HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novela Synáček, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

SYNÁČEK

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Synáček

Podle souboru Smaragdový příboj z roku 1962

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

I

Mladý Skála zdědil po otcově smrti pěkný statek nad městečkem, a k tomu ještě lom, který zásoboval štěrkem silnice celého okresu. Neměl bratří ani sester, s nikým se nemusil dělit, vesele užíval svých peněz a své volnosti, aniž mu v tom matka, statná selka, překypující energií, nějak bránila. Anna Drábková byla jedinou dcerou z cihelny, jedinou proto, že jí všichni sourozenci zemřeli, peněz tam bylo také habaděj, notně se jimi však skrblilo. Její matka byla rovněž vdova, s energií poněkud utajenou, ale tím účinnější — o nějaké veselosti nebo volnosti se u ní nedalo vůbec mluvit. Skála byl pyšný a výbojný chlapík, který si potrpěl na úpravnost, to se o Anně také nemohlo říci, ta byla, chudinka, jako pometlo a pořád umouněná a rozcuchaná. Jak by ne, matka ji honila z práce do práce od rána do večera. Pak ovšem není divu, že se dávaly hlavy dohromady a od úst k ústům šla všelijaká ponurá proroctví, když začal Antonín Skála z čista jasna chodit předlouhou cestou od statku k cihelně, z jednoho konce městečka na druhý. Jenže jaképak kroucení hlavami a jaképak předpovědi, obě matky vdovy známosti přály, snad k ní dokonce samy daly podnět, kdožpak ví — inu, tak už to je na světě, kdo má hodně, touží mít ještě víc. Než se kdo nadál, byla svatba.

Však se také tentokrát žádná ze zlých předpovědí nesplnila, totiž nesplnily se v tom smyslu, jak byly roztrušovány. Nedošlo k nevěře, nedošlo k svárům a k rozvodu, přece jen však přiklusalo neštěstí, jenže z jiné strany, než bylo očekáváno. Jednoho dne si veselý mladý Skála cestou z hospody trochu popletl směr, a ráno ho našli pod jeho vlastním lomem s rozbitou lebkou. A tak se stalo, že se Toník Skálů narodil jako pohrobek za několik týdnů po pohřbu svého otce a že byl vychován jen samými ženami, což mělo, rozumí se, značný vliv na jeho povahu. Energické babičky i neenergická matka ho rozmazlovaly, každá po svém. Vyrůstal v bujného a sobeckého klacka, v kterém bylo ke všemu pochlebníky a čeledí živeno vědomí, že se jednou stane neobmezeným pánem dvojího bohatství.

*

Bílý přízemní domek u cihelny byl vlastně také tak trochu selským stavením. Na dvoře se procházely slepice, krůty a perličky, v chlévě chrochtal vepř, u boudy zíval na řetěze starý neškodný pes, na dlaždicích síně bylo vždy hojnost nášlapků červeného bláta a slepičího trusu. Hlavní slovo tu ovšem vedla babička Drábková, Toníkova matka tu byla čímsi jako služkou. Vlastně byla až poslední v řadě, protože děvečka Amálka byla mnohem starší a musilo se s ní počítat, také na ni bylo mnohem větší spolehnutí. Po pravé straně síně byla prostranná, vzorně čistá kuchyň, po levé dva po pansku zařízené pokoje. V prvním z nich spali všichni tři, babička, Anna Skálová i Toník. Svět cihelny byl od domu oddělen zchátralým tyčkovým plotem, který dosud stál jen proto, že si nikdo nedal práci s tím, aby jej vyvrátil, rozštípal a spálil.

Rozježděným úvozem chodili podle tohoto plotu do práce cihláři. V domě neměli co pohledávat, babička Drábková věděla vždycky sama, kdy a čeho je zapotřebí, přes tu chvíli si uvázala pod bradou černý vdovský šátek, odznak své moci, a odběhla do cihelny zadem kolem záchodu a kurníků. Někdy se vrátila dopálená a červená jako kokeš, mlátila vším, co vzala do ruky. Amálka se usmívala a říkala Toníkovi nahlas, jako by tu ani babičky nebylo: „Tam zas bylo boží dopuštění! Panenko Maria, tam bylo dopuštění!“ Babička byla ostatně na svou vzteklost hrda, pranic jí nevadilo, že se před ní o této vlastnosti mluví.

Byla to zvláštní babička, zamračená a nevlídná, nuzně vypadající babička, potkat ji cizí, nabídl by jí almužnu. Amálka neměla nikdy tak ošumělou sukni, tak spravovanou zástěru, nebyla by vzala na nohy takové rozbité mužské křápy, perka, která tu zbyla ještě z dědečkových časů. Ruce měla drsné a hnědé jako cihlářská hlína, nos tenký, dlouhý a červený, neustále měla rýmu, ale to byla také její jediná nemoc, jinak byla zdráva jako buk, či spíše jako sukovaté, tvrdé a vyschlé poleno. Ani s Toníkem se nedorozumívala úsměvy. Milovala ho, to ano, a rozmazlovala ho, ovšem, nikoli však hýčkáním a hlazením nebo vyprávěním pohádek, nýbrž plněním všech jeho vyřčených i nevyřčených přání. Bůhví jak to ta babička dělala, že byla vždycky na místě, když Toník po něčem zatoužil. Matka se s ním hrdlila, ne z lakoty, ale protože neměla žádných práv, neodvažovala se cokoli koupit, cokoli zařídit. Babička se jen tak mihla kolem, zaslechla — neslibovala, netěšila, ale druhý den to Toník měl, ať již to byla šavle, čáka nebo houpací kůň, kuše z šindele nebo indiánský štít. Houpací kůň se našel na půdě, šavle a čáka se koupily, kuši a štít vyrobili cihláři. Toník měl totiž ve svém útlém věku ponejvíce válečné sny. Když se to tak veme, babička byla štědrá k Toníkovi jen proto, že znala ten jediný způsob, jak si získat jeho srdce. Triumfovala tak nad vlastní dcerou, jíž pohrdala a již pronásledovala podivnou a nepochopitelnou záští.

