý dosah svého úkolu.“

Smál jsem se mu do očí. „Jaký jsi ty, Ondřeji, přece jen tajemnůstkář. Odkrýváš mi své karty jako vášniví hráči, kousíček po kousíčku. Nebylo by snad přece jen lépe vyznat se najednou, při jedné bolesti? Ne, docela jistě bych nepoklesl na duchu, kdybys mi upřímně řekl, co se mnou zamýšlíš. Nanejvýš bych snad k tobě byl pak trochu ironický, jak obyčejně nebývám. Protože — podle mého — jaký to může být mystický úkol? Neřekl jsi snad kdysi sám, že mí dobří Blíženci mě chrání, abych poznal moc a sílu přízraků? Avšak, jak budu moci bojovat s tvými ďábly, když je ani neznám?

„Poznáš je,“ řekl sevřenými rty a poněkud pobledl. „Poznáš aspoň jednoho z nich. A kromě toho také anděla.“

Hvězdárna

Klidně a v dobré míře jsem v neděli ve své restauraci poobědval. Když jsem střízlivě uvážil všechny okolnosti, byly mi Ondřejovy hovory z posledních dnů tak trochu k smíchu. Stačila jedna chvíle samoty, abych ze sebe setřásl sugestivní vliv, který se na mne přenášel z jeho zanícení. Dokonce jsem se za sebe maličko styděl, že jsem mu odpovídal skoro v jeho duchu. Přízraky, mocnosti pekla, jaký to slovník pro rozumného člověka? Ondřej je zkrátka bytost s obnaženými nervy, to, co je u normálního člověka pouhým úlekem, je u něho hrůzou, horečný sen mu působí nelidské utrpení, mdloba ho ponouká k domněnce, že by se mohl stát obětí cizí vůle. Konečně, je asi poněkud náměsíčný, noc s jasným úplňkem v něm probouzí málem šílené představy. Jeho podléhavost je zcela určitě chorobná. Kde by se však vzal člověk, netvor, jenž by chtěl této jeho vlastnosti zneužít, a za jakým účelem? Všechny ty domněnky vznikly asi jen v jeho fantazii. Patrně nějaký prvek divadelnosti, který není celkem nic zvláštního u tak citlivého a ustavičně vzrušeného člověka. Cožpak je málo lidí, kteří připravují druhému radost se vší možnou rafinovaností? Ve všech dětských nadílkách je obsažen motiv překvapení. Nakonec mne snad chce omráčit bohatě prostřeným stolem, nebo mi chce nastražit nějakou sbírku uměleckých děl, obrazů, plastik, porcelánu. Budu mít patrně co dělat, abych mu nezhatil jeho úmysl nenadále mě obšťastniti. Myslel jsem na jeho dětinské přípravy s jistou dávkou soustrasti.

Kromě svých mnohých nectností mám také jednu ctnost — zakládám si na tom, že bývám dochvilný, ač se to snad zrovna nehodí k mé povětrné povaze. Pak mám ještě jiný vrtoch, kterému hovím, poněvadž se mi líbí — plnit všechny své závazky. Dal jsem Ondřejovi slib, že k němu přijdu kolem druhé hodiny odpolední, a chtěl jsem mu dostát se vší možnou přesností.

Ve tři čtvrti na dvě jsem již vystupoval na Klárově z tramvaje. Šel jsem ulicí vzhůru docela pomalu, měl jsem dost času. Váhavě, v lehounkých řídkých vločkách poletoval sníh. Bylo však teplo, podmračeno, sníh se na dláždění rozpouštěl v černých, vlhkých krůpějích. Cesta mezi dvěma zahradními zdmi strmě stoupala. Po pravé ruce jsem spatřil zelenou branku. Stiskl jsem kliku. Dvířka divže nevyletěla z veřejí, když jsem se do nich opřel, byla důkladně zpuchřelá.

Přede mnou nerovná, skalnatá zahradní parcela, posetá roztroušenými balvany. Stezka se ztratila v spadlém listí a vedla k nízkému, sešlému stavení, z kterého vycházela tlumená hra na klavír. Vytanula mi na mysli žena z fotografie na Ondřejově stole, kterou jsem nikdy nespatřil, opředená tolika romantickými pověstmi. Bylo by tedy na nich přece jen něco pravdy? Spíše to však hrála jeho matka. Jaksi se mi příčilo pomyšlení, že by hrál Ondřej sám. Nedovedl jsem si toho tichého zádumčivého člověka představit, jak sedí u klavíru a oddává se hudbě. Spíše někde nahoře v kupoli hvězdářské věže, mezi pavučinami, zabraného do astronomických záznamů svého otce.

Bylo to na první pohled velmi žalostné obydlí, ten Nestroidesův domov. Chatrč přilepená k čtyřhranné věži o dvou patrech, ve střední části opatřené železným ochozem. Věž se u vrcholu rozšiřovala v báň, takže vypadala jako malá domácí vodárna. Osamělý kůl, na němž si kněz zapomněl svůj kvadrátek. Z četných vikýřů střechy mířívaly kdysi k obloze hvězdopravcovy dalekohledy. Domek měl kupodivu veliká okna — patrně výsledek Ondřejových oprav — takže se podobal strojnické dílně. Byl zrovna tak prostý a bílý, zrovna tak vyhoštěný z okázalých velkoměstských ulic.

V zahradě zastíněné vysokou zdí bylo chladněji, sníh se tam udržel. Mé kroky po sobě zanechávaly černé šlépěje. Hlučně jsem zaklepal na dveře. Nikdo mi neodpověděl. Jak by mě také mohli uslyšet při té vytrvalé klavírní produkci, která zněla nyní jaksi důrazněji a jásavěji. Zaklepal jsem znovu, a když se zase nikdo neozval, odhodlaně jsem vstoupil. Octl jsem se v temné předsíni. Napravo příkře stoupaly dřevěné schody, patrně na věž. Přímo přede mnou byly bíle nalakované dveře, za nimiž burácely tóny klavíru, v té chvíli nepopsatelně bouřlivé. Jako by byl hráč na mou oslavu začal vyzvánět všemi zvony. Puzen zvědavostí, zlehka jsem je otevřel.

Zůstal jsem stát na prahu jako přimrazen. Ve velikém světlém pokoji, uspořádaném s vybraným vkusem, vybaveném oním jemným druhem přepychu, který neuráží, ale působí konejšivě a opojivě jako víno, jako vůně, jako lahodné barvy krásného obrazu, seděla u okna u klavíru útlá dívčí postava v prostých domácích šatech. Hrála jakýsi obtížný mistrovský kus, hrála bravurně a byla zcela svou hrou zaujata. Pramálo rozumím hudbě, ale ty tóny, teď tlumené, sladce melancholické, mě hluboce rozesmutňovaly. Díval jsem se na ni, na její hebké zlaté vlasy, které jí kolem hlavy tvořily andělskou svatozář, na její něžné bílé ruce, na tenké prsty, které tančily po klávesách. Nevšímala si mě. Snad o mně ani nevěděla. Stál jsem bez dechu, zapomněl jsem na Ondřeje, na záhadnou příčinu své návštěvy. Patrně právě toto mělo být mým největším překvapením. Bylo-li tomu tak, nastrojil je Ondřej znamenitě.

Vtom hudba ustala, jako když utne. Ruce zůstaly ještě chvíli ležet na klávesách, pak pomalu klesly do klína. Pořád jsem ještě tak tiše stál, ne snad proto, že bych se bál na sebe upozornit, ale abych nepřerušil zvláštní kouzlo, které mě opřádalo. Chtěl jsem je vychutnat až do poslední kapky. Věděl jsem, že se dívka musí každým okamžikem ohlédnout. Každý se ohlédne, je-li tak napjatě pozorován. Opravdu, opřela se levicí o hranu klavíru, a obrátila se ke mně na své otáčecí židli celým tělem. Co jsem nyní spatřil! Obličej tak líbezný, tak úžasně čistý, jaký jsem snad ještě nikdy v životě neviděl. Pod dlouhými řasami byly oči, které v mdlém osvětlení tohoto podzimního dne měly smaragdovou barvu mořských hlubin. Byly to však oči podivné, svrchovaně truchlivé, bez světel, bez účasti. Dívaly se na mne lhostejně, mlčky, průzračně.

Nevydržel jsem již a hluboce jsem se jí uklonil. „Slečno,“ řekl jsem polohlasem, „odpusťte, že jsem vstoupil jako vetřelec. Klepal jsem, ale nikdo mě neslyšel. Hrála jste, nemohla jste tušit, že stojím ve dveřích.“

Její líčka jen malounko polil ruměnec úleku, rozkošná ústa se rozvila do milostného úsměvu. Nepronesla však ani slova.

„Hledím na vás už dlouho,“ přiznával jsem se, podléhaje ještě pořád svému okouzlení, „a žasnu nad vaší krásou. Nemyslím, že by bylo na světě mnoho tak dokonalé krásy.“

„Krása — co je to krása?“ zeptala se tklivým melodickým hlasem.

Myslil jsem, že se jen zdráhá přijmout mé pochvaly a odhodlal jsem se dát zcela průchod své upřímnosti a svému nadšení. V její půvabné postavě, v její křehkosti lesní víly bylo něco, co mě zbavovalo mého hromotluckého zdraví a mé silácké odvahy. Na rty se mi drala jiná slova, než jaká jsem byl zvyklý vyslovovat, srdce mi poplašeně a trochu zahanbené tlouklo. Prolétlo mi hlavou slovo Turkyně, ale ihned jsem je zaplašil, v té chvíli se mi zdálo být pouhým rouháním. Teď jsem však musil pronést ještě chválu na její oči.

„Jsem dojat, jsem uchvácen,“ tvrdil jsem, a nikoli z pouhé dvornosti, „cítím se před vámi tak nevýslovně šťasten! Šťasten a smuten před vážným a tichým steskem vašich očí.“

„Oči?“ zeptala se s podivným úsměvem. „Nevím, co jsou to oči. Nikdy jsem ještě žádné oči neviděla.“

Napadlo mě, že je snad pomatená a to že je asi pravý smysl Ondřejova tajemství. Rozechvěle jsem k ní přistoupil, abych byl na dosah jejích paží. Vztáhla ke mně ruku nejistě, malátně, váhavě. Přilnul jsem k ní horkými ústy.

„Vím, kdo jste,“ pravila vřele. „Jste Josef Hojsa, Ondřejův přítel. Bratr mi o vás často vyprávěl.“

V té chvíli jsem uslyšel kdesi nad sebou těžké vzdechnutí. Ohlédl jsem se a spatřil za odhrnutou záclonou, která až dosud zakrývala úzké pokojové schodiště s dřevěným zábradlím, stát Ondřeje. Neslyšel jsem ho přicházet, patrně tam byl již delší dobu schován. Byl oděn v šatech skoro úplně černých, jen pod bělostným, naškrobeným límečkem měl světle zelenou vázanku. Jeho tvář byla nezvykle bledá, oči vyjadřovaly chmurné uspokojení. Přímo jimi pohlcoval naši dvojici, a ten pohled byl žíznivý a zoufalý, toužebný i odhodlaný, jako by byl právě čehosi dosáhl, jako by byl právě něco ztrácel.

„Vítám tě u nás,“ řekl vyprahlým hlasem, ale pak náhle pustil záclonu a kráčel mi spěšně vstříc. „Už jste se tedy seznámili? To je má sestra Stanislava. Říkáme jí Stana. Vidíš — je slepá.“

Poslední slovo jako by byl spíše vyplakal než vyslovil. Podal mi pravici a levici ovinul jemně kolem sestřiných ramen. V tom, jak ji k sobě přivinul, byla nevýslovná láska. Nebyl jsem si tenkrát jist, viděl-li jsem dobře, ale připadlo mi, jako by se byla v jeho objetí lehce zachvěla.

Ne, nemohl jsem si tím být jist, nedovedl jsem chladně pozorovat, nedovedl jsem vnímat. Neočekávaná, žíravá bolest probodla mé srdce. Slepá! Ta krásná dívka je tedy slepá, stižená největším neštěstím, jaké může dolehnout na člověka. Neviděti, jaká to hrůza! Nevidět tvary, barvy a tváře, nikdy nepoznat spanilost rodících se jiter, hru slunce a stínů, plameny západu, tiché sunutí hvězd! Tak mladá a krásná a nevědět, co je to vlastně mládí a krása, nemít představu o zázračném složení světa, o původu hlasů a vůní, doteků, laskání a zvuků!

„Nevěděl jsem,“ řekl jsem vyčítavě, „nikdy jsi mi neprozradil, že máš sestru, proč jsi mi ji zapřel, proč jsi přede mnou ukryl její obraz?“

Sklopil rozpačitě oči, ale neodpověděl.

„A ona tak podivuhodně hraje na klavír!“

Tentokrát mi nemohl dát odpověď, i kdyby chtěl. Dveře ze sousední místnosti se prudce otevřely a jimi vstoupila do pokoje vysoká, statná žena, nedbale oblečená do nestvůrně červeného županu. Černé, notně prošedivělé vlasy měla v nepořádku, jejich mastné prameny se jí svíjely v týle jako háďata, snědý obličej měla zbrázděn nesčetnými vráskami, oči obkreslené hnědou unaveností planuly jakýmsi nepochopitelným záštím. Hrozně se na mne mračila, dokonce si podepřela ruce v bocích, jako by se na mne chystala vychrlit proud hrubých urážek.

Ondřej rázem pustil sestru a obrátil se k ní, aby čelil hrozícímu výstupu. Díval se na ni s chladnou odměřeností a v tom pohledu byla skrytá výstraha.

Opravdu, nasupené obočí se poněkud uvolnilo, ruce sklouzly podle těla, obličej změnil výraz, stal se omrzelý a lhostejný.

„Maminko,“ řekl Ondřej panovačně, „představuji ti svého přítele. Velmi mi na tom záleží, aby ses k němu chovala jako k svému drahému hostu.“

Žena si mě přeměřila zrakem, náhle zjasnělým ďábelskou veselostí, a pak se bez odpovědi hlasitě rozchechtala. Ruku, kterou jsem jí podával, však nepřijala.

Na Ondřejově čele naskočila nebezpečná vráska. Stana, která ten zvláštní výjev neviděla a nemohla jej tedy sledovat, usedla zas vyčkávavě na svou otáčecí židli u klavíru. Z toho však, jak se její čisté čelo lehce zachmuřilo, jsem usoudil, že příčiny i průvodní zjevy matčina nepochopitelného podráždění jsou jí dokonale známy a že ji to nesnesitelně rmoutí.