Ach, ta Anna Skálová! Byla, jako by své matce z oka vypadla, tatáž vychrtlost, tatáž snědost a dlouhý červený nos, co měla navíc, to byla pokora, napsaná do všech měkkot vyhlazené tváře. Chudák Anna! Musilo to s ní dopadnout tak, jak to dopadlo, když všechen vzduch kolem ní vydýchala stará Drábková a když se narodila s duší svého otce, který byl lenoch, hlupák a bačkora. Je docela možné, že tvrdost a houževnatost její matky vznikly teprve po zkušenostech manželství, pod tíhou úkolů a odpovědností. Potom se ovšem dcera musila stát obětí téhož zpětného procesu. Nebo spíš byla Toníkova babička ve své podstatě mužem, zotročujícím, jako bývají někdy muži, a její odpor k poddajnosti a bezbrannosti byl jen opovržením k slabšímu pohlaví.

*

Na kopečku nad cihelnou byl starý hřbitov, na kterém se již dávno nepohřbívalo, kolem hřbitova se táhla bídná cesta od města k lesu, v hlubokém příkopě podle ní tekla a bublala stružka i za nejparnějšího léta. Tam, kde odbočoval úvoz k cihelně, byl ve stráni nad příkopem zasazen kámen s plechovým obrázkem Nejsvětější Trojice. Bůh Otec měl na něm modrou sukni, Bůh Syn červený plášť, a nad nimi se vznášela bílá holubička s rozpjatými křídly — Bůh Duch Svatý. Tento kámen a babička nakazovaly Toníkovi: „Až sem, a dál ne!“ V městě bylo nebezpečno, jezdily tam povozy, malý chlapec se mohl snadno dostat pod kola, byla tam spousta cizích dětí, jimž nebylo radno důvěřovat. Na druhou stranu, do polí, byl prostor bez ohraničení, tam bylo všude daleko, na všechny strany dolehl zvučný babiččin hlas, nebylo kam se ztratit. Nikde nebyla řeka, strouha nebo rybník, kam mohou malé děti spadnout a kde se mohou utopit.

Každého jara se sesula u starého hřbitova část stráně do cihlářského úvozu a s balvany se vykutálely z útrob kopce i lebky a hnáty. Když si Toník po prvé přinesl takový podivný nález do stavení, matka vřískala a Amálka se křižovala, ale babička zabalila lidské kosti mlčky do novinového papíru a odnesla je zpátky, někam do houštiny zimostrázového křoví, vroubícího hřbitov. Po jejím návratu si musil Toník důkladně umýt ruce.

Vlastně se ho to ani tuze netklo, takové hrůzy. Nový, živý hřbitov nebyl od cihelny daleko, jen přes jedno úzké pole na druhé straně cihelny. O Dušičkách to bývala hotová iluminace, večer plný vzrušení, když obloha krvavě hořela odleskem tisícerých svic. Za hřbitovní zdí hnily zbytky kytic a věnců, úlomky starých rakví, co se tam Toník nahrabal, v tom strašlivém smetí, zlákán pestrostí stuh a vadnoucího kvítí v naději, že najde něco víc než nějaký zrezivělý hřebík nebo uzel pokrouceného drátu — ovšem, aby babička nevěděla! Jeden dobrý význam to pro Toníka mělo, tohle tykání s mrtvými věcmi, nikdy se nebál duchů ani čertů ani strašidel, ač se o to Amálka, která byla někdy zlomyslná, přičiňovala ze všech sil. Její historky na něho nepůsobily, to spíše na matku, která si při nich zbaběle zacpávala uši, ale zakázat je Amálce nesměla, protože babička Drábková se potajmu radovala z jejích... muk. Toník, který brzy vystihl situaci, se radoval s ní, hlasitě, bláznivě, s krutostí zdravých a neohrožených — pranic si nedělal z matčiných slz.

*

Babička Skálová, to byl soupeř v lásce, babička Drábková s ní podle toho zacházela, ale ctila ji, to se musí říci, jako ctila všechny lidi, kteří dovedli trvat na svém a rozmnožovat jmění. Nesměla mít Toníka příliš mnoho, ale její právo na něj nesmělo být zcela pomíjeno. Vlastně byla příprava k návštěvám u babičky Skálové tím nejhorším na světě. To bylo drhnutí, prohlížení krku, uší, to bylo strojení, těsnání do krunýře svátečních šatů, zapínání těžkých knoflíčkových bot! Nikdy se to neobešlo bez breku. Babička Drábková byla k takovým nářkům naprosto nevšímavá, znala je, věděla, že za nimi vězí slepý vztek. Ještě naškrobený límeček s mašlí! Ještě sametovou čapku s červenou chocholkou! Když šla s Toníkem Amálka, nebylo aspoň kázání. S Amálkou si babička rozuměla bez dlouhých slov. Ale když s ním šla matka! „Ne abyste do něho lily kávu horkou jako louh! Ne aby tam lítal jako ďábel za telaty nebo za hříbětem! K večeři budete doma. A pozor na lom!“ Lom měl pro babičku Drábkovou význam osudu. Co se stalo jednou, mohlo se stát i po druhé.

Obyčejně se šlo do Skálova statku v sobotu odpoledne, zřídkakdy v neděli. Jen za velmi vzácných příležitostí směl Toník u hoření babičky přespat.

Hoření babička — ano, časem se to vžilo, zrovna tak jako dolení babička, ač to nebylo tak zcela oprávněno. Statek ovšem ležel nad městečkem, nad potokem, na stráni, ale tam v tu stranu se krajina skláněla, cihelna měla docela jistě vyšší polohu. Nu, na tom konečně nezáleží, snad ten titul ospravedlňoval aspoň ten nešťastný lom, který trčel nad statkem jako obrovská, vykotlaná stolička. Z dálky se k němu statek zdál být jakoby přilepen, ale to byl ovšem klam, za ním byla ještě stodola, kde se Toník vozíval na žentouru, pak strmá pěšinka, vroubená lískovými keři, a pak teprve začínal lom. Statek sám vypadal nesmírně pohostinně: travnatý sádek, bílá brána do dvora, stavení se štítem, s vysokou doškovou střechou, s lomenicí, nad kabřincem růžová skleněná koule. Babička vypadala ještě pohostinněji. Tváře s kropenatými ruměnečky jí přetékaly, ruce měla neustále jakoby zamoučené, v chůzi se kolébala, byla malá a tlustá. Ale oči jako ostříž.

Jediným pohledem Toníka prozkoumala a zjišťovala nedostatky. „Copak že máš natrženou kapsu? Moc dobře ti to nespravili. A knoflík ti visí — vypadá to, jako by o tebe nedbali. Jsi hubený, málo tě krmí. Pojď, káva je uvařena. Upekla jsem bábovku.“ Všechny tyhle kritiky si hoření babička směla dovolit, protože byla bohatá. Vůbec se na ně neodmlouvalo, samozřejmě, neprotestovala-li hubatá Amálka, tím spíše neprotestovala snacha Anna.

Když Toník vstupoval do veliké selské světnice, odplížila se čeládka, která tam jinak měla domovské právo — taková k němu byla ve statku úcta. Na jednom místě se podlaha trochu houpala, když se stoupalo na to prkno, všechny hrnečky v polici vesele zacinkaly. Židle stály kolem stolu připraveny, jako by vyčkávaly. Z kávy se na plotně kouřilo. Bábovka byla nakrojena. Někdy ležel na polici talíř s pláství, jíž prosakoval med. Na podzim byla jablka a hrušky. Švestek stačilo jen si v sádku natřásti. To bývalo někdy bolení! Dolení babička měla aspoň důvod se chmuřit. Také se vzkazovalo, že to či ono se už víckrát nesmí opakovat, ale vzkazy nebyly míněny vážně, nikdy nebyly vyřizovány.

Ve Skálově statku, v otcovském statku, by bývalo patrně lépe žíti. Nebylo to osudné nedorozumění, že spadl s lomu tatínek, a ne maminka? Chlévy vydechovaly hutnou vůni — Toníkovi nikdy nepřipadlo, že by to měl být zápach. Kočka se slunila na okně nebo na židli, nebo si olizovala na peci packy, koťata si hrála s jejím ocasem. Babička Drábková nemohla zvířata ani cítit, proto byl chudák Alik neustále přivázán. A cožpak když se z jara zpod pece vyhrnula kůzlata! V sádku stál na osmi nohách včelník a hučel a bzučel a zpíval. Nebe tam bylo modřejší a mléko sladší. Lom, hnědý a starostlivý, v pozadí hlídal jako kulisa, nad ním černý, jehličnatý les. Někdy tam vybuchovaly dynamitové patrony. To pak Toník ostražitě stál a naslouchal. Jedna — dvě — tři — a kamení se kdesi začalo sypat, jako když prší.

Nad lomem rostly huňaté modré hadince — půvabné, tak půvabné — ale Toník tam nahoru nesměl. Ani na svah stráně, kde zrály červené jahody a kvetly šípkové růže. Protože — v tomto bodě se shodla přikázání obou babiček. Pod lomem bylo jedno místo — ne, nebyl to pomník, byl to jen kámen, na něm byl namalován vápnem bílý kříž. Před pěti lety to byla ještě stěna skály. Stříleli a ťukali kladívky jenom okolo, a tak jej vlastně vytesali. Nyní tu stál osaměle uprostřed udusaného prostranství mezi hromádkami štěrku, kolem něho drnčely po úzkých kolejích železné vozíky.

*

Možná, že dolení babička byla nábožná, možná, že nebyla. Dbala toho, aby Toník před spaním pod vedením své matky odříkával nenáviděné a nudné modlitby, ale sama se jich neúčastnila. Nechodila v neděli do kostela, patrně jen proto, že šetřila své jediné sváteční šaty. Celá její zbožnost záležela v tom, že na svatého Marka, když jarní procesí vyšlo do polí, ozdobila koštětem květin obrázek s Nejsvětější Trojicí. To však mohla být pouhá zchytralost, měla také nějaké pole, snad se tak snažila podplatit Pánaboha. Toník měl v ten den stejně jakýsi pocit vlastnické pýchy. „Tohle jsme mu dali!“ Myslil babiččin dar obrázku. Drže se oběma rukama planěk chatrného plotu, díval se s výrazem povýšeného mecenáše na pomalý, pokorný průvod se smeknutými klobouky a s korouhvemi, jak se táhne vzhůru podle starého hřbitova.