Bylo mi svrchovaně trapné, že je Ondřejova matka s mým příchodem tak očividně nespokojena, přesto jsem se však přemohl a oslovil ji s vybranou zdvořilostí: „Je mi velikou ctí, paní, že vás poznávám,“ řekl jsem vážným hlasem, „Ondřej mě dostatečně poučil o vašem těžkém životě a o nekonečné obětavosti, s níž jste živila a vychovávala své děti. Dovolte, abych vám za to projevil svou nejhlubší úctu.“

Opět se tak nepříčetně rozchechtala. „Tak? Úctu? Obětavost při výchově dětí? Ach, copak vy o tom víte?“ Horlivě jsem ji ujišťoval, že mi Ondřej opravdu často vyprávěl o svém dětství a že mě její osud vždycky upřímně dojímal. Domníval jsem se, že si ji tím nakloním, ale šeredně jsem se zklamal.

„Nesmysl! Nesmysl! Nic nevíte, jinak byste tak bláhově nemluvil! Já, a dojemná péče o děti! O jaké děti? O tyhle? Prosím vás! Podívejte se na ně! Stana je od narození slepá a Ondřej nevyléčitelně nemocný. Rodinné zatížení po otci, víte? A pro takové děti že bych se byla měla obětovat? Vy jste se asi zbláznil. Tady je jediný lék, jediná úleva — smrt. Co propadlo zkáze, ať jen zhyne. Čím dříve se to stane, tím lépe!“

Hrdlo se mi zadrhlo hrůzou, když jsem ji slyšel takto mluvit. A Stana jí naslouchala docela pokojně. Ondřej sledoval její řeč, v této domácnosti patrně zcela obvyklou, s hořkým úsměškem.

„Pohlédněte jen na ni,“ pokračovala neúprosně žena, „je to snad tvor schopný života? Nevidomá, křehká, bezmocná — ne, ne, já nejsem pro to, aby lidské utrpení bylo na světě zbytečně prodlužováno. A on, co on?“ Ukázala štítivě špičkou ukazováku na růžovou podlitinu pod Ondřejovým okem. „Nevšiml jste si, jak je poznamenaný? Upír okusil jeho krve, dřív nežli se narodil. Tak je to! Tak je to! Nemine měsíc, aby neblouznil v horečkách. Jeho žilami koluje jed, který ho nakonec přece jen otráví. Jsem příliš prozíravá matka, abych to nevěděla. Jeden i druhý vyšli nepodařeni z dílny svého Tvůrce. V tomto domě zraje neštěstí. Slýchávám je za svých bezesných nocí, jak tady obchází, stále ještě váhá, ale jednoho dne po nás vztáhne svou ledovou paži. Stane se něco strašného, a nikdo tomu nemůže zabránit.“

„Vzpamatujte se, paní,“ prosil jsem ji, pln nevysvětlitelné úzkosti, „vždyť vy svoláváte kletby na vlastní rodinu!“

„Nikdo tomu nezabrání,“ jásala nevšímajíc si mě, „ani vy tomu nezabráníte! Vím o vás víc než vy o mně, šťastný princi ze společnosti Blíženců. Vyvolil si vás, abyste ho chránil. Tuze se mu asi líbil symbol vašeho souhvězdí. Blíženci. Patrně přitom myslil na sebe a na ni. Nu, tak se jenom čiňte. Začněte se svými kouzly a kruhy, rozprostřete po tomto domě svou sebevědomou jistotu, vydlážděte tento chmurný chlév svými mužnými ctnostmi, vyhubte hrůzu, která tu sídlí v základech! Máte to marné, je ještě jiná síla, jíž nikdo neodolá, síla Božího hněvu! Slyšíte? Síla Božího hněvu. Protože, to je mi už dávno jasné — Bůh se na nás rozhněval.“

Zdvihla pravici k jakési obludné přísaze, a pak najednou odkvapila. Třískla za sebou vítězoslavně dveřmi.

„Dobře,“ řekl Ondřej hlasem kupodivu klidným, „první jednání máš odbyto. Jen to, prosím tě, neber tuze vážně. Vidíš přece, že je choromyslná. Ostatně, za chvíli ji ani nepoznáš. Bude mírná jako beránek. Než se naděješ, ukáže se ti jako nejlaskavější, nejpečlivější hospodyně. Jenom tak před ní nedávej najevo, že jsi byl svědkem jejího obvyklého záchvatu.“

Díval jsem se s neskrývaným úžasem z jednoho sourozence na druhého. Takové scény a takové změny byly přece jen nad mou představivost.

„Nu tak,“ domlouval mi vlídně Ondřej, „vzchop se přece, spokoj se tím, co jsem ti řekl. Není to pražádné nalhávání, ujišťuji tě, je tomu opravdu tak. Cožpak jsem ti už kdysi nenapověděl,“ dodal tlumeně, „že soužitím s mým otcem padl na její život trvalý stín?“

Pamatoval jsem se dobře, ale pořád ještě jsem se nedovedl probrat ze všech těch protichůdných dojmů, které na mne čekaly v tomto domě. Stana, její krása, pak zoufalé poznání, že je slepá, a nyní ta pomatená!

„Víš co,“ navrhl mi Ondřej, „potrvá přece jen nějakou dobu, než matka připraví svačinu. Pojď se mnou, provedu tě po našem bytě. A nahoře v mém pokojíku si v klidu porozprávíme.“

V této chvíli jsem nevěděl, kdo tu vlastně hraje roli ochránce, zdali já, nebo snad spíše Ondřej.

Ve věži

Vedl mě ke schodům, zakrytým záclonou, odkud se na mne a na svou sestru před chvílí díval. Ústily do jiného schodiště, které však bylo příkré a temné.

„Dříve tu těchto nových schodů nebylo,“ vysvětloval mi, „za otcových časů bylo možno vystoupit nahoru na věž jen z předsíně. Dal jsem zeď probourat a tuto spojku zřídit jen proto, aby se Stana mohla dostat do své komůrky přímější a pohodlnější cestou. Ona totiž bydlí ve věži právě tak jako já, zrovna pode mnou, v bývalé otcově knihovně. Hned ji uvidíš.“

Tam kde asi štít domku přiléhal k věži, končilo schodiště u zasklených dveří. Za nimi bylo vidět zábradlí železného ochozu, kterého jsem si povšiml, už když jsem kráčel od zahradní branky. Na pravé straně tohoto posledního odpočívadla byly jiné, nízké, jednokřídlové dveře, Ondřej je přede mnou otevřel.

„Neostýchej se,“ vybízel mě, když jsem na okamžik zaváhal. „Stana ví, že tě sem také přivedu, sama si toho přála.“

V pokojíku s jediným oknem bylo pramálo nábytku, jen úzké dívčí lůžko, šatník, stoleček a dvě židle. Vše v barvě světlé zeleně, a stěny byly docela bílé. Na podlaze hnědý koberec. Bylo až zarážející, jak se v tomto domě holdovalo zelené barvě. Zřejmě Ondřejův vrtoch. Jeho svět — blouznivcův zvláštní svět — byl snad opravdu složen jen ze zelené a černé, s výjimkou oné rudé, rubínové krůpěje, kterou nosil na svém levém ukazováku.

„Sám vidíš,“ pravil s úsměvem, „sem by se byl nevešel její klavír. Přesto nezdá se ti, že to tu má docela hezké? Škoda,“ dodal zarmoucen, „přeškoda, že to nevidí. Nemůže se těšit tak, jak by jinak mohla, ze své panenské, takřka klášternické cely, ani z krásné vyhlídky, kterou odtud má.“

Chtěl jsem přistoupit k oknu a přesvědčit se o tom, ale on mě ubezpečil, že jí ještě dosti užiji cestou do jeho doupěte. Bylo tomu tak. Abychom mohli pokračovat ve výstupu do vyšších partií věže, museli jsme Stanin pokojík obejít po celé délce ochozu. Přes střechu domku bylo vidět jen stromy zarostlou stráň, příkře stoupající k Hradu, ale z ostatních tří stran této visuté pavlače bylo možno hluboko dole pozorovat ruch několika do sebe vklíněných ulic. Na vrcholu protějšího svahu se uprostřed stromoví mdle leskla zelená střecha Belvederu. Pod Klárovem se vinul zamlžený had řeky. Chotkovou ulicí lezly Jelením příkopem vzhůru tramvaje jako červení brouci, zvonily a bzučely.

„Je to zvláštní,“ poznamenal jsem, „připadá mi, jako bychom ani nebyli na území města, nýbrž jako bychom pluli na nějakém šedém podzimním oblaku. Na tajemném, cípatém a bludném oblaku.“

Neodpověděl mi. Ohlédl jsem se po něm a spatřil jsem ho stát před Staniným oknem. Díval se dovnitř v podivném, němém zasnění.

Z ochozu vedl vzhůru již jen železný žebřík, nakloněný v strmém úhlu. Ne, takového bydlení by si byl nemohl dopřát člověk trpící závratí. Nad žebříkem jen jakási maličká železná zahrádka a černě oplechované dveře.

„Zase změna proti starým časům, hlásil mi Ondřej. „Otec měl obě své místnosti, pracovnu i knihovnu, spojeny vnitřním točitým schodištěm. Zařídil jsem se poněkud jinak. Z mnohých důvodů by se mi bylo nehodilo chodit do svého pokoje Staninou ložnicí.“ Když to dořekl, zase se tak záhadně odmlčel. Zřejmě se ve svých myšlenkách dotýkal nějaké živé, stále ještě krvácející, ale pečlivě skrývané rány.

Ondřejův pokojík byl o šířku schodiště větší než Stanin, ale bylo v něm právě tak málo nábytku. Lůžko, židle, stůl, všechno, jak se dalo čekat, mořené černě. U jedné ze slepých zdí vysoká police s knihami. Navíc byly jen točité schody, které vedly nahoru do hvězdárny. Sklápěcí dveře ve stropě byly zavřeny. A koberec byl nazrzle červený jako dávno uschlá krev.

„Posaď se u mne přece,“ řekl Ondřej vyvanutě a přistavil mi k radiátoru malé křeslo z ohýbaného dřeva. Sám těžce dosedl na druhé proti mně. Náhle byl jaksi hrozně unaven, tatam byla jeho dobrá nálada, v níž mi ještě prve po matčině dramatickém vystoupení dodával odvahy.

Mohl jsem si vlastně povšimnout už u Stany, že její pokojík je příjemně vytopen, radiátor jsem však objevil až u Ondřeje. Živě jsem se zajímal o to zařízení, patrně také zcela nové. Vysvětloval mi je dosti neochotně. Myšlenkami dlel asi již kdesi jinde, v oblastech svého utrpení. Ano, ovšem, pokud byly obě místnosti spojeny schodištěm, byla tu ještě kamna. Nyní by bylo poněkud obtížné zásobovat je uhlím po žebříku. Tak bylo přízemí věže proměněno v jakousi domácí kotelnu. Vytápí se odtamtud i dolení veliký pokoj, což jest vlastně velmi výhodné.

Dověděl jsem se ještě, že v domku je kromě tohoto pokoje už jen kuchyň, kde má lůžko Ondřejova matka. Jiných obytných místností u Nestroidesů není. Tam nahoře, v bývalé hvězdárně, je teď již jen holé trámoví. Všechny astronomické knihy a přístroje byly prodány v dobách nouze.

„Neslyšíš, jak tam hvízdá vítr?“ řekl Ondřej s křivým úšklebkem. „Někdy je to notně nepříjemné. Když se tak rozburácí opravdová vichřice a cloumá a řinčí okenními tabulkami ve všech osmi vikýřích! To je pak nějakého pláče a kvílení, vypadá to, jako by zde strašilo.“

Pomyslel jsem si, že není divu, když ta pomatená slyšívá za svých bezesných nocí po domě obcházet neštěstí.

„Ale nemysli si,“ pokračoval Ondřej temně, „že jsem si snad vybral tento pokoj z nějakého pochmurného rozmaru. My oba, Stana i já, jsme se musili usídlit ve věži, abychom byli před matkou bezpečni. Dokud jsme byli ještě docela malí, spávali jsme dole v pokoji. Jednoho dne jsem však zjistil, že je náš život ohrožen.“

„To snad není ani možné,“ vyhrkl jsem bolestně překvapen, „vždyť jsi mi přece tvrdil, že tvá matka, netrpí-li právě záchvatem své choroby, je velmi laskavá a dobromyslná žena.“

„To je pravda,“ připustil Ondřej, „ale nezapomínej, že jí není, když ji záchvat stihne. Nechce se mi příliš o tom šířit, ale ujišťuji tě, byl to pro mne hrozný, hrozný duševní otřes. Víš, představ si noc zalitou měsíčním světlem a matku v bílém nočním šatě nad námi dvěma s kuchyňským nožem v ruce. Naštěstí jsem se zavčas probudil. Dal jsem se do hrozného křiku, a tím jsem patrně sebe i Stanu zachránil. Matka se polekala a utekla, bylo mí tenkrát teprve asi deset let, ale tolik neústupnosti jsem přece už v sobě měl, že jsem dosáhl toho, abychom byli přestěhováni do věže. Do nynějšího Stanina pokojíku. Nu, a oné památné noci vznikla také má nemoc.“

Odmlčel se a hleděl zasmušile na rudý kámen na svém prstenu. Nevěděl jsem, co bych podotkl k tomuto zdrcujícímu odhalení, a ze šetrnosti jsem přistoupil ke knihovně. Vytahoval jsem knihu za knihou a mlčky zkoumal jejich tituly.

„Do čtrnácti let jsme spávali ještě v jedné místnosti,“ znovu se rozhovořil Ondřej, „potom si však matka vyhradila, že budeme bydlit odděleně. Tehdy však bylo ještě mezi oběma našimi pokoji točité schodiště.“ Najednou vybuchl s nezvyklou u něho vášnivostí. „A to schodiště, Josefe, tam bylo ještě před dvěma lety.“

Sklapl jsem prudce knihu, již jsem držel v ruce, a zadíval se na přítele vytřeštěnýma očima. Začínalo mi svítat.

Naladil opět klidnější tón, jeho hlas se však zachvíval utajovanou lítostí. „Nevím, jak mohla v matce vzniknout tak obludná domněnka. Pravda, měli jsme se se sestrou vždycky nesmírně rádi. Trávíval jsem v jejím pokojíku celé dlouhé večery. Vždyť je tak ubohá, bezmocná, tak osamělá ve své slepotě! Jednou nás matka přistihla v objetí. Rozumíš, v čistém objetí sourozenců, kteří se navzájem velmi milují. Vykřikovala nahlas svá strašná podezření. Tento záchvat šílenství jí trval mnoho dní. Nezbylo mi než podřídit se jejímu nesmyslnému požadavku.“

Připomněl jsem si podivné Ondřejovo chování, když mne představoval sestře, jeho zasnění u okna jejího pokojíku, skleslost, která se ho zmocnila, když se poprvé zmínil o odstraněném schodišti. Do mého srdce se vkradla žíravá pochybnost. Nedovedl jsem se jí zbavit, ať jsem sebevíc volal na pomoc svůj zdravý rozum. A tu jsem si teprve jasně uvědomil, že ono okouzlení, kterému jsem podlehl při spatření zlatovlasé Stany u klavíru, nebylo ničím jiným než sladkým pocitem náhle vzniknuvší lásky. Stál jsem u knihovny, odvrácen tváří od Ondřeje, a všecek jsem se zachvíval mocným vzrušením. Naštěstí si ho nemohl povšimnout, poněvadž byl příliš zaujat svými vlastními myšlenkami. Nadšeně mi začal vyprávět o sestře a o jejím hudebním nadání.

Naučila se hrát na klavír již jako dítě, odmalička cvičila pod matčiným dozorem. Později, když dostal Ondřej slušně placené místo v továrně na gramofony a pro svou inteligenci se tam dopracoval vedoucího postavení, mohl jí opatřit věhlasné učitele. Snad vlastně z domova vůbec nevychází. Hudba je jí jedinou opravdovou radostí. Místem jejích procházek je jen pustá a skalnatá zahrada kolem domku. Nepohodlný terén jí ani dost málo nevadí, je obeznámena se všemi křivolakými pěšinkami i s nebezpečnými srázy. Nikdy si nesplete směr, nikdy nenarazí, pobíhá po skalách a mezi stromy jako vidoucí. — A proč nevychází ze zahrady? Můj bože, proč by také vycházela? Ten malý prostor, kde se cítí bezpečná, jí zcela postačí k pohybu na čerstvém vzduchu. Zahrada není tak smutná, jak se nyní na podzim snad zdá. Zjara a v létě tu bývá tuze krásně. Na balvanech nad hvězdárnou, v závětří vysoké zdi, jsou zcela půvabná a chráněná místa, kam se takřka celý den opírá slunce.

„Tak vidíš,“ řekl vesele s pokusem o žert, „také je v tom nějaký osud, že my dva sourozenci máme oba vztah k hudbě. Já ovšem jen jako vedoucí úředník ve velmi pochybném oboru hudební reprodukce.“

Zeptal jsem se ho, pokoušeje se tlumit své dojetí, má-li se sestrou nějaké úmysly. Zdali myslí, že její školení má také nějaký praktický význam.

„Ale ovšem, jak by nemělo,“ řekl udiveně. „Praktický význam? To je málo. Jsem přesvědčen, že má sestra je hudební fenomén. Však se o tom jednou přesvědčíš, a věř, nebude to již dlouho trvat. Hodlám pro ni učinit, co se jen učinit dá. Jenom co vybojuji svůj zápas s chorobou a se všemi svými zármutky, které mě ubíjejí. Totiž, podaří-li se mi vybojovat ten těžký boj.“ Důtklivě se na mne zadíval a mírně se pousmál. „Ovšem,“ dodal jemně, „spoléhám přitom na tvou pomoc.“

Potom se opět vrátil k matce. Vykládal, jak je rozvážná, moudrá, když není právě zachvácena nemocí, jak si klidně obstarává svou denní práci, opatřuje nákupy. Řídí domácnost jako zcela zdravá osoba. Jejím podivnůstkám a občasným zmateným řečem si lidé v okolí již zvykli. Naštěstí zde žijí stranou všeho ostatního světa, obklopeni zdmi a tichem, kterého všichni velmi potřebují. Ruch a život velkoměsta sem vůbec nedoléhá. To je také jedna z četných příčin, proč i on, Ondřej, zatvrzele trvá na bydlení v tom starém a nepohodlném domě. A pokud se týká matky, ta by se odtud za žádných podmínek neodstěhovala. Nejen proto, že se jí tu líbí. V podvědomí je přece jen zcela odvislá od své chorobné fantazie. Věří totiž, že dům a oni všichni s ním skončí najednou v jakési strašné chvíli, která nezbytně přijde. Představuje si asi tento hromadný skon jako hotovou apokalypsu. Tak jí to totiž napověděly její šílené sny. Ačkoliv se to snad zdá protismyslné, nutno brát ohled i na tento její nebezpečný blud.

„Teď už je ti také zcela jasné,“ dodal, „proč byla matka tvým příchodem tak rozčilena. Záchvat se nezbytně musil dostavit. Jistě jsi nezapomněl nic z toho, co ti řekla, byly to v podstatě všechny hlavní články její víry, bylo by zbytečno, abych k tomu cokoli dodával. Prostě nás pokládá za nedosti zdařilé výrobky přírody, je ve svém mateřství krutě uražena a vyvozuje z toho krajní důsledky. Utkvělá myšlenka zmaru je jí tak drahá, že každého, kdo by jí ji chtěl vyvrátit, nebo dokonce jednat proti jejímu uskutečnění, pokládá za svého nepřítele.“

Seděl jsem v křesle naproti němu, lokty opřeny o kolena, bradu v pěstích, oči upřeny k oknu, za nímž se honily mázdry sněhových mračen. Přemýšlel jsem o všem, co jsem právě slyšel, hluboce mě to zkrušovalo a zraňovalo, ještě jsem se však nemohl dobrat žádného výsledku. Materiál byl příliš obsažný, abych se v něm mohl bez patřičného odstupu vyznat. Byl bych tu také vydržel mlčky a zaražen sedět třebas až do noci. Nyní však začal být sám Ondřej jaksi netrpěliv, ustavičně vytahoval hodinky a díval se na ně. Nový, nepochopitelný neklid mu cukal koutky úst.

„Vidíš, pověděl jsem ti toho tolik,“ zahovořil spěšně, „ale hlavní, proč jsem tě sem nahoru do své komnaty pozval, jsem ti ještě neřekl. Jsem ti pořád ještě dlužen vysvětlení, proč jsem tvému příchodu k nám věnoval takovou přípravu, proč jsem jej nastrojil tak trochu okázale.“

Pozdvihl jsem k němu zvědavě oči.

„Víš, záleželo mi na tom, abys Stanu poznal v celé její líbeznosti, dřív než se dovíš o jejím neštěstí. Neměl jsem pražádný zlý nebo podezřelý úmysl, chtěl jsem jen, abys ve svém vlastním srdci bolestně pocítil propast, která zeje mezi jejím ladným zjevem a bezútěšnou nevidomostí. Jen proto jsem ti nepřišel naproti k tramvaji. Bezpečně jsem tušil, že jen tehdy mezi tebou a Stanou dojde k dokonalému sblížení, budete-li v okamžiku setkání aspoň zdánlivě sami.“

Rozvažoval jsem v duchu jeho slova, ale pořád se mi ještě zdálo, že se za nimi skrývá něco docela jiného. Zařídil můj příchod tak, aby mezi mnou a Stanou došlo k setkání o samotě. Abych současně pocítil její krásu i její hoře. Chtěl tím snad dosáhnouti toho, abych se do jeho sestry zamiloval? Miluje-li ji sám — a já se jaksi nemínil vzdát té celkem bezdůvodné domněnky — proč mu šlo o to, aby jeho láska měla soupeře? Nebo ji snad chce mým prostřednictvím zachránit před sebou samým? Všechny ty kombinace byly zhola nesmyslné, takřka hrůzné, ale já v této chvíli nedovedl myslit jiným způsobem. Potácel jsem se v začarovaném kruhu. Snad tím byly vinny přízraky, jejichž zákeřné kroky jako by ustavičně zněly v tomto domě. Ponurá ozvěna trvale přítomného šílenství.

„Na jednu otázku jsi mi přece jen neodpověděl,“ namítl jsem proti svým zvyklostem, „proč jsi tedy přede mnou ukryl její fotografii? Dobře jsem si povšiml, že stojí na tvém stole, když jsem poprvé vstoupil do tvé pracovny.“

„Z týchž důvodů,“ řekl bez rozvažování, ale trochu se přece jen zarděl, ač se na mne přímo a jasně zadíval. „Nezapomeň, že jsem od prvého dne přemýšlel na to, že tě k nám, bude-li třeba, jednou pozvu. A celý ten plán jsem zkonstruoval již onoho prvého dne. Kdybys byl Stanu znal z fotografie, nebyl by tvůj úžas potom tak velký.“

To bylo celkem logické, ale mně se přesto neústupně dál vnucovalo podezření, že tomu tak zcela není. Kdož ví, třeba si Ondřej sám něco namlouvá, aby se přesvědčil, že je jeho nitro čisté. Vždyť je to člověk, který není úplně zdráv a sám sobě dosti nerozumí. Což schoval-li přede mnou tu fotografii jen proto, že se bál, abych k Staně nepocítil lásku? A že jen proto tak dlouho odkládal mě pozvat, ač k tomu byl vší svou nepochopitelnou úzkostí nutkán? Což zdali tam za záclonou nestál laskavý a důvěřivý bratr, nýbrž tajný žárlivec, který chce nejdříve přezkoumat své další vyhlídky, když už otevřel dveře svého domu pravděpodobnému nepříteli?

Najednou Ondřej prudce vstal. Jeho tvář se zachmuřila, znamení pod okem silně zaplanulo. „Tak, a teď už musíme sejít dolů. Svačina je jistě už dávno připravena. Kromě toho,“ dodal se zajíknutím a jeho ruměnec se proměnil v smrtelnou bledost, „bude tam už asi také sedět Albert.“

Albert

Naléhal jsem na něho otázkami, kdo je to vlastně Albert a proč se o jeho očekávaném příchodu dosud ani slůvkem nezmínil, ale on kupodivu zachovával o tom zarputilé mlčení. Čím více jsme se blížili k přízemí, tím větší bylo jeho rozčilení. Již se je ani nepokoušel zakrývat. V místech, kde se schodiště dělilo, si musil na chvíli odpočinout. Křečovitě si tiskl k hrudi levici ozdobenou rubínem a prudce oddechoval. Stál jsem za ním jako ošetřovatel, připraven, že se každým okamžikem zhroutí. Přesto se mu nakonec podařilo, že se ovládl a vzpamatoval, když však odhrnul záclonu, která zakrývala vchod do pokoje, podobal se spíš muži, který přináší rodině nějakou neblahou zvěst, než hostiteli, který radostně seznamuje své hosty.

U malého stolku uprostřed pokoje seděla Stana, její matka a pak ještě ten neznámý třetí, jehož příchod mi Ondřej ohlásil tak pozdě a s takovou nepojmenovatelnou hrůzou. Nemohl jsem mu vidět do tváře, poněvadž byl ke schodišti obrácen zády, spatřil jsem jen jakousi beztvárnou horu masa, oblečenou do kostkovaného oděvu pískové barvy, a nad rozteklým zátylkem bílou, blýskavou lysinu.

„Josefe Hojso,“ vykřikl Ondřej přepjatě slavnostním hlasem, do kterého vložil proti své vůli všechnu úzkost a trýzeň, „to je pan Albert Karstner, akademický malíř.“

Obr pomalu, neochotně vstal a pak se k nám teprve obrátil celým svým líným tělem. Jeho obličej byl tvarohově bílý a nebylo v něm ani jediného chloupku. Po vlasech, po vousech, po obočí ani památky. Tučné líce mu bedně visely jako splasklý obal dětského balónku a byly právě tak zvarhanělé síťovím drobných vrásek, víčka neměla řas a byla těžká, nesmírně těžká, vyhaslé temné oči pod nimi vypadaly jako zpola vymazané inkoustové kaňky. Ty oči přes svou unavenost měly jakousi strašlivou sílu, ucítil jsem jejich dotek až hluboko ve svém zneklidněném nitru. Srdce zvětřilo neznámé nebezpečí a počalo zrychleně bíti. A ještě něco mě napadlo při prvním spatření této svrchovaně odporné tváře: měsíc v úplňku. Vzrušující souvislost mezi Ondřejovou nemocí a tímto slovem, které se samo nevoláno vynořilo z hlubin mého podvědomí, způsobila, že jsem se dotemna zarděl.

Albertova ústa, propadlá v hlubině měkkého masa jako otisk ženského podpatku v rozbředlém blátě, se malounko roztáhla v něco podobného úsměvu.

„Pán je ještě mlád,“ řekl kupodivu lahodným hlasem, „tuze mlád. Snadno se červená.“

Nic na mne nemohlo v té chvíli působiti drásavěji než právě ten melodický, libě znějící hlas. Všechno se ve mně vzbouřilo při pomyšlení, že může vůbec na světě býti tak hrubý nesoulad mezi lidskou bytostí a jejím projevem. Řekl jsem si: „Ten člověk je vrah, a Bůh byl tak nespravedlivý, že ho vybavil touto dokonale utvářenou vábničkou na lapání ubohých slepých laní.“ Ano, to jsem si řekl, poněvadž jsem nemohl nepozorovat, jak při jeho zvuku Stana obrátila svou líbeznou, přismutnělou tvář k Albertovi a cosi z její vzdušné, hudební podstaty mu vyšlo vstříc, podobno zlatému obláčku prášících jehněd.

„Červenám se jen zřídkakdy,“ odpověděl jsem mu upjatě, sebrav k tomu všechnu svou vnitřní sílu, po zuby ozbrojenou záštím, „a to jen tenkrát, potká-li mě nenadálé štěstí, nebo pohorší-li mě nějaké bídáctví.“

Spokojeně pokývl hlavou, a dvě kolmé rýhy, směřující od lesklého knoflíku sotva patrného nosu ke koutkům úst, se roztáhly a opět tiše sevřely jako křídla nočního motýla. Těmito mými slovy a jeho ironickým gestem bylo mezi námi dvěma opověděno nepřátelství.

Kupodivu, ostatním jako by tato významná scéna nadobro ušla. Stana se nepřestala usmívat, Ondřejova matka na mne nepřestala hledět mateřsky vlídně, snad nepostřehly jedovatý hrot, ukrytý v mé seznamovací větě. Snad vůbec nepřipadly na to, že by Albert mohl vzbuzovat něčí nedůvěru. Jen Ondřej, zavěšený v mém předloktí, křečovitě a jakoby vděčně sevřel mou paži a postrčil mě blíž k Albertovi, který mi s nestoudnou povýšeností podával svou tučnou ruku.

Ta ruka! Kdyby ho byla přede mnou neusvědčila jeho zločinecká tvář, byl bych musil vyčíst tajemství jeho povahy z těchto krátkých prstů, ukončených lopatovitými nehty. Ruka sadistického chlípníka, ruka prznitele mrtvol. Štítivě jsem se jí dotkl. Byla studená, měkká a vlhká.