Hoření babička chodila do kostela každou neděli, upjatá do zelené sametové jupky, na hlavě šátek z měňavého hedvábí, v rukou modlitební knížku v kostěných deskách. Po mši se vždycky v domku u cihelny zastavila, širokých sukní byla plná síňka, plná kuchyň. Anna Skálová jí přeuctivě nabízela židli, kterou, dřív spěšně otřela cípem zástěry — docela zbytečně, poněvadž v Amálčině království nebylo špíny ani prachu. Její úsluha byla přijímána se samozřejmostí, bez díků, bez pokynutí hlavou — tak se to patřilo, byla to jen hloupá Anna, co s ní. A babičky seděly proti sobě, kdežto Anna rozpačitě stála. Nejdůležitější byl Toník, k tomu se vlastně přišlo. S rukama za zády očekával vážné a pomalé otevření kapsáře — vždycky tam něco pro něj bylo, jablko, hrst křížal, marcipánové bobky. Nebyl mlsný, ale potrpěl si na tyto pozornosti.

Dolení babička vyprovázela hoření jen na práh, dál, až na rozcestí nebo až na roh ulice, šla s ní Anna se sklopenou hlavou, celá se tetelící nejistotou a snahou zachovat se. Posmrkávala, drmolila, vrtěla se, chichtala — babička zůstávala důstojná a odměřená. Amálka se těchto obřadností neúčastnila nikdy — nebyl to její obor.

*

Toník nikdy nezastonal. Jeho zdraví bylo babiččinou pýchou, jako by ho byla ona porodila. Když přišel zvenčí s mrazivou osutinou na tvářích, vymáchaný v rose, zpocený po honičce za cizím klukem, za toulavým psem, a Amálka, která věřila v nemoci, se ho pokusila kárat, vztyčila babička vítězoslavně hlavu: „Kdepak! Ten nedostane nic, rýmu ani kašel. Ten je náš, z našeho rodu.“ Jak to bylo s Annou v těchto věcech, nedalo se říci, byla-li někdy nastydlá, trápila-li ji lehká horečka, neodvážila se k tomu přiznat. A co babiččin věčně červený nos? Její loupání v kostech, pod kterým se křivila s každým přicházejícím podzimem, každého jara? O tom se nikdy nahlas nemluvilo. V cihelně jako by byl sídlil přelud skálopevného zdraví. Mrtví, kteří jej ze všech stran obkličovali, proti němu nic nezmohli.

„No počkejte,“ varovala je někdy Amálka, která měla odvahu k takovým i jiným řečem, „však až začne chodit do školy, uvidíte, co všechno si s sebou domů přinese!“ O tom bývaly rozepře, jichž byla Anna vždy jen němým svědkem. „Leda vši, to ano,“ připouštěla babička, záštiplně louskajíc očima, „ale ty se vyčešou.“ Amálka zůstávala na výši, byla rovnocenným protivníkem. „Tak teda vši, když myslíte.“ A praštila nějakým hrncem. Nebo harašivě přiložila do kamen.

Když pak skutečně škola nadešla, Amálka to prohrála. Čert ví, čím byl Toník očkován proti spalničkám, proti příušnicím, proti planým neštovicím! Po městečku děti kašlaly, až zvracely, modraly a potily se v horečkách — Toník mezi tím vším chodil bez úhony jako železný rytíř v dešti šípů. Ovšem, kteréhosi dne ochraptěl, týden nepromluvil leč sípavě, ale chrapot, to přece není žádná nemoc, na krk se mu uvázal šátek a hadřík namazaný jelením lojem, večer před spaním musil vypít horké thé. Nepoložilo ho to. A pak jednou přišel domů plný šarlatových skvrn. Amálka téměř jásala, prohlížela si jeho špinavé pracky, vyhrnovala mu rukávy. Babička si jen odfrkla. „Raději ho nechte. Nemá to rád.“ Toník se opravdu naučil nemít to rád. Večer se mu předčasně klížívaly oči, i v horké kuchyni mu bylo zima. Za nic by se byl nepřiznal, že je malátný a že se mu třesou nohy. Přechodil i to. Neuškodilo mu to, spíše prospělo. Amálka se mohla propadnout hanbou.

*

Zdraví proti škole obstálo, to se musí přiznat, jak to však bylo s ostatní Toníkovou výzbrojí sebejistého vládce nad lidmi a věcmi? Úskalí bylo mnoho. Učitel. Učení. Spolužáci.

Babiččin poměr k těmto nezbytnostem byl veskrz pohrdavý, jako ke všemu, co nebylo jejího druhu. K lidem od pera neměla nikdy respekt a v Toníkovi jej nepěstovala. Uměla vydělávat a držet peníze — cožpak to ti lidé dovedou? Hm, hladový učitel! Opovržení k tomuto papírovému světu se jevilo v pouhém nákupu prvních školních potřeb. „Brašnu? Můj bože, tak tedy brašnu, ale tu nejlevnější! Slabikář ještě nepotřebuješ, však dosud neumíš číst!“ To nebylo nic k jídlu, nic k radosti, k obživení. „My, u Drábků, jsme si na učenost nikdy nepotrpěli. Žili jsme dobře i bez ní.“ Toník tím byl z domova všecek nasáklý. Moudrý cvikr pana učitele Pižla, broušení kamínků na bílé cihle v okně, věda v podobě nástěnných tabulí s obrázky — samé cizí hodnoty, obtížné přizpůsobování. „Jestli tě bude bít, půjdu si na něj.“ Vyhrožovalo se dřív, než k tomu byla jakákoli příčina. Toník šel do školy jako zbůjník, naježený ke vzdoru.

Jenže pan učitel Pižl nebyl žádný násilník, byl to měkký člověk, který chtěl získat autoritu dobrotou. Dobrota byla něco, co se u Drábků neznalo. Všechno tam bylo strohé a tvrdé. Toník se dobroty a laskavosti bál, tušil v ní sílu, která by ho snad mohla přemoci. Trvalo to, než se vůbec odhodlal odpovídat. Učitel to nedokázal, dokázal to posměch. Smích těch druhých byl silnější než dobrota. Když konečně Toník uměl, jsa vyvolán, stalo se tak nikoli proto, že se podrobil, ale ze snahy, aby ty ostatní potřel. Seděl v poslední lavici. Sedět tam bylo pro něho ctí, protože byl největší ze třídy.

Hoření babička se na všechny tyhle věci dívala poněkud jinak, ale její hlas nebyl slyšen. Lomila rukama, když zjistila, jak žalostně je chlapec do školy vybaven. Opatřila mu nejen slabikář, ale i novou krásnou brašnu z telecí kůže, s oválným zrcátkem, koupila mu novou tabulku, když starou rozbil, nosívala mu kamínky, zabalené v pestrých papírcích. „Když se jí chce,“ mrzela se babička Drábková. Její laciná brašna nebyla tedy Toníkovi dost dobrá! Přeražený kamínek také píše. Ale neurazila se. Hoření babička, která si potrpěla na samet a na hedvábí, občas Toníkovi domlouvala, vyzvedávala před ním ctnosti pana učitele — vážila si všeho, co přinášelo vědění a co pěstovalo ducha. Přece jen snad něco z toho v Tomkovi uvázlo, protože na konci roku velmi dobře prošel, měl docela slušné známky. Babička Skálová mu dala za vysvědčení lesklou korunu. Babička Drábková je jen bez poznámky hodila do zásuvky ve stole, kde měla účty a obchodní knihy.

Se spolužáky to bylo ještě poněkud složitější. Divoch, který dosud cizí děti jen pronásledoval, měl nyní mezi nimi sedět jako rovný mezi rovnými. Byli mezi nimi i otrhánci, pro které míval kdysi jen sliny a kamení, nebo chudokrevní městští synkové, rození příští studiosi a učitelé. Pěstem se chtělo bít, nohám kopat. Jenže přemožení slabého se ukázalo příliš snadné. V Toníkovi nebylo lásky, ale ku podivu, patrně vlivem nového prostředí, pláč poraženého mu teď svíral hrdlo. Zahanbení, které ho zmrazilo, soucit, který v něm vzklíčil, vystupňoval hodný pan učitel Pižl až k patosu. Pak přišel ještě se svým mírným, křesťanským učením katecheta. Svět kolem Toníka se počal nenápadně měnit. Hoření, hedvábná babička nabývala vrchu, ač si to Toník ještě neuvědomoval.

*

Bohužel, pak se to najednou zvrtlo. Kouzlo bylo násilně přetrženo. Zavinila to událost zdánlivě bezvýznamná, a přece — v Toníkově životě nad jiné důležitá. První pohnutky nebyly sice veskrze ctnostné a ušlechtilé, výsledek však byl ten, že se Toník představil třídě jako ochránce a kavalír. Vida, tak tedy dobro! Ale co když takové dobro zplodí někdy zlo?

V první lavici, mezi nejmenšími, seděl hošík skřítek, bleďoučký, nedomrlý, s odstálýma ušima a chytrýma, mžikavýma očkama, syn Matěje Xavera, obchodníka pleteným zbožím. Starému Xaverovi se po městečku říkalo Punčochář, byla to přezdívka a patřila ke krámu. Xaverův otec byl také Punčochář. Ještě že se synek nejmenoval také Matěj! Měl vzletné jméno Věkoslav. Věkoslav Xaver. Nebyl však tak docela nevinný, jak by se snad zdálo, čerti s ním šili. Pusa mu jela, dobíral si kdekoho, mírumilovné i rváče, když bylo nejhůř, naladil ustrašenou a zkroušenou tvář, schoulil se, zakryl hlavu pažemi — tato bezmocnost a ubohost ho obyčejně zachraňovala před výprasky. Jako provazolezec balancoval neustále na ostří hněvu a soucitu, ještě z toho vždycky dobře vyšel.

Až starého Xavera napadlo opatřit ho do plískanic holínkami. Jediné holínky v celé třídě, vysoké, lesklé, hubené nožky se mu v nich viklaly jako louče v plechových hrncích! Aby ho nezáblo, navlékli ho ještě ktomu do červených vlněných punčoch. „Punčochář! Punčochář!“ Ve veliké přestávce před hodinou zpěvu, když si pan učitel Pižl odskočil do kabinetu pro housle, se třída rozhodla, že ty punčochy musí spatřit v celé jejich kráse. Věkoslav Xaver se tetelil úzkostí a studem. „Sundej ty kanony! Honem!“ Držel se lavice jako ptáče drápky, ústa s drobnými mléčnými zoubky koktala prosby i hrozby. „Jen mi, prosím vás, nic nedělejte! Řeknu to panu učiteli! Řeknu to tatínkovi!“ Žalovat, to by tak ještě hrálo! Červené punčochy se musí vidět!