Na stole byla již připravena nenakrojená bábovka, bylo tam prostřeno pro pět osob, pět hnědých hliněných šálků a pět bílých ubrousků stálo před pěti židlemi, z nichž dvě byly ještě prázdné. Usedl jsem na vyhrazené místo vedle Stany a Ondřej po Albertově levém boku. Paní Nestroidesová povstala, aby přinesla z kuchyně konvici s čajem.

Vskutku, bylo tomu tak, jak mi nahoře ve svém pokojíku předpověděl Ondřej. Jeho matka se ani zdaleka nepodobala té rozcuchané, zpustošené ženě, která mě přivítala. Vlasy měla upraveny v důstojný účes. Obličej vymodelovaný a vytónovaný stářím vypadal téměř ušlechtile, místo v červeném županu byla oblečena v korektních tmavých šatech, u krku měla starobylou zlatou brož. Její úsměv byl dobrota a laskavost sama. Díval jsem se na ni se zalíbením, jak odcházela, ale tu mě napadlo: „Což jestli se tak proměnila jen pro Alberta? Má snad jeho utkvělý hadí pohled i na ni nějaký čarovný vliv?“

Povšiml jsem si jí již prve, s jakou oddaností v očích se na něho obracela, jak důvěrně a přátelsky se dotýkala jeho lokte. A Albert se u stolu choval nikoli jako jeden z hostí, ale jako pán a vládce domu. Na Ondřeje hleděl shovívavě a svrchu, naslouchal jeho poznámkám jako moudrý učitel snaživému žáku, k Staně nakláněl otcovsky a velkomyslně hlavu. A Ondřej? A Stana? Ondřejovu ohnivou vzpouru jako by byla přikryla vrstva studeného popela. Již nebyl rozechvěn, již nebyl bílý jako šátek, tragický ztracenec, dívající se na dno své propasti. Úpěnlivě se snažil, aby si získal Albertovu pochvalu, byl poslušný, zdvořilý a mírný, lehce se zardíval ustavičnou nejistotou, zdali promluvil správně a v pravou chvíli. Stana — Stana svítila nad stolem jako divotvorná, pokojná, nikdy nezhasínající lampa. Všechny pohledy nás tří se v ní obrážely, ale ona o nich nevěděla. Neměla, proč by se zardívala, proč by byla šťastná nebo pyšná. Albertovy ruce nad stolem, ty hnusné, odpuzující ruce, to byly ruce žehnající, všechna sousta a všechna radost jako by byla jen od něho, soukal jimi z vláken rozhovorů jediné pásmo podle vlastního skrytého plánu, lámal a dával.

Tak je to, ano, lámal a dával. Když paní Nestroidesová přinesla konvici s čajem, vzal jí ji z rukou a sám naplnil všech pět šálků, nejdřív matce, pak dceři, potom mně, sobě a nakonec Ondřejovi. Ne, nezmýlil jsem se, přesně tak to udělal: nakonec Ondřejovi. Patrně v tom byl nějaký zvláštní úmysl, a kupodivu, měl také svůj účinek. Ondřej se zahanben schoulil, ruku schoval pod stolem. Kterou ruku? Levou, ozdobenou prstenem s rudým kamenem. A potom vzal Albert nůž, obřadně, velebně vzal do ruky nůž, ale dřív, než jím zajel do bábovky, pečlivě si jej prohlédl. Se zalíbením ponořil své inkoustové zraky do svého vlastního obrazu v lesknoucí se oceli, pak se podíval na Stanu — jak vítězně, jak slídivě! — pak na Ondřeje, jako by mu chtěl naznačit, že tento okamžik je z celého dne nejzávažnější, a krájel. Krájel? Tak jednoduše se to nemůže říci. S nepopsatelnou chtivostí, pomalu, soustředěně nasadil hrot nože na klenutou, vzdouvající se hruď dosněda opáleného pečiva, bodl a potom teprve řízl. Očekával jsem v úzkostech, že vytryskne krev!

Mluvilo se ponejvíce o umění. Albert servíroval, Ondřej mu služebnicky přihrával lehké míče, já sám na druhé straně sítě zoufale odrážel zákeřné rány. Ani jediný vítězný game, ani jediný — Albert byl k nezdolání. Nutno říci na mou omluvu, že toto naprosto nebyl můj obor. Stana a její matka v roli zaujatých diváků. Ochotně tleskaly šťastnému protivníku.

Věděl jsem: v tomto prvním kole jsem hanebně poražen. Jak bych byl nebyl! Albert rozuměl malířství, rozuměl sochařství, písemnictví i hudbě. Teď se teprve v celé nahotě ukázala má tulácká nevzdělanost. A po mé pravé ruce seděla Stana, první opravdová láska mého lehkomyslného srdce. Co si asi o mně myslila, o mé nezpůsobnosti? Propadl jsem se hloub a hloub na papírové podlaze, po níž jsem neuměle klopýtal, kdežto ten druhý, těžký mistr tance, se po ní pohyboval jako ptačí peříčko. Největší obtíž mi činilo, když jsem ho měl oslovit. Nemohl jsem jinak, musil jsem mu říkati: „Mistře!“ Mistr, tak nestravitelné sousto pro má ústa, nikdy jsem se nestýkal s umělci, nevyznal jsem se v jejich hantýrce. A přitom jsem v hloubi duše pochyboval, že tento je opravdový mistr. Všechno na něm bylo falešné. Všechno jen maska, ale já ho nedovedl před těmi přizpůsobivými posluchači odhalit, masku mu strhnout s tváře.

Paní Nestroidesová poznamenala se společenskou uhlazeností: „Pan Hojsa by nám jistě mohl vyprávět o cizích zemích, v nichž pobyl, viděl tam jistě mnoho krásného.“ Ale co já, nebohý pocestný, většinou bez haléře, takový kam vítr, tam plášť, mohl vyprávět o kráse oněch zemí? Byli by na mně chtěli, abych se rozhovořil o galeriích, o musejích a sbírkách, a já zatím znal jen veselé hospody a dobrá vína. Divoké mořské povětří, kamenité horské stezky, zaprášené silnice rovin. Mnohomluvné měšťáky, pohostinné vesničany, rozpustilé muže a poddajné ženy. Když jsem došel až k tomuto místu své vnitřní pokorné zpovědi, podruhé jsem se zapýřil. Za celý svůj dlouhý život jsem v tomto jediném odpoledni poprvé poznal neodbytné puzení lásky, dvakrát jsem pocítil v srdci osten žárlivosti a dvakrát jsem se zarděl.

Albert podotkl svým lahodným hlasem, podbarveným ďábelským cynismem: „Pan Hojsa se patrně opět potkal se svým štěstím, nebo snad někoho z nás přistihl při jakémsi bídáctví?“

Vztekle jsem povstal, ale ten otylý zabíječ radosti, hrozný ve své zrůdné důvtipnosti, duchapřítomně povstal též a řekl s odzbrojující převahou:

„Máte pravdu, stolování je skončeno, naší zábavě došel dech, bylo by teď na čase, aby nám slečna Stana něco zahrála.“

Šeřilo se již, rozsvítil všechna světla a Stana hrála. Albert sám hrabal v kupě slepeckých not, našel a pojmenoval skladbu a Stana nyní lehce uzardělá udeřila svými tenkými prsty do kláves.

Mohl jsem si snad také přisunout židli až ke klavíru a naslouchat té čarovné, srdcervoucí melodii s pochýlenou hlavou, s rukama bezmocně položenýma na kolenou, když to učinil Albert? Nebo jsem mohl přistoupit po skončení produkce k blažené umělkyni, spokojen dokonalým předvedením, a něžně ji pohladit po svatozáři vlasů, jako to učinil on?

Co mi zbývalo, pronesl jsem několik zdvořilých, celkem ničemných slov, která nikoho nedojala, a oznámil jsem, že má hodina udeřila a že mi nezbývá než nastoupit cestu k domovu.

„Cože,“ polekal se Ondřej, který se náhle probudil ze svého nepochopitelného spánku, ze svého ponížení, „ty už chceš jít? Proboha, není přece tak pozdě! Zůstaň, zůstaň na večeři!“

Chladně jsem odpověděl, to že jsme přece nesjednali, a Albert, který měl patrně strach, aby mě Ondřej nakonec přece jen nepřemluvil, poznamenal chytře:

„Vlastně bych měl už také odejít, viďte, paní Žofie?“

Ta otázka znamenala: „Ten muž ať už jen běží, ale já ještě zůstanu, mohu?“ A jak že to řekl? Paní Žofie. Taková důvěrnost! Nemohlo být žádných pochybností, že netvor byl pevně usazen v Nestroidesově království stínů. A pak to ještě znamenalo: Takové to je, takové to je, ty hlupáku, ze sedla mne nevyrazíš. Má pavučina je důmyslně rozestřena, muška se v ní cuká. Muška, pravda, ale která je to muška?

Paní Nestroidesová mu ovšem odpověděla, aby neodcházel.

Strojil jsem se v předsíni pln mučivého neklidu. Ondřej tam přišel za mnou. „Josefe,“ nabízel mi, „půjdu tě kousek vyprovodit.“

„Nemusíš,“ řekl jsem mu ostře.

Pak jsem se ještě vrátil do pokoje a se všemi jsem se rozloučil, i s Albertem. Zvali mě, abych opět přišel. Všichni mě zvali, i Stana svým rozkošným, smutným hlasem, jen Albert ne, hlava tohoto domu, vetřelec, který zde vládl. Řekl mi na rozchodnou, jak ho těší, že jsme se poznali. Chtěl vlastně říci, jak svrchovaně mu to bylo nepříjemné, ale že jsme, chvála bohu, spolu nadobro skoncovali. Přece jen se trochu zmýlil, úlisný darebák, myslil, že jsem dostal za vyučenou a že můj odchod je zastřenou kapitulací. Nepokusil jsem se ho vyvést z totoho bludu, ale věděl jsem: Vrátím se, nedám se zmást počátečními neúspěchy, budu se bít neurvale do posledního dechu za sebe, za ni — Stana musí být moje. Za sebe a za ni, a také snad za Ondřeje? Na něho jsem v oné chvíli zapomněl.

Přece jen za mnou vyšel na práh:

„Josefe, příteli,“ prosil úzkostlivě, „pověz, co jsem ti udělal?“

„To jsi mi udělal: zavolal sis mě na pomoc proti němu a pak ses s ním spolčil: Hrál jsi proti mně, ne se mnou. Je to špatné, špatné a velmi se to podobá zradě.“

„Zapomínáš,“ namítl smutně, „že v tom právě vězí mé největší neštěstí: podléhám mu. Nevím, jak to dělá, v čem vězí jeho moc nade mnou, ale nedovedu se z ní vymanit. Ostatně, o Albertovi jsme přece ještě spolu nemluvili. Buď ujištěn, že už co nejdřív o něm budeme mluvit.“

„Měl jsi mluvit dnes,“ zlobil jsem se, „bylo na to, myslím, dost času.“

„Je to tentýž případ,“ přiznával se zkroušeně, „jako s mým nepřítelem měsícem. Čekal jsem mnoho, čekal jsem všechno od pouhé tvé přítomnosti.“

„Kdo chybil jednou, nemá chybit už podruhé. Potřetí by již mohlo být všechno ztraceno. Přistižený viník má být usvědčen.“ Byl jsem trochu krutý, ale myslil jsem to s ním dobře.

„Tak ty opět přijdeš?“ zaradoval se.

Zvážněl jsem. „Vždyť jsem ti to přece slíbil?“

„Ano, ale ještě přece nevíš, co od tebe všechno chci.“ Mluvil opět horečně, podnícen novou nadějí. „Chci od tebe, abys sem chodil často, tak často, jak jen bude možno, přinejmenším alespoň každou neděli. Abys nikdy neodcházel, dokud zde bude Albert, a zvláště abys neodcházel tehdy, až budu nemocen. Josefe, až budu opět nemocen, nastane má nejtěžší chvíle. Vím to, cítím to. Dokud tu neměl Albert odpůrce, mohl si dovolit trochu otálet. Ale nyní, až pochopí, že mu někdo chce jeho hru hatit, provede uspíšeně, co hodlá provésti.“

„A co je to vlastně, to, co hodlá provésti?“ zeptal jsem se ostražitě.

„Nevím to sám, a přece — něco tuším. Všechno ti jednou řeknu.“

„Jednou,“ řekl jsem zklamán, „proč až jednou? Řekni to raději hned!“

„Je to příliš dlouhé. A je to příliš hrozné. Počkáš ještě nějakou dobu, viď? A nepohrdneš pak mnou, ani když uslyšíš neuvěřitelné věci?“

„Nepohrdnu,“ řekl jsem pevně.

„A uděláš pro mne všechno, co bude v tvých silách?“ zeptal se hlasem plným vděčnosti.

„Udělám. Pro tebe a pro Stanu,“ odpověděl jsem vážně.

Zajíkl se, cosi jako by se v něm bylo zlomilo. Opět ten záchvat podezřelé truchlivosti. Tedy jsem se přece nemýlil?

Přesto mi horoucně tiskl ruku, jako by se mi vydával v plen, jako by všechno schvaloval, jako by přistupoval na tu nenapsanou smlouvu, podle níž má vyjiti z temnot uzdravený, ale chudý jako žebrák.

Nepolitoval jsem ho. Uháněl jsem k zahradní brance přes kameny, přes čvachtající kalužinu roztálého sněhu. Mraky nad hlavou, ani potuchy po ubývajícím měsíci. Jenom jednou jsem se ohlédl. Všechna okna svítila. Jako by se na zácloně největšího z nich rýsoval odpudlivý, obrovský stín.

Po hmatu jsem našel kliku zelené branky. Polila mě jasná zář pouliční svítilny. Od Klárova mi znělo vstříc veselé zvonění tramvají.

Bezměsíčné noci

Mýlil jsem se, že na mne bude naléhat, abych ho navštívil ještě tento týden. Nenaléhal. Mýlil jsem se, že se rozhovoří o Albertovi. Nerozhovořil se.

Uvažoval jsem: „Co je to za zvláštního, nedůsledného, váhavého člověka, ten Ondřej? Opatruje si to své neštěstí, bojí se, aby ho o ně nikdo nepřipravil!“ V kanceláři se ke mně choval srdečně, jezdívali jsme spolu denně tramvají, procházívali se před rozchodem po nábřeží, těsně do sebe zavěšeni, ale jakmile jsem se jen slovem dotkl nedělní návštěvy u Nestroidesových, již měl naspěch, již se loučil, nebo aspoň násilně odváděl hovor na jiné pole. Věděl jsem o něm již mnoho, o lecčems jsem si už dovedl udělat úsudek, ale co to všechno bylo platné, když to nejnaléhavější, to nejpodstatnější ještě přede mnou tajil?

Jednou se mi své odkládání pokoušel vysvětlit: „Víš, na tu věc je pořád dost času. Dokud nemám svůj záchvat, nic mi vlastně nehrozí. A také si to ještě musím důkladně srovnat v hlavě, než ti o tom začnu vyprávět.“

„Prosím, jak si přeješ,“ řekl jsem chladně. „Jenom v neděli, až k vám zas přijdu, nechovej se tak nemožně jako posledně, nebo se alespoň proti mně nespojuj s Albertem.“

„Och, pokud jde o to,“ chlácholil mě skoro zpupně, „věru se nemusíš bát. Uvidíš sám, jak budu vypadat příští neděli. Ani mne nepoznáš. Ujišťuji tě, budeš příjemně překvapen.“

Nevěřil jsem mu. Už mě to unavovalo. Už mě to přestávalo bavit. A také mě zaměstnávaly jiné, důležitější, mé vlastní problémy.

Vidět opět Stanu. Mluvit s ní. Vždyť jsem s ní posledně skoro vůbec nemluvil! Jen těch několik málo vřelých slov při prvním spatření. Pak jsme již po celé odpoledne nebyli sami. Těch prvních několik vět — ale jak to bylo krásné! Kdyby mě byli nechali, abych mluvil jen s ní, nebyl bych tak bídně zklamal! Ale jak to udělat příště, když tam beztoho bude zas ten strašný Albert? Připravil jsem si spoustu plánů, všechny však byly romantické, všechny byly naprosto nesmyslné. Byly to spíš sny než plány: Zanechal jsem toho. Cožpak si mohu předem vymyslit všechny příležitosti, které se mi mohou naskytnout? Budu se raději řídit vždy jen okamžitým vnuknutím. Spolehlivou nápovědí svého překypujícího srdce.

Jedna věc mě svrchovaně dráždila i trápila, pohoršovala i skličovala. Ondřejův poměr k sestře. Točité schodiště mezi oběma komůrkami ve věži bylo odstraněno. Proč bylo odstraněno, o to tu nyní neběží. Sourozenci se však mohli ve Stanině pokoji scházet jako dřív. Když šel Ondřej spat, musil jít kolem jejích dveří. Nic mu nestálo v cestě, aby se u ní na hodinu, na dvě nezastavil. Ledaže by se zamykala. Ale dělala-li to, proč to dělala? Měla k tomu nějaký důvod? Jedno i druhé bylo stejně zlé. Panebože, komu a jakou předložit otázku, aby se mi dostalo poučení? Poučení? Ach, ani tak ne poučení jako spíš uklidnění.

Pak mě znepokojovalo ještě cosi jiného. Když jsem byl u Nestroidesů, myslil a jednal jsem způsobem, jakým jsem obvykle nebyl zvyklý jednat a myslit. Jejich vlastním, nadneseným a naprosto nedůsledným způsobem. Je snad ovzduší jejich domu naplněno nějakým zvláštním fluidem, které mate myšlenky a působí jakýsi stav duševní opilosti? Například toto: jak jsem odhadl Alberta. Proč vůbec to drastické a naprosto neodůvodněné slovo vrah? Proč to podvědomé odpuzování, to vymýšlení důkazů proti němu? Trochu jsem se teď za své přepínání styděl. Vždyť — co vlastně udělal ten Albert? Zhola nic. Choval se u Nestroidesů, jako by tam byl doma. Na světě je mnoho takových lidí, starých mládenců nebo vdovců, kteří hledají nějaké místo, kde by se cítili doma. Je dokonce možné, že Albert má vážné úmysly s Ondřejovou matkou. Jeho důvěrné oslovování by tomu nasvědčovalo. Také jeho shovívavý, otcovský poměr k Ondřejovi.

A tu mě napadlo: není vůbec celá Ondřejova nechuť k malíři jen jistým druhem synovské žárlivosti? Ihned jsem však tuto domněnku zamítl. Ondřej mi přece řekl zřetelně, že Albertovi podléhá, a vyvozoval z toho pro sebe ty nejhorší závěry. Sám jsem se o tom ostatně přesvědčil. A také se mi již nezdálo tak podobné pravdě Albertovo ucházení o paní Nestroidesovou. Takoví obstárlí nápadníci se chovají k ženám přece jen trochu dvorněji. Spíš si ji Albert jen předcházel, aby nestála v cestě jeho záměrům. Jakým záměrům? Patrně záměrům se Stanou.

Opět jsem přemýšlel, opět si lámal hlavu. Tohle se mi zdálo již trochu přiléhavější. Albert by se byl mohl snažit ovládnout Ondřeje svou vůlí jen proto, aby si z něho udělal přímluvčího u Stany. Vždyť na slepou dívku nemohl působit svým zvláštním, velitelským pohledem. A Ondřej by pak ovšem mohl býti neustále rozčilen a pohoršen, zvlášť miluje-li sestru ještě jinak než pouhou bratrskou láskou.

Bože, jaký to labyrint všemožných podezření, jaká spleť nesmyslných dohadů! Při každém jsem narazil na něco bolestného, nelidského, neuvěřitelného! A já měl být rádcem a ochráncem v tomto domě, kde o mé rady a o mou pomoc jednak nestáli, jednak se mi zdráhali se vším přiznat. Nebylo možno se vyznat v té zamotané historii, v níž hrál každý na svou pěst jakousi ponurou roli, a každý se tajil se svými pravými cíli. Ondřej cosi zakrýval ze svého poměru k sestře, svéhlavě tajil příčiny své odvislosti od Alberta. Vlastně byla ze všech nejupřímnější jen matka, a ta byla šílená. Opravdu, ta byla upřímná, až mi po zádech přejížděl mráz. A Stana? Nu, Stana vlastně ještě nepromluvila. O ní se ještě nemohlo říci, že by byla také něco skrývala.

Umínil jsem si, že při své příští návštěvě u Nestroidesů se věnuji jen Staně. Pokusím se získat si její důvěru. Zjistím, je-li prostá a pravdivá, nebo je-li v ní také něco zamotaného, utajeného, nalomeného. Tudíž — žádný Albert. Nevšímat si vůbec Alberta, jeho rozpínavosti, jeho sarkasmu a blahosklonnosti. Nedat se jím už vydráždit k nepředloženému střetnutí, z kterého bych nemohl vyjít vítězně. Počínat si účelně, ostražitě, střízlivě. Nepodlehnout zvláštnímu, takřka choromyslnému rodinnému prostředí.

Sotva jsem však v neděli vystoupil z tramvaje a blížil se k zahradní brance, vzrušení se mi vrátilo v plné míře, starý spolehlivý slovník zdravě veselého a jednoduchého muže byl odhozen do kouta, a na rty se draly věty tak zvláštní a podivuhodné, jakými jsem se nikdy nevyjadřoval. Utěšoval jsem se: tímto jazykem mluví asi láska. Ale přitom jsem věděl, že tomu není zcela tak, že je tu ještě jiná, zneklidňující příčina. Patrně už i já byl zachvácen čaromocí měsíčního příboje, který u Nestroidesů jako by zastupoval tikot hodin, pád času, jako by určoval štěstí i neštěstí, rány i omilostnění osudu. Neslyšel jsem jej a neviděl jako Ondřej, ale tušení něčeho neskutečného, a přece tak silného ovlivňovalo všechny mé myšlenky a všechna má slova.

Albert ještě nepřišel, a tak jsme byli po celé dvě hodiny sami, já, Ondřej a Stana. Žofie se opět objevila ve svém červeném županu, zamračená, neupravená, ale nepřivítala mě tentokrát žádným výstupem, žádnými šílenostmi, byla jen lhostejná, nepřívětivá, unavená. Mrzutě, neochotně mi podala ruku a odešla za svou prací. Byl jsem zvědav, jak se asi bude chovat, až přijde Albert.

Stana nehrála. Zaujatě seděla u stolu a prsty čtla v notách, levou rukou si podpírala čelo. Ondřej stál nad ní a láskyplně sledoval její počínání. Přistoupil jsem k nim. Při zvuku mého hlasu pozdvihla hlavu a lehce se na mě usmála.

„Vidíš,“ řekl bodře Ondřej, „tímto způsobem studuje Stana hudbu. Až získá představu o tom, co má hráti, začne cvičit, jednu ruku v notách, druhou na klávesnici.“ Byl kupodivu klidný a sebejistý. Nedůvěřoval jsem však této jeho vyrovnanosti. I on se nepochybně promění v pokorného, ustrašeného Ondřeje, jakmile Albert vstoupí na scénu.

Usedl jsem se sklopenýma očima a s bušícím srdcem naproti dívce. Zeptal jsem se jí, zdali pouhým čtením not slyší zřetelně tóny i melodii a její rytmus. A zdali ten příval zvuků se v ní zhmotňuje v nějaký svět tvarů a vidin.

Potřásla svými zlatými kadeřemi. Tóny i melodii při čtení not slyší, ale jakékoli vnitřní vidění jí nadobro schází. Neví, co je to viděti, když nikdy v životě nic neviděla. Zato každý dotek, každý sluchový vjem chutná a cítí. Například takový zpěv kosa, který v jarní podvečer usedl na hřeben střechy. Je to sladké jako tabulka čokolády a voní to fialkami. Ten pták musí být moudrý, něžný a velmi zádumčivý, přitom však statečný a obětavý. Nebo tato stolní přikrývka, kterou hladí svou citlivou dlaní. Připomíná jí drsnou, ale příjemnou povinnost, voní a chutná jako chléb.

Rozhovořili jsme se o tónech. Nemá vůbec ráda vysoké a jásavé zvuky, jejich radostnost je neudržitelná, jejich ostrá příchuť ji zneklidňuje. „Víno se skořicí, víte? Kvetoucí střemcha. Něco křehkého, žhavého a ostnatého. Samý trn.“

Namítl jsem, že střemcha není ozbrojena tmy a že je bílá a chladná a proniknutá vlídným stínem, ale nezmátl jsem ji. Možná, že je opravdu taková, jenom však svým povrchem, ne svou duší. Povrch, to je přece něco jiného než podstata. Ale někdy i tyto věci jsou v souladu a pak je to úžasně krásné. Tak na ni ze všech tónů nejvíce působí čisté spodní D.

Přistoupila ke klavíru, odkryla desku a bezpečným hmatem udeřila na klávesu. „Slyšíte? Takhle plyne pokojná řeka. Voní jako podzimní spadlé listí. Chutná po černé kávě. Je hladký jako deska tohoto klavíru a proniká mě svou neústupností jako vítr vanoucí z hvězd.“

Namítl jsem s úsměvem, že přece neví, co jsou to hvězdy. A jaký že je to vlastně vítr, který vane z hvězd?

Přejela si třemi prsty čelo a mírně, skoro bolestně se usmála. „Nemyslete si, vždycky vím, je-li den nebo noc, je-li pod mrakem nebo svítí-li hvězdy. Není to jen tím, že den je teplý a noc chladná. Někdy jsou přece dni stejně studené jako noci. Tuším oblaka, která táhnou nad mou hlavou, i slunce, které se za nimi skrývá. Něco stejně nehmotného, vlhkého a šerého táhne mým srdcem a tlumí blaženost, která ustavičně hřeje kdesi v ohnisku mého nitra. Slepý člověk je jako zrcadlo, obráží v sobě věci i děje, ale sám je nevidí. Jako zrcadlo, ano, jako stojatá voda. Tůň na rybníce. Také se čeří větrem a vydává vůni svých hlubin. A hvězdy — bývám v noci probodena tisícerými ranami, chce se mi plakat. Ten veliký a silný měsíc milosrdně se snaží zhojit mé rány! Jeho dech, to je vánek, který pochází z té nesmírné výše a dálky.“

Tu jsem si náhle uvědomil, že v posledních větách několikrát vyslovila slova: řeka, tůň, hvězdy, měsíc. Dokonce se přiznala, že tyto věci na ni působí svým zvukem, chutí, dotekem i vůní. Zděšen jsem se podíval na Ondřeje, a ten asi porozuměl mým myšlenkám, neboť spokojeně pokývl hlavou.

„Mluvili jsme však o tónu D,“ dodala ještě tiše a zasněně Stana. „Je to dobrý a spolehlivý tón. Prochází mnou, ale neubližuje mi. Takovým hlasem ke mně mluví také Albert.“

Vyskočil jsem ze židle. Udělal jsem několik rozčilených kroků po místnosti. Ondřej se na mne usmíval skoro uštěpačně. Opět jsem usedl. Vzal jsem Stanu prudce za ruku.

„Slečno, nebo raději — směl bych vám říkat Stano? Ano, budu vám říkat Stano, jste přece sestra mého přítele. Chtěl bych, abyste mi věřila jako příteli. Vyslovila jste jméno Albert. Ano, je hladký jako tato klavírní deska, celý je takový hladký, ale každá hladkost je zrádná. Vy to nevíte, nemůžete vědět. Řeka je také hluboká, ale zrádná. Černá káva, ne, ne, je to jed, podávaný v pozvolných dávkách. Vůně spadlého listí — vždyť je to zápach tlení! K vašim čtyřem rozměrům vám schází ještě pátý. Nevidíte, to je právě to neštěstí. Kdybyste viděla, pochopila byste, že pátý ty čtyři předchozí popírá. Dala jste se ošálit jeho příjemným hlasem. Kdybyste tak mohla prozřít! Spatřila byste člověka zlého, násilnického, krutého, sobeckého, svrchovaně nebezpečného. Prosím vás pokorně — nedůvěřujte Albertovi!“

Vyslechla mě bez známky rozechvění, nedala ani brvou najevo, že mě pochopila. Dívala se upřeně kamsi za mne svýma nevidomýma očima. Pak pozvolna vztáhla paži a ukázala ke dveřím:

„Vidíte ho, jak je smutný, jak je vážný, jak je nemocný. Alberte, povězte mi, co vám zas schází?“

Ohlédl jsem se. Skutečně, na prahu stál Albert. V návalu rozčilení jsem ho neslyšel vstoupit. Ale jak mohla vědět, že to je on? A jak mohla tušit, že je tak ztrápený, tak povadlý, že se zachvívá nějakou vnitřní horečkou? Líce měl pohublé, visely mu ještě bědněji než posledně, lysina jako by byla ztratila svůj lesk, oči se prohloubily a pohasly. Byla ho málem polovina, mého nezranitelného a zarputilého nepřítele Alberta.