Několik paží se ho zmocnilo. Přes zuřivou obranu ho vytáhli z lavice. Kopal a proklínal, plival a brečel. Zuli mu jednu holínku, pak druhou. „Ještě punčochy!“ Lojzík Kahánků měl jednu holínku v podpaží, překážela mu, odhodil ji do kouta. Tam, v poslední lavici, seděl zahloubaný divák, Antonín Skála. Dostal podpatkem do čela.

Vyřítil se, aby pomstil pohanu, domnívali se však, že vystoupil na Punčochářovu obranu. Pustili se do něho. Přepral je všechny hladce a virtuosně. Ještě několik ran naslepo a klubko kolem Xavera se roztrhlo. Punčochy mu již nestáhli. Věkoslav našel útočiště na Toníkově hrudi.

Ten pocit byl tak hřejivý, tak slastný! Byl více než o hlavu vyšší než ten drobeček. Něco hebkého jej zašimralo na hřbetě ruky — byly to Xaverovy hedvábné, řídké vlásky.

„Hned mu vraťte boty,“ rozkřikl se Skála, „nebo vás všecky zmlátím!“ Poslechli ho bez váhání. Dokázal, že s ním nejsou žerty.

Tak bylo mezi Toníkem a Věkoslavem Xaverem navázáno přátelství.

*

Začalo to přepodivně, rozpačitě a neslibně. Toník nepocítil ještě nikdy potřebu se družit, stačil si sám. Ani tentokrát o nic podobného nestál, stál o to však ten druhý, a to velmi silně. Kdo by byl očekával od toho útlého, slabého hošíka tolik vypočítavé a cílevědomé vůle?

Nejdřív přišly drobné dárky. Xaver, jak se ukázalo, měl spoustu všelijakých předmětů, které nebyly ani tak vzácné cenou jako zvláštností. Držátko z kosti, v něm kukátko, v kukátku mariánský obrázek. Po městě se nic podobného nedalo koupit. Držátko putovalo z ruky do ruky, budilo úžas a úctu. Došlo až k Toníkovi. Díval se, díval, jedno oko široce otevřené, druhé přimhouřené, s klapkou, přidržovanou prstem. Závan milostného hlásku u ucha: „Chceš?“ Toník nerozuměl, hleděl vytřeštěně do drobné tvářičky s chocholkou hebkého peří nad čelem. „Povídám, jestli chceš. Mohl by sis to nechat.“ Toník zavrtěl hlavou. Dívat se, ano, ale mít? Neměl zálibu v takových jemných, filigránských předmětech.

Podruhé to byl vyšívaný zajíček na otírání per, ještě nedotčený, navrchu bílý, s růžovou stužkou kolem krku, vespod samá černá suknička. Zajíčka nespatřil nikdo jiný než on, Toník. „Nač to je?“ Xaver mu to mlčky předvedl, očka mu zářila. Chtěl se zalíbit stůj co stůj. „Taková hračička,“ ohrnul Toník opovržlivě rty, ale nemyslil to tak zle. Zase mohl zajíčka mít — a zase jej nevzal. Byla v tom také selská a cihlářská pýcha, obě dohromady.

Čím dál méně mu vadilo, když se k němu Xaver připojil cestou ze školy, když do jeho masité, tvrdé paže zaklesl svou vlhkou dětskou ručku. Opět ten pocit téměř něžný, při nejmenším ochranitelský. Pýcha a oddanost. Lev a muška. Pošklebky spolužáků dvojici jen ztužovaly. Pak se jejich přátelství počalo brát na vědomí jako hotová a trvanlivá věc. Na jedné cestě ze školy mu dal pečeť vlídný úsměv pan učitele Pižla. Ohlíželi se však za nimi i docela cizí lidé. Ti dva, veliký a malý, budili pozornost.

Až se Slávek jednou Toníka zeptal: „Nechtěl bys přijít někdy k nám?“ Toník zaváhal. Ke Xaverovům? K jiným lidem, než jsou babičky, do jiného domu, než je statek nebo cihelna. Xaverův obchod pleteným zbožím byl na náměstí. Jako ke statku lom a k cihelně oba hřbitovy, patřila ke Xaverovu krámu svým způsobem zelená kašna s vodníky a rybami, chrlícími vodu, dvě sousoší pozlacených světců, stín radniční věže na dláždění, vonné hokynářské stánky, vypolštářované kočáry před hospodou U božího oka a U modré hvězdy.

Tentokrát neodmítl.

*

Slávek Xaverův neměl to štěstí jako Toník, nebyl jedináčkem. Byl poslední ve stupnici pěti dětí, a ty čtyři nad ním byly samé sestry — Betka, Bláža, Pepka, Alena. Alena z nich byla nejmladší, a přitom o celých pět let starší než Slávek. Chudáček Věkoslav byl vejškrabek.

Také se s ním podle toho jednalo. Všechny sestry mu poroučely — jak by ne — ženské! Alena byla věčně ubrečená, Betka zlá jako ďábel. „Naše holky!“ Xaver je označoval vždy jen tímto společným jménem, mělo to příchuť tiché hrůzy. A rodiče byli ovšem staří. Vychrtlý Xaver s černými nátepníčky, s huňatými vlněnými ponožkami, ohrnutými přes bačkory, od hlavy k patě oděný do svého zboží. Kapička u nosu. Smirkavý, oceňující a nedůvěřivý pohled ze strany. Nevrlý k zákazníkům, pištivě rozkazující celé rodině. Matka Xaverová s brýlemi, vyspravenými drátem. Nezahálela ani v krámě, pořád vzdychala nad nějakým pletením. Neustále někde seděla, seděla vlastně i v chůzi, navykla si chodit s trupem nakloněným dopředu. Olizovala se, její brada byla ustavičně v pohybu.