Povstal jsem, abych mu šel zdvořile vstříc, ale ještě dříve, než jsem to mohl učinit, vstoupila do pokoje paní Nestroidesová. Byla ještě pečlivěji oblečena než posledně. Neměla černé šaty, ale kávově hnědé. Místo zlaté brože měla v dosti hlubokém výstřihu vetknut zelený kámen. Byla také lehce napudrována a navoněna.

„Vida, pan Albert,“ řekla s nevtíravou laskavostí, „a opět churav. Muž, který přespříliš věří ve svou sílu a zatvrzele odmítá lékařskou pomoc. Snad mu postačí naše péče. Má mateřská péče.“

Políbil jí ruku a bolestínsky přitom zasténal. Těžkopádně usedl do lenošky. Dovolil, aby mu paní Žofie sáhla na čelo.

„Máte horečku. Měl jste si raději zůstat doma. Zahřát se, vypotit, odpočinout. Nu tak dobrá, dostanete horký čaj. U nás je, chválabohu, teplo. Pojďte, přisunu vám křeslo blíže k radiátoru.“

Tenhle Albert byl dokonale bezmocný, jeho zastřený hlas v sobě neměl sílu nebezpečného vábení. Oči byly vpadlé, nepronikaly, nenařizovaly, nevládly. Nechoval jsem se k němu šetrně, jak bych snad byl měl. Ne, to jsem nemohl. Soustředil jsem na něj všechnu svou zlomyslnost. Oplácel jsem mu štědře nedávné pokořování. Nevynechal jsem žádnou příležitost, v níž jsem ho mohl usvědčit z nedostatku vědomostí a důvtipu. Nevšímal jsem si úpěnlivých, prosebných očí Staniných. Tento člověk přišel, aby byl odhalen a zneškodněn.

Umění všeho druhu bylo odstraněno z programu. Konečně jsem nabyl vrchu svými znalostmi krajin a lidí. Mluvil jsem nenuceně, zábavně, ohnivě — stále jen obrácen k Staně. Byl jsem bystrý a pohotový. Kdykoli se mi Albert vmísil do řeči, dopadlo to uboze. Nepronesl jediné věty, jediného slova, abych je nezlehčil nebo nevyvrátil.

Kupodivu, Ondřej mi byl v této veselé půtce věrným pomocníkem. Dával Albertovi otázky, ptal se ho po jeho mínění, a to všechno jen proto, abych ho mohl tím bezpečněji zesměšnit. Vháněl mi ho do hry. Albertovi se nechtělo, vymlouval se, okolkoval, ale Ondřej si počínal velmi obratně, předstíral tak dojemnou úctu k jeho názorům, že zmatený malíř vždy znovu podléhal nástrahám a znovu a znovu zakoušel hořkost porážky. Marně se snažil zachránit pro sebe aspoň jediné kolo, uštědřit aspoň jedinou ránu.

Nakonec se vše zvrhlo v pustou psinu. Ondřej přirovnal Albertovu holou lebku ke glóbu a kreslil na ní ohořelou zápalkou obrysy moří a světadílů. Chtěl jsem však raději znáti všechna znamení zvěrokruhu a glóbus se proměnil v hvězdnou oblohu. Na temeno Albertovy hlavy jsme položili peníz — to byla polárka.

„Neopovažujte se pohnout,“ vyhrožoval mu Ondřej se smíchem, „nebo použijeme špendlíků!“

Vzpomněl jsem si na Ondřejovo sebevědomí, s nímž mě před návštěvou u Nestroidesových ubezpečoval, že ho ani nepoznám. Vskutku, nepoznával jsem ho. Nevěděl jsem však, z čeho čerpal svou nevysvětlitelnou odvahu.

Paní Nestroidesová Alberta urputně a rozhořčeně hájila jako kvočna své jediné kuřátko, ale nedařilo se jí to. Pak už na něho hleděla jen lítostivě a snažila se ho důvěrnými úsměvy přesvědčit o své sympatii. Byla to dvojice starých lidí v beznadějné obraně proti dravému a neshovívavému mládí. A tentokrát to byl Albert, který odešel první. Přece jen ho prý to sedění zmáhá, půjde domů a na chvíli si lehne. Paní Žofie ho dovedla ke dveřím jako malátné, potácivé dítě. Podpírala ho v chůzi svým mateřským objetím.

Pak jsem mohl ovšem odejít také já. Slavnostně, vítězně, se vztyčenou hlavou. Stana se ani neusmála, když jsem se s ní loučil, ruka, kterou mi podala, byla studená a neživá. Ve svém rozjaření jsem se pro to ani tuze nermoutil. Utěšoval jsem se, že mi do příští neděle odpustí bolest, kterou jsem jí způsobil. A pak, neměl jsem ani sebemenších výčitek svědomí. Vždyť přece trpěla pro Alberta!

„Tak vidíš,“ vyhrkl venku, na zahradě Ondřej, „neříkal jsem ti to? Byl jsem jiný než posledně, nebo nebyl? Mnoho jsem si zrovna z Alberta nedělal, nemyslíš?“ Podšitě se šklebil. Potom najednou zvážněl. „Mohl bys mi snad také někdy věřit?“

Pokrčil jsem rameny. Opravdu jsem tomu nerozuměl. Musil jsem připustit, že tentokrát nemluvil naplano. Ale jak jen, proboha, mohl tušit, že bude dnes Albert tak nemohoucí, zbabělý a neobratný?

Zasmál se nahlas, znělo to poněkud nepříjemně. Ukázal divadelním gestem k obloze, kde se právě mezi mraky ukázal tenoučký srpeček měsíce, už jen přelomený obrouček dětského prstýnku. Začouzený lívaneček s jedinou lesklou hranou.

„To je on, Albert — rozumíš? Splaskl. Ztratil svou tvář, jed z něho vyprchal. Je bez síly a bez přitažlivosti. Nemocný, málem mrtvý. Nemůže mi uškodit.“

Domníval jsem se, že si jen ze mne tropí šašky.

Příboj se blíží

Druhý den se sám rozhovořil, aniž jsem se ho tázal. Byl to opět Ondřej, jakého jsem znal, mírný, jemný a plachý, ovšak přitom sebevědomý a velmi výmluvný.

Celá ta věc s Albertem se má takto: ve svém podléhání tomuto podezřelému člověku je závislý — to již zkušenostmi zjistil — na stavu měsíce. Kdykoli jde měsíc do úplňku, Albertova moc nad ním stoupá, a opět klesá, jak se blíží bezměsíčné noci. Ať jen se podívám na svůj kalendářík a přezkouším si podle tohoto klíče jeho dosavadní nálady, vzepětí a pády. Není to ovšem nic nového, co mi říká, popsal mi přece už dávno svou nemoc jako doléhání světelných vln. Jeho choroba má opravdu povahu jakéhosi přílivu a odlivu, vzdouvání a klesání moře. V období, které právě nastalo, je dokonale zdráv, nejeví ani sebemenších známek podráždění nebo skleslosti. Za týden později bude již ve svých žilách cítit jakýsi nepříjemný neklid. A tři dni před úplňkem začne vlastní nemoc, stav mdloby a blouznění a naprosté bezduchosti. Hrozným a pro mne nepředstavitelným způsobem se všechny ty příznaky vystupňují až do krize. Čtvrtého dne nastává náhlé uvolnění.

Poslouchal jsem ho velmi pozorně. Začínal jsem chápat mnohé, co jsem dříve nechápal a čeho jsem si snad ani nepovšiml. Proč například na samém počátku našeho přátelství tak dlouho odkládal s dalším svěřováním. Nebo proč mě po posledním záchvatu tak vášnivě k sobě zval. Tímto způsobem hledají lidé útočiště v nejbližším osvětleném domě, když otřes hrůzy byl příliš silný.

„Víš,“ vysvětloval mi, „co jsem ti kdysi vykládal o své nemoci, nesmíš brát jako pouhé nadsazování, jako nějaké básnické popisování horečky. Je to přesně tak, jak jsem ti to popsal, ovzduší zhoustne, dostane ostře zelenou, zářící barvu, a promění se v oceán bez břehů a bez konce. Stojím na jakési skále uprostřed vod, sám, trosečník ponechaný svému osudu, a snad to není ani skála, nýbrž jen jediný vratký bod, místo právě tak pro chodidla mých nohou, a není vůbec čeho se zachytit a oč se opříti. Dva dni vzdoruji, třetího dne pozbývám vědomí. V této chvíli ode mne snad opravdu má duše odchází. Co ze mne zbývá, je žalostnou kořistí vod, zmítá se jejich rytmem, drceno jejich nárazy, bez výhrady poslušno centra všeho toho příšerného jasu. Celý můj život podléhá tomuto ustavičnému měsíčnímu vlnění. Je to zvláštní pulsace, jinak to ani nelze nazvat. Od úplňku stoupání a klesání studené hladiny světla, a já ty vlny slyším, jak se vzdalují, jak tichnou kdesi v dáli. Zavřu-li oči, vidím ten zelený pás uklidněného moře ukončený bílým hřebenem. A pak zas ovšem po několika dnech, kdy jako by bylo navždy zmizelo z dohledu, uslyším — obyčejně ráno, při probuzení — jak se pomalu a neústupně blíží. Nejdřív tichounké šplouchání, jako když se u břehu houpá upoutaná pramice, pak zřetelněji, výhružněji a výhružněji, až s divokým jekotem první příval se roztříští o mé nohy. Marně si zakrývám oči — vidím — marně se choulím, marně se snažím utéci — och, Josefe, příteli, bývám v těch strašných dnech tak nepříčetně zbabělý!“

„Ano, ano,“ přisvědčoval jsem mu roztržitě. „Rozumím ti, všecko si dovedu představit — ale jaké to tedy bude u vás v neděli?“

Jaké to bylo v neděli. Albert přišel mnohem časněji než jindy a byl ovšem, jak se dalo předpokládat, již zase zcela zdráv. Měl jsem sotva čas promluvit se Stanou několik letmých slov. Požádat ji za odpuštění mé poslední nezpůsobnosti. Dala mi je ráda a s lehkým srdcem, jen se mi trochu povýšeně usmívala. Poklesl jsem na duchu — v tomto úsměvu nebylo ani trochu zájmu, nebo dokonce lásky. Odšoural jsem se tedy za paní Žofií do kuchyně.

Že bych také jednou rád nahlédl do jejího hospodyňského království. A tam jsem jí to také řekl o oněch točitých schodech. Ondřej mi o nich pověděl, ale já jaksi nechápu smysl celého toho zařízení. Proč by bratr nemohl mít volný přístup k sestře? A je mu tím vůbec k ní přístup zamezen?

Pohlédla na mne posměšně, ale celkem milostivě. Byla — povšiml jsem si toho s úžasem — pozoruhodně mladá a hezká. Patrně se trochu nalíčila, ústa měla nezvykle červená a na tváři lehký ruměnec. Ta tvář patřila ženě, která věří v své štěstí.

„Točité schody,“ řekla přísně, „holátka, která se uchýlila do věže před matčinou zlobou. Jenže matka dobře ví, proč se tam uchýlila. Ne, naprosto nejde o to, aby Ondřejovi byl zamezen přístup k Staně. Spíš aby Stana nemohla nahoru k Ondřejovi. Strmý žebřík — to by bylo poněkud obtížné pro tu slepotu.“ A nepěkně se zasmála.

Podíval jsem se na ni nechápavě.

„Nerozumíte?“ zaskřehotala, dusíc se svým vítězným smíchem. „Z ochozu je přece do Stanina pokoje dobře vidět oknem. Nebyla-li jsem právě matkou pečlivou, jsem aspoň opatrná. Nechci, aby věci dopadly ještě hůře, než jsou.“

Neměl jsem již mnoho času uvažovat o jejích slovech. V té chvíli přišel Albert.

Přeměřil si Ondřeje už od dveří panovačným pohledem. A Ondřej zpokorněl a stal se upjatý a velmi mlčelivý. Nenechal ho však skrýt se za hradbou této poddajné mlčenlivosti. Vyvlekl ho na kolbiště takřka za ucho.

„Tak co vy,“ hlaholil, „výrobce glóbů, kresliči bez nadání, hvězdáři bez přístrojů — kdepak máte svého rozpustilého pomocníka?“

Rozpustilý pomocník, já, vycházel za paní Žofií z kuchyně.

„Ejhle,“ smál se nahlas malíř a ukázal na mne špičkou hole (nikdy ještě s sebou nepřinesl tu obludně tlustou, hladkou hůl!) „ejhle, kuchtíka! Nepokoušel jste se tam snad péci všechna znamení zvěrokruhu? Co říkáte, abych vás z nich vyzkoušel? Když jste posledně jevil o ně takový zájem, měl byste nyní prokázat, že k učení vám neschází paměť. Nu jak, jak daleko má Štír k znamení Panny?“

Bůhví, že jsem to nevěděl. Ale docela dobře jsem porozuměl jeho narážce. Býk k ní měl nepochybně blíž. Albert byl dnes plný rozmaru a sebejistoty. Potýkání s ním hrozilo novou porážkou. Uchýlil jsem se do koutku k Staně.

„Stano,“ pravil jsem jí tiše, „nezáleží vám na mně, snad jsem se o to přičinil sám svou neomaleností, ale jistě vám záleží na vašem bratru, na Ondřejovi. Vy přece víte, že jsem do tohoto domu přišel jen proto, abych mu pomáhal v jeho chorobné nedůvěře k sobě. Jistě se vám svěřil se svými obavami a jistě vám naznačil, proč mě k sobě zve. Musíte být teď na naší straně a pokoušet se podle svých sil pracovat k našemu vítězství. Neboť — cítím to — boj právě začíná.“

„Nevím vůbec, co tím myslíte,“ odpověděla mi stejně tiše, ale bez vřelosti. „Slepí přece vůbec nemohou milovat. Bez vidění není lásky. Milujeme přece tělo, a tělo je něco, co se líbí. Jak by se mi mohlo líbit to, co nevidím? Miluji jen zvuk, hebkost povrchu, sladkost vůně. Všechny ty věci jsou jako andělé — nemají těla. Můj bratr voní a chutná po mně. On a já jsme jeden člověk. Co se stane jemu, stane se mně. A já se o sebe nebojím.“

Ujišťoval jsem ji, že tady je čeho se báti. Kdoví, možná, že jde dokonce o život.

„O život?“ podivila se. „Jsme tedy zase jen u těla. A prve jste řekl slovo boj. Jak by se slepí mohli účastnit nějakého boje? Protiví se mi každý boj. Je to hrubé a zbytečné. Nemyslete si, smrt mě nezajímá. Kdyby Ondřej umřel, stejně by mi zůstal. To, čím mi byl, stejně by mi zůstalo. Všechny ty věci, jimiž jsem ho rozeznávala, bych si kdykoli dovedla vyvolat v plné míře.“

Zdálo se mi to zrůdné, neuvěřitelné, ale pak jsem si uvědomil, že ona opravdu asi tímto způsobem cítí. Přesto jsem nemínil ustoupit.

„Možná, že nejde o Ondřejův život, ale o váš,“ řekl jsem neuváženě.

„O můj.“ Zamyslila se. „Ale to přece není možné! Kdo by měl odvahu odtrhnout mě od hudby?“

„Je-li někdo tak hrozný na tomto světě,“ prohlásil jsem odvážně, „pak je to Albert.“

Nyní se zasmála jásavě, v trylcích, jako bych byl pronesl nějaký znamenitý žert. „Alberte,“ volala, „Alberte, slyšel jste to? Pan Hojsa mi namlouvá, že byste mě rád viděl umírat.“

Přistoupil k nám pln vážnosti a důstojnosti. Dotkl se její hrudi svým hrobařským ukazovákem. Dobře si vyměřil místo, kde se lehký šat pohyboval tlukotem dívčina srdce.

„Tam,“ řekl vážně a bez úsměvu, svým lahodným, vábivým hlasem, „do toho tepla a něžnosti, do té oblé a milostné křehkosti, potopím svůj nůž.“

Stana se opět jásavě a lehkomyslně zasmála, ale jaký účinek to mělo na Ondřeje! Byl-li dosud jen upjatý a zasmušilý, nyní zbledl, takřka zesinal. Znamení pod okem mu ztemnělo, lícní kosti se počaly znatelně chvět. Opřel se o roh stolu.

Albert se po něm ohlédl, odpoutal svůj pohled od vzdušného místa na Stanině hrudi a spojil jej ostrým zeleným paprskem s Ondřejovýma očima. Viděl jsem to vlákno vlát, bylo pevné a rovné, vibrovalo v chabé sluneční záři v zelené, nazlátlé, a nakonec rudé. Zhaslo. Shořelo na popel před mýma očima. Pochopil jsem, že jsem byl právě obětí nějaké sugesce. Srdce ve mně ustydlo.

„A teď, slečno Stano,“ řekl rozmarně, „když jsem se vám přiznal se svými černými úmysly, pokusím se vám zahrát svůj vlastní smuteční pochod. Ten, který jsem pro vás sám složil.“

A opravdu, usedl ke klavíru a hrál. Byla-li to opravdu jeho skladba, nemohu říci, nevyznám se v hudbě, ale patrně byla, poněvadž byli přítomni lidé, kteří se v hudbě vyznali, a byli by ho snadno usvědčili z klamu. Hrál. Bylo to příšerné a otřásající. Nerozumím hudbě, ale dovedu ji vnímat, nejsem z kamene, nejsem ze dřeva, a to, co tu bylo předváděno, bylo příliš hrozné a příliš drásavé, aby mne to bylo mohlo zanechat chladným. Ostatně jsem podléhal nejen tónům, ale též všeobecnému podléhání z tohoto úžasného dojmu. A samé basové noty a stále hloub a stále hloub, žádná veselost, žádná naděje. Nikdy jsem nevěděl, že klavír má tolik hlubokých tónů a že lze z tak málo pramenů svázat hustou a krvavou melodii.

Krvavou, to je to pravé slovo. Každé stisknutí klávesy bylo jako rána sekerou, gilotina pracovala šíleným tempem, hlavy se oddělovaly od trupů, poslední rachotily po nerovné dlažbě. Nakonec padla na popravčí náměstí noc a kat tu byl sám a pobručoval si. Něco šplouchalo. Umýval si ruce krví. Křiklavé zakokrhání kohoutí, nové ráno, nové vraždění — ale Albert neočekávaně vstal od klavíru.

„Má skladba se jmenuje,“ řekl klidně a strkal si do rukávu manžetu, která mu odtamtud vyklouzla (staromódní stařík — nosil ještě manžety!), „Docházející měsíc. Je to charakteristická skladba. Má znázorňovat růst a zesilující plání. Krajina, jako by na ni padal sníh. Domy, podobné náhrobním kamenům. Nebo vám to snad připomínalo něco jiného?“

Podíval jsem se s obavou na Ondřeje. Seděl obkročmo na židli, ruce na lenochu zkříženy pod bradou, z očí bylo vidět jen bělmo. Ústa pootevřená.

„Jak jste ho vyděsil!“ vykřikl jsem vyčítavě.

„Vyděsil?“ podivil se nemilosrdný obr. „Tak? Nu, však ho zase uklidním. Hej, mládenče, odložte, prosím, do předsíně mou hůl!“

Ondřej vyskočil jako na povel a se sehnutým hřbetem vzal do ruky podávanou hůl.

„Vidíte ho?“ usmíval se vítězně Albert. „To je tentýž pán, který byl ke mně posledně tak hrubý. Kdybych ho o to požádal, kdybych mu ji nastavil, jistě by ji také přeskočil.“

„To je — hnusné,“ rozzlobil jsem se. „Co vy si všechno dovolujete v tomto domě!“

„Docela správně s ním jedná,“ řekla tvrdě paní Nestroidesová. „Má, čeho si zasloužil. Ať se učí ctít stáří. Také jednou zestárne!“

„Myslíte, že opravdu zestárne?“ zeptal se jí pochmurně Albert a otočil k ní své inkoustové oči.

„Máte pravdu,“ vydechla poslušně. „Kéž by raději nikdy nezestárl.“

„Stano,“ pravil jsem dívce těsně u jejího ucha, „cožpak nic neslyšíte? Cožpak nic nechápete? Opravdu vnímáte jen líbeznost tohoto hlasu a nezajímáte se o smysl a význam slov?“

A tu se stalo něco zvláštního. Neodpověděla mi, ale lehce mě pohladila po tváři. Jako malé dítě, které se trápí úzkostmi bez jakékoli podstaty. Viděl jsem, že tu nejsem pranic platen, že ani toto srdce nikdy nezískám, a budu-li chtít věrně plnit to, co jsem Ondřejovi přislíbil, že mi zbývá jen úloha ostražitého hlídače.

„A vy,“ poklepal mi Albert důvěrně na rameno, „zeptal jste se prve, jakým právem si dovoluji takto se chovat v cizím domě. Nuže, řeknu vám to tedy, ač bych nemusil. Řeknu vám to jen proto, že mám dobré a citlivé srdce.“ Odmlčel se. „V tomto domě jsem si umínil něco pohledávat. Poslyšte, prohlašuji vám vážně, a je to jakési zaslíbení — je to závazek, který cítím k sobě a ještě k tomu druhému. To, co tu hledám, je ženské srdce.“

Paní Nestroidesová se nezdržela a vykřikla. Byl to výkřik plný blaženosti a nesmírné úlevy. Náhodou jsem byl všemi smysly soustředěn na to, co se tu přede mnou dělo, a mohl jsem si povšimnout sotva patrného úšklebku, který v té chvíli zkřivil tučnou, hladkou a bledou Albertovu tvář.

Ne, to nebyla tvář šťastného nápadníka. A přece, řekl to tak nezastřeně. Přišel hledat v tomto domě ženské srdce. Pak tedy není pražádné pochybnosti, je to srdce Stanino!

Konečně vyveden z bludného kruhu, konečně osvobozen od svých nejistot! A konečně postaven tváří v tvář skutečnému, živoucímu a nebezpečnému soku.

Stana se probudila ze svého zadumání.

„Ženské srdce.“ Jako by jí to teprve nyní dolehlo k sluchu. „Konvalinky. Chuť malinové šťávy. Podstata sněhu. Studené a měkké jako peří. Myslím totiž — mé vlastní srdce.“ A tiskla si ruku k hrudi.

Proboha, cožpak milovala tohoto — Alberta?

Co nyní učinil, to učinil. Přistoupil k ní lehkým, tanečním krokem a políbil ji na čelo.

„Ano,“ pravila Žofie Nestroidesová, jako by sama sebe chtěla přesvědčit, „vždyť je to má dcera.“

„A tamto,“ řekl jsem rozhorleně, „ten pokořený, ten poddaný a znásilněný, to je váš syn!“

„Jen ať ho znova a ještě více znásilní,“ odpověděla drsně.

Ondřej stál u dveří, pokorný a tichý jako potrestaný pes.

Toho dne byly k čaji připraveny jemné a křehké cukrovinky všemožných tvarů. Byly tam věnečky, měsíčky, hvězdy i srdce. Bral jsem si a jedl — stále jen měsíčky, hvězdy a věnečky — ale ani jediné srdce. Všechna srdce jako by byla jen pro Alberta. Sytil se jimi, cpal je do svých propadlých úst, do toho blátivého území, v němž se kejklířsky pohyboval našedlý, svraštělý jazyk. Bílý jazyk, podobný obrovskému, vypasenému červu. A čaj byl zlatý jako Staniny vlasy.

Když jsme skončili tyto obludné hody, při nichž jsem mlčel jako zařezán, při nichž jsem se chvěl vnitřním, skomíravým zklamáním, odešel jsem domů. Nikdo mě nezdržoval. Nikdo mě nešel vyprovodit.

Ještě se ani nezačalo stmívat.

Obraz

Na nábřeží jsme vystoupili z tramvaje, ale Ondřej stále ještě mlčel. Na nároží Štítkovy ulice jsem se ani nepokusil odbočit k domovu, věděl jsem, že má v úmyslu vésti mě dál, ukázat mi něco, co mi už jednou toužil ukázat, ale neodvážil se.

Měl přerývaný dech, ústa pevně semknuta, klobouk posazen hluboko do čela. Patrně byl připraven plakat. Už jednou jsem spatřil jeho slzy, nebylo mi to nic nového. Nemohl jsem si pomoci, od včerejška jsem jím dokonale opovrhoval. Té žalostné prohry, té otrocké poslušnosti! Snad bych byl i schopen selhat ve svých dobrých úmyslech, ale byla tu ještě Stana. Stana! Pro tu jsem byl ochoten krýt svými rameny ještě tisíc takových ubožáků, jako byl Ondřej. Ještě tisíc jiných náměsíčných, nespolehlivých ubožáků. Proti všem měsícům a hvězdám, proti celému zvěrokruhu, proti celému peklu příšer, bláznů a Albertů.

Zastavili jsme se před výkladní skříní Graupnicovy galerie. On se před ní zastavil. Vytáhl kapesník, otřel si o něj ruce, posunul si klobouk do týla, vztáhl proti hladké oblině skla chvějící se ukazovák.

„Vidíš?“

Nevěděl jsem, co jsem tam měl vidět. Obrazy. Rozumím snad obrazům? Přivedl mě sem, aby mě poučil o umění, v kterém jsem se nevyznal? Připravit mě na příští klání s Albertem? Nesmysl! Takhle jsem si to nepředstavoval. Čtvrté kolo začnu jinak, po svém. Už ne fleret, lehkonohá čtverylka na parketách, ale klacek, pořádný klacek, svaly a srdnatost, ne tucet odpočítaných zásahů, dvorný pozdrav při sňatých kuklách, ale život nebo smrt. Byl jsem uražen, mám práva volit zbraně.

„Dívej se dobře. Tam vzadu, víš? Není tam dobře vidět, ale přece. Nu tak, jenom se dívej. Co tomu říkáš?“ Ne už jenom jeho prst, ale celý se chvěl jako osika.

Teď jsem už věděl, co mi ukazuje. V pozadí, mezi dvěma nevinnými krajinami, visel obraz v honosném zlatém rámu. Olej. V jakési temné místnosti u stolu plného lahví a sklenek (jedna z nich byla převržena) seděl pán v černém oděvu se žlutou, povadlou tváří, s vystouplými lícními kostmi, jednou rukou si opíral kostnatou bradu, druhá mu bezvládně visela v klíně, vpadlýma, uhrančivýma očima, podkreslenýma fialovými stíny, se díval před sebe na podlahu, na níž ležela útlá dívčí postava tváří k zemi, s rozpuštěnými vlasy, prsty křečovitě zaťaty do země. Byla úplně nahá, v zádech jí vězela dýka až po rukověť, která se zlatě leskla, po týle jí stékala stružka krve, pod tváří tvořila rudou kalužinu. Bylo to hnusné.

„To maloval on!“ vykřikl jsem pohoršeně.

Polekal se. „Co to povídáš? Kdo že to maloval? Albert? Ne, já nevím, kdo to maloval, není to vůbec podepsané. O to tu nejde. Chci vědět, co tomu říkáš. Jak to na tebe působí. Jak to na tebe působí, řekni!“

„Jak to na mne působí. Všechno se ve mně bouří, když o to jen zavadím očima. Je-li to nějaké umění, pak nechci vůbec nic vědět o tomto umění. Sprostý sadismus, nic jiného. Ten, kdo to maloval, je sám ve svém srdci vrah. Nejhorší všech vrahů, zbabělec, který by rád zabíjel z rozkoše zabíjet. Sám to nikdy neudělal, neodvážil by se, vraždil tedy v myšlenkách, vraždil svou představivostí. Nestvůra, která by ráda viděla téci krev. Ženskou krev, krev něžného ženského těla. Nevymlouvej mi to, nikdy mi to nevymluvíš.“ Horlil jsem, zapomněl jsem mu pohlédnout do tváře. Pak jsem se podíval upozorněn jeho mlčením. Byl opět bledý jako papír, jako včera, když ho Albert udeřil.

„Pojď,“ blekotal zdřevěnělým jazykem. „Pojď, nemáme tu již co dělat. Jen jsem ti to chtěl ukázat.“ Potácel se. Chtěl jít, ale nevěděl kam. Musil jsem ho vléci.

Nepršelo, nesněžilo, ale obloha byla pochmurně šedá. Blížilo se ono nepostižitelné stmívání, jímž mračný podzimní den se zvolna mění v noc. Tytéž mraky, které pluly nad městem, roztřepené baldachýny mračen, jsem cítil plout ve své duši. Věděl jsem již, kdo je to vlastně Ondřej, právě mi odhalil posledního ze svých ďáblů, nejhoršího ze všech. Nemusil mi již nic povídat, a přece mluvil. Mluvil, poněvadž musil. Ve své žalostné obnaženosti, ve své pokorné, ale nedojímavé ubohosti.

„Byl bych tak rád, byl bych ti tak vděčen, kdybys mě dovedl domů.“

Otočil jsem se s ním, jako by to byl nikoli živý člověk, ale panák z hadrů, bez kostí a tepla. Vraceli jsme se klopýtavě po nábřeží, on klopýtal, a ne já, přešli jsme však na druhou stranu, k řece, ani za nic bych byl nechtěl jít ještě jednou kolem toho obludného obrazu.