Klenutí v krámě bylo černé, očmoudlé od jediné petrolejky, regály napěchovány vlnou, punčochami, svetry, teplým zimním prádlem. Ochraptělý zvoneček klinkal nekonečně dlouho, vztekle, křečovitě. Bylo tam zima i v červenci. Toníkův dojem nebyl právě nejlepší. Ještě že byl tak neohrožený, tak nebojácný, že si tak pevně stál na svých siláckých nohou. Xaver odkašlal. Matka Xaverová ho pozorovala přes brýle. Nikdo ani nedutal.

„Maminko, jestlipak by Toník mohl jít se mnou na naši zahrádku?“

Opět ponuré mlčení, které, jak se ukázalo, bylo souhlasem. Když měl tuhle starost z krku, Věkoslav si povyskočil. V brašně mu zaharašilo. Toník šel za ním pomalu a bez úsměvu, tonul v hlubokých myšlenkách.

Zahrada byla úzká, vtěsnaná mezi zahrady sousedních dvou domů, protínal ji potůček, či snad spíše kanál. To byla také její jediná romantika. Můstek byl opatřen zábradlím, o něž se bylo lze opírat a plivat do vody. Někdy tam běhali potkani — docela volně a bezstarostně — bylo to jejich území. Podle kanálu rostlo rybízové křoví, ale rybíz se nesměl trhat, jak Slávek nesměle podotkl. Elipsovitý záhon uprostřed zahrady splýval s cestičkami, byl bujně zarostlý trávou. Několik starých ovocných stromů bez ovoce. Za můstkem přes kanál veliký bílý kameninový pes bez ucha, ubohý až k pláči.

„My máme opravdového,“ podotkl Toník hrdě.

Slávek si povzdychl. Proč si povzdychl, to tenkrát ještě Toník nevěděl, ale později to pochopil. Slávek trpce želel všeho, co v jeho domově mohlo být a nebylo, lítost se velmi podobala závisti. Vlastně u Xaverů scházelo skoro všechno. Úsměvy tam scházely ze všeho nejvíce. Nu, konečně, na ty nebyl Toník také tuze zvyklý.

*

V prvních dnech těchto úzkých styků s Věkoslavem Xaverem a s jeho podivným domovem si Toník často lámal hlavu nad tím, jak je ten svět vlastně plný rozporů. Rodinu, kde mají na rozdávání takové zajímavé předměty, jako je držátko s kukátkem nebo zajíček na utírání per, si rozhodně představoval docela jinak, veselou a štědrou. Teprve později se mu jeho přítel přiznal, že ty krámy prostě doma ukradl. Ukradl. Tak trochu se nad tím Toník rmoutil, připadalo mu to příliš ubohé, příliš trapné. Sám měl všechno, nač si jen vzpomněl, krást ho nikdy nenapadlo. Věkoslav soudil o věcech tohoto světa poněkud jinak. Účel světí prostředky. Snad mu v tom začouzeném a pisklavém rodinném prostředí ani nic jiného nezbývalo.

Ostatně, Slávkova první návštěva v cihelně nedopadla o mnoho líp. Babička se náhodou vracela z prasečího chlívka, na nohou své pověstné křápy. Když spatřila, že se blíží dva kluci místo jednoho, zůstala stát na prahu, dlaní si zastínila oči, povážlivě se mračila — nebyla tak docela nepodobna ježibabě z perníkové chaloupky. A Xaver, jak známo, nebyl z těch statečných.

„Víš co? Já k vám nepůjdu!“

Toník ho musil vzít rázně za ruku. Alik povinně zaštěkal a vylezl z boudy pln doufání, že bude tím cizím hochem pohlazen. Od domácích se mu takových lichotek nikdy nedostalo. To u Slávka rozhodlo. Najednou byl šíleně šťasten. Babička na něho už nepůsobila, ač se netvářila o nic přívětivěji.

„Čípak to je?“ zeptala se stroze.

Bylo na Toníkovi, aby ukázal, jakým je doma pánem. Neodpověděl. „Babi? Nemohla bys nám oběma dát krajíc chleba? A kafe? Máme hrozný hlad.“

A babi dala.

*

Seznamování — bylo to, jako když po tkalcovském stavu běhá člunek s režnou nití — tká, tká pevně. Och, ani Toník Skálů ani Věkoslav Xaver netušili, jak se to tkanivo jednou osvědčí a že jím je určen jejich společný osud. Ano, to se již tak stává, nejen ve smyšlených příbězích, ale i v životě, že zárodky příštího blaha a bolestí mají svůj původ v dětství — někdy je i život docela logický. Někdy.

Toník považoval za potřebné Slávkovi ukázat, jaké poklady v sobě tají starý hřbitov. Vypadalo to tak trochu jako krutý šprým. Slávek držel poslušně v ruce polozetlelý hnát, ale jen tak dlouho, dokud mu Toník nepověděl, že je to kus lidské kostry. Pak ovšem rychle pustil a díval se na kamaráda velikýma slzavýma očima, plnýma výčitek.

„Hloupý, na tom nic není. Co by ses bál?“

Nu tak dobrá, přátelství to sneslo, příště bylo na titěrkovi Věkoslavovi, aby se Toníkovi pochlubil. Přinesl mu ve škatulce — švába.

Teď zas byl Toník notně nedůvěřivý. „Ty — ty — co to je — tohle?“ Když to zvěděl, vzplanul urážkou a vztekem. Promluvila v něm Amálčina čistotnost. „A tohle vy u vás doma máte?“

Ale kdepak, doma to nemají, ale v sousedství je pekař, a odtamtud jich vandruje — ó jé! Toník se usmířil, patrně chtěl být usmířen. Švába však přece rozšlápl.