„Právě tak jako teď ty,“ začal tiše a smutně, „díval jsem se jednou na onen obraz. Nikdo mě k němu nepřivedl, šel jsem po nábřeží sám. Je tomu přibližně dva měsíce. Zastavil jsem se před Graupnicovou galerií, a ten obraz jsem tam objevil. Tenkrát nebyl ještě tak ukryt v pozadí, byl vyvěšen na nejčelnějším míst. Upoutal mě. Rozumíš? Upoutal mě svou krvavou hrůzou, tím svým voláním po vraždě, zhuštěnou smyslností. Víš, zhuštěnou smyslností, představou té nejzvrhlejší možné rozkoše, nejúžasnějšího naplnění mužské touhy. Oči jsem od něho nedovedl odtrhnout.“

„Oči jsi od něho nedovedl odtrhnout,“ opakoval jsem po něm trpce.

„A jak jsem tam tak stál,“ pokračoval, nevšímaje si mě, „ucítil jsem v zádech něčí pohled. Ohlédl jsem se a spatřil jsem ho. Víš už asi, kdo to byl. Nikdy jsem ho předtím neviděl. Otřásl jsem se ošklivostí, byl mi právě tak odporný, jako je tobě. Ale on se na mne usmál. Dotkl se klobouku a pozdravil. Nejsem nikdy nezdvořilý, stejně slušně jsem mu odpověděl. Zeptal se mě, co mě v té výkladní skříni tak zaujalo. Pověděl jsem mu to. Docela bezelstně a poctivě jsem mu to pověděl. Nezdálo se mi, že by v tom bylo něco zlého. Pak se mi představil. Šel jsem domů a on se mě zeptal, smí-li jít kousek se mnou.“

Mlčel jsem, musil jsem dávat pozor na cestu, poněvadž jsem vedl člověka, který vůbec nevěděl, kde je a kam kráčí.

„Povídal mi: To vaše zaujetí pro ten obraz vás prozrazuje. Rozumíš? Řekl mi, že mě to zaujetí pro ten smyslný obraz prozrazuje, a přitom se na mne hluboce zadíval svýma strašnýma očima. Krev mi ztuhla v žilách, věděl jsem, že má pravdu. Pak mi povídal, že velmi často chodí na nábřeží okolo toho obrazu a dává si pozor, kdo a jakýma očima se na ten obraz dívá. Našel prý už jich mnoho takových, jako jsem já, ale žádný z nich nebyl prý tak upřímný, aby se k tomu přiznal. Je nás prý patrně celá armáda a všichni jsme si něčím podobni. Svou chlapeckou něžností, svou beránčí mírností, smyslem pro čistotu a úpravnost, očima bez plamene, pletí bez ruměnce. A jaké mám vlastně ruce? Ukázal jsem mu je. Útrpně pokýval hlavou. Ano, to jsou ty pravé ruce. Není prý jen malíř, který si všímá práce jiných malířů a rozumí jim, ale také trochu filosof. Obíral se takovými věcmi, jako je lidské nitro.“

„Poslyš,“ přerušil jsem ho, „proč jsi vlastně tenkrát, když jsem byl u vás poprvé, schoval ruku s prstenem, jakmile jsi zjistil, že je s tebou nespokojen?“

Odpověděl bez otálení. Proto, že mu Albert kdysi nařídil, aby se nikde nechlubil se svou láskou k rubínům. Rubíny, to je prý krev. Když jsme již takto utvářeni, máme se aspoň se svými nízkostmi tajit.

Nyní jsem si zas já jednou těžce povzdechl. Bylo to příliš hrozné. Ale ještě jsem nevěděl — byl už takový, nebo ho takového Albert udělal? Poznal se, nebo byl jen přesvědčen tím bídákem s kalnýma očima? Teď jsem už začínal tušit, v čem mám za ním stát. Je to těžký úkol, zachraňovat někoho před ním samým.

„Zbavíš se Alberta!“ řekl jsem přísně.

Bolestně se usmál. „Zbavit se Alberta! Jak bych to mohl udělat? Našel si cestu k matčině srdci. Stana mu bezmezně důvěřuje. Stana je slepá a nevidí. Matka je pomatená, a kdyby tušila, — nebo snad tuší? — že tento muž je jejím tajným přívržencem, pomocníkem v jejím smyšleném díle zmaru — tím více by k němu lnula. Někdy mi připadá, jako by se spolu byli smluvili, jako by se byli už proti nám spikli. Nikdy není klidnější, nikdy není šťastnější, než když přijde on. Sám jsi toho byl častokrát svědkem, jak byla vyrovnaná, jak byla spokojená v jeho společnosti. A ty si myslíš, že kdybych Albertovi nařídil, že k nám nesmí chodit, že by mě poslechl. Nebo si dokonce myslíš, že bych se odvážil mu to nakázat?“

„Ten chlap tě zřejmě ovládá. Ovládá tě svou vůlí, svým ďábelským pohledem. Jdi na policii. Oznam tam celý ten případ. Přiznej se, v čem tě ohrožuje.“

Podíval se na mne s nesmírným úžasem. „Cožpak on mě nějak ohrožuje? Jak by mě mohl ohrožovat? K ničemu mě nikdy nesváděl. Chová se ke mně jako zkušený muž k nezkušenému. Čte v mém nitru jako v otevřené knize.“

„Nevěř mu, je to špatný vykladač, čte záměrně jen věci zlé. Proč jsi mu vůbec kdy uvěřil?“

„Počkej,“ řekl klidně a střízlivě. „Takhle bychom se ke konci nikdy nedostali. Musíš mě nechat vyprávět všechno soustavně.“

Umínil jsem si, že ho nechám mluvit podle libosti.

„Povídal mi tenkrát, že nemám být proto sklíčený. Všechno, co jsme, my lidé, je souhrn nesčetných dědictví. Souhrn všech zálib a ctností a protichůdností, hříchů a vábení, jimž podléhaly a s nimi bojovaly již všechny ty tisíce a statisíce před námi, jejichž krev koluje v našich žilách. Nikdo na světě není ničím vinen. A pak se mě zeptal, čím byl můj otec a jaké měl zájmy. Tak jsme se dostali na hvězdy, na osud a na zelenou sílu docházejícího měsíce. Všechno jsem mu to pověděl.“

Přešli jsme most a kráčeli po Újezdě k Malostranskému náměstí. Potkávali jsme chodce nebo nepotkávali, kdožpak to ví? Byli jsme příliš zaujati svou věcí, abychom si mohli všímat svého okolí.

„Pověděl jsem mu to všechno, poněvadž se o to velmi zajímal. Nemluvil jsem s ním jako s přítelem, ale jako s lékařem. Byl takový těžký a starý, pozorný a taktní. Tvrdil, že se narodil ve znamení Býka, ale že jeho síla vězí v jeho vůli. Má vůle tolik, že ji může rozdávat. Nabízel mi, že by mi dopomohl vypěstovat si také trochu podobné vůle. Protože vůle, to znamená také sebeovládnutí. A pak se ptal zevrubně na mou sestru. Vysvětlil mi, že má také sklon k hudbě. Kdyby se nebyl stal malířem, snad by byl druhým Beethovenem. Nic na světě na něho tak nepůsobí jako dobrá hudba. A mohl-li by mou sestru slyšet někdy hrát.“

„Já vím,“ řekl jsem mu stísněn, „a ty sis pomyslil, proč bych mu nedopřál slyšet ji jednou hrát? Ale můj ty bože, jak jsi to mohl udělat, pozvat ho do své rodiny, pozvat ho někam, kam jsi dosud nikoho nepozval? Tady rozhodla jeho vůle, ne tvá! Cožpak sis z toho nedovedl vyvodit poučení?“

„Nedovedl. Ale poslyš, vždyť ty ještě nic nevíš. Albert začal tedy chodit k nám do rodiny. Chodil k nám nejdříve zřídkakdy, pak častěji. Teď tam bývá už skoro každý den. A když jsem nemocen, bývá vždycky při mně. Neopouští mě, říká, že mou chorobu studuje. Až jí přijde na kloub, že mě z ní vyléčí.“

„Tak vidíš, jaký jsi,“ vyčítal jsem mu nemilosrdně. „Máš už jednoho lékaře, proč jsi chtěl mít dva? Není to moudré, přecházet od lékaře k lékaři.“

„Nejhorší ze všeho je,“ pravil umdlen, „že když jsem nemocen svou měsíčnou chorobou, když cítím nárazy příboje až u svého sténajícího srdce, ztrácím vědomí své osobnosti. Nevím vůbec, co se se mnou děje. Tento stav je tak strašný, že si to nedovedeš ani představit. A v poslední době se to notně zhoršilo. Víš, připadá mi, jako by ten druhý ve mně, ten temný, nade mnou nabýval stále větší moci. Jako by mé podvědomí ve mně sílilo a rozkazovalo mi spáchat nějaký neodpovědný čin. Uprostřed nemoci, to podléhání té drtivé síle je zvláštní, nepředstavitelnou rozkoší. Cosi se uvolňuje a cosi se vzdouvá. Nepředstavitelný pocit svobody. Konec marných zápasů, konečně někdo vyhrává, ze dvou znesvářených bytostí se stává jedna, dokonale vyvážená. Ale když nemoc mine, přichází děsný stud. Něco takového, jako bys byl hýřil, piják a oddával se divokému opilství. Vystřízlivění je obludné. Nejlepší by bylo nikdy se už neprobudit.“

„To je nejhloupější možné řešení,“ poučoval jsem ho nejapně.

„Poslední záchvat byl dosud nejtěžší ze všech. Proto jsem se konečně odhodlal zavolat tě na pomoc. Teď už víš všechno. Včera jsem ti to opět řekl: Neopouštěj mě. Buď při mně, až to zase přijde. Nenechávej mě samotna s Albertem. Přijde to již brzy, ty to víš, měsíc přichází k úplňku za čtyři za pět dní.“

Pak jsme šli už mlčky až ke Klárovu. U stanice elektrické dráhy jsem se zastavil, chtěl jsem se s ním rozloučit.

„Dále snad už půjdeš sám,“ řekl jsem mu, ale srdce se mi svíralo. Byl jsem tak blízko Stany! Vlastně jsem byl rád, když mne vyzval, abych ho doprovodil až k zahradní brance. Nebo, je-li mi to jen trochu možné, až domů.

Pokrčil jsem rameny — bylo v tom kousek pokrytectví — a opět jsme vykročili. Přemýšlel jsem. Albert je ovšem padouch, ale usvědčit ho by bylo opravdu těžké. S tou policií to byl přece jen holý nesmysl. A možná, že přece vedle mne kráčí jen nebohý chlapec a trudí se bolestnými dohady, které se vůbec nezakládají na pravdě. Do Albertových osidel byl lapen jen čirou náhodou. Kdyby se s ním byl nesetkal, neblahý obraz by byl vymizel z jeho paměti. Nebo by se tam byl přece jen vracel? Znovu a znovu by se tam vracel, aby sytil svou úchylnou fantazii? Je to dítě podivínského otce a choromyslné ženy. Stana je od narození slepá — proč je slepá? Je snad na scestných předtuchách Žofie Nestroidesové přece jen něco pravdy? Není její šílenství jen nestvůrně zdravým rozumem? Nedovedl jsem si odpovědět na žádnou z otázek, které se mi rojily v hlavě.

Zpuchřelá branka zakvílela ve svých veřejích. V domku pod hvězdárnou opět svítilo světlo. Jako včera — jako kolikrát — bylo to tak silné. Přepadla mě nepřekonatelná touha vidět Stanu. Aspoň uvidět Stanu, anděla mezi všemi těmi poznamenanými smrtí, potácejícími se v nemoci svých přeludů.

A tu jsem ji najednou spatřil. Stála před námi, bílá a černá. Její šaty byly světlé a svítily tmou, ale halil ji dlouhý černý plášť. Ondřej mě zachytil za ruku.

„Nechoď až k nám,“ prosil mě horečně, „nejsou na tvou návštěvu připraveni. Nečekají tě. Je to vždycky trochu trapné, přijít nepozván.“

Pomyslil jsem si hořce, že Albert může přijít nepozván.

Teď jsem již chápal, proč tu Stana stojí tak sama. Z mračen se vyhoupl měsíc, nedorostlý, neduživý měsíc s kyselou tváří a hned zase zašel za novým mrakem, ale několik jeho paprsků prosvítalo skrze páry, byly to tenké zlaté struny, někdo na ně snad hrál, a Stana slyšela tu melancholickou hudbu. Opírala se o strom a měla hlavu nakloněnu, jako by poslouchala. V tom smutečním přítmí, probodeném jen několika strunami jasu, byla nesmírně krásná.

„Vidíš, jaká je krásná,“ šeptl jsem mu do ucha, „a ty bys ji chtěl zabít.“

„Zabíti!“ vykřikl v nepopsatelném zmatku. „Ty ses, příteli, zbláznil!“

Oddělil se ode mne, snad smrtelně uražen, a spěchal k sestře. Vztáhla k němu paže. Slyšela ho tedy přicházet. Jemu naslouchala, jeho známým, milovaným krokům.

Viděl jsem ještě, jak se objali. Políbil ji žíznivě, jak bratr sestru nikdy nelíbá. Odvrátil jsem hlavu. Když jsem se zase ohlédl, již tam nebyli. Šel jsem pozpátku k zahradní brance. A pak jsem ještě chvíli stál, tak dlouho, až jsem spatřil, jak se rozžehlo světélko ve věži, světélko nad ochozem. Přišla tam sama, nebo tam přišli dva? V Ondřejově komůrce byla dále tma.

Prchal jsem odtamtud s divokým zmatkem v duši.

Vždyť to je všechno nesmysl, čeho jsem se domýšlel. Miluje ji, jak by ji mohl zabíti! A nevěděl jsem v té chvíli, co je vlastně horší, to první, nebo. to druhé. Teď se zas mně chtělo usnout a nikdy se neprobudit.

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání Zániku městečka Smaragdového příboje z vydání z roku 1962. Uvídáme zde relevantní část vydavatelské poznámky tištěného vydání:

(...)

Torzo romaneta „Smaragdový příboj,“ na kterém Havlíček pracoval bezprostředně před smrtí, vydal z pozůstalosti Karel Polák roku 1946 (v nakladatelství Václava Petra) v knize téhož názvu spolu s přetiskem „Komtesy Camilly“, „Útěku z civilizace“ a „Kamenného orchestru“.

Naše vydání Havlíčkových delších novel vychází textově ze zmíněných posmrtných knižních edic.

V textu jsme odstranili drobná nedopatření a provedli jsme nejnutnější pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Ondřej

Měsíc v úplňku

Hvězdárna

Ve věži

Albert

Bezměsíčné noci

Příboj se blíží

Obraz

Ediční poznámka