Slávek byl představen hoření babičce, dostal krajíc chleba s medem, vozil se na žentouru, pak se zakousl do máslovky. Překypoval nadšením. Odvděčil se Toníkovi tím, že mu příštího večera předvedl své mistrovství v házení kamením. Přelezli Xaverův plot. Za plotem byla temná, blátivá ulice, na jejím konci lucerna. Chatrný, maličký Věkoslávek popadl kámen, potěžkal, namířil — frrr — a bác! Z lucerny střepy. Musili utíkat. Slávek napřed, až se mu hlava třepala, Toník vzadu kryl ústup.

„Ty, poslouchej,“ zeptal se udýchaně Toník přítele v bezpečí za Xaverovým plotem, „proč jsi to vlastně udělal?“

V Slávkových nebesky modrých očích se kmitl tichý úžas. Cožpak ty to nevíš? Ty to nechápeš?

Ovšem, ovšem, Slávek se chtěl prostě Toníkovi pochlubit, že také něco dokáže. Veliký Skála pojal k malému Xaverovi cosi jako úctu. Ale pan učitel Pižl se již tak dojatě neusmíval na tu dvojici, čertovo kopýtko z ní lezlo. Slávek radil, Toník prováděl. Po rozbité lucerně přišly všelijaké věci, všelijaké podniky. Snad právě tohle klíčilo v Xaverově podvědomí, když se tak houževnatě a úlisně snažil získat statného Skálu. Vynalézavý mozek hledal svalovité paže. Našel.

Nyní byla do školy přinesena švábů plná lepenková krabice. Přinesl je Slávek, ale Toník je pustil. První výprask. Pan učitel Pižl tloukl jen přes ruce, ale výprask to byl, jinak se to nazvat nedalo. Toník byl trochu zaražený. Díval se na své dlaně, zohyzděné červenými pruhy, opět na učitele, který dělal jakoby nic, ohlížel se po spolužácích. Stát na hanbě — přece jen to bylo nepříjemné. Ale vedle něho stál andělsky nevinný Xaver, líbezný jako děvčátko, usmíval se na něj drobnými mléčnými zoubky. Ten úsměv říkal: „Nic si z toho nedělej, trpíme spolu.“ Toníkovou hlavou táhly zkazky z hodin náboženství — křesťané předhození k sežrání lvům. Jak by se byl mohl hněvat na svého svůdce?

*

Jednoho dne se na kamenném podstavci obrázku Nejsvětější Trojice objevil nápis, provedený modrou truhlářskou tužkou, hrubým školáckým písmem:

Tonda Skálů a Xaverů Věkoslav jsou darebáci.

Babička Drábková si ho ovšem nepovšimla, nepovšimla si ho ani hříšníkova matka, ale Amálka ano — ta měla všude oči. A přišla s tím domů.

Bylo něco v tom ošklivém slově — darebáci — co budilo nepokoj. Copak to má asi znamenat? Děje se snad něco? Anna se nesměle přihlásila k slovu, že prý by se šla zeptat do školy pana učitele Pižla, jak se vlastně Toník chová. Babička však odmítla. Tvrdě a nekompromisně. Jak by ne, babička! Příznačné je, že zeptat se Toníka na tu věc přímo se nikdo neodvážil. Dokud nebyl usvědčen, nesměl být ani podezírán. Tak v tom ještě tehdy Toník byl.

Ale ne nadlouho. Když nešla Anna za učitelem, přišel učitel za Annou. Totiž — vzkázal si pro ni. Do domku u cihelny jako by byl udeřil hrom. Amálka šermovala rukama, oči jí planuly. Ano, ano, tušila to již dávno, v tom budou kamarádi, špatný vliv, teď se ovšem do školy jít musí, nejmoudřejší by snad bylo, aby šla babička.

Babička si však zas jednou zachytračila — poslala Annu. Proč? Z pochopitelných důvodů. Nemínila vzít Toníka jakožto darebáka na vědomí. Učitel — co je to pro ni, nějaký učitel? Kázání od hladového učitele — to bude dobré leda tak pro Annu. Amálka byla vrcholně nespokojena. Když se to tak vezme, ona jediná by byla dovedla mladého zbůjníka vychovávat. Ovšem, kdyby byla směla.

O všech těchto přípravách neměl Toník ani ponětí. Spory o něj se vesměs vedly za zamčenými dveřmi. Babička rozhodla, že se mu zatím nebudou dělat žádné předhůzky. Tím větší bylo jeho překvapení, když spatřil matku vstupovat do třídy.

Slávek se ohlédl po Toníkovi. Byl to pohled plný věrnosti a lásky. Ale Toník již zas našel svůj klid. Kde je maminka, tam se nemůže nic zlého stát.

Tentokrát se mýlil. Ne snad že by se byla Anna odhodlala k nějakému výstupu, k bouřlivým výčitkám nebo dokonce k exekuci. Stalo se něco mnohem, mnohem horšího. Pan učitel Pižl si obřadně zavolal Toníka k tabuli a před všemi účastníky a svědky popsal jeho drobné lotrovinky. Začal škatulkou švábů. Vyprávěl o sklenici vody, vylité na lysinu klímajícího školníka. O dovedně naříznuté noze své vlastní židle. A mnohé a mnohé jiné věci. Co dělala chudák Anna? Inu, toť se ví, kapesník byl vytažen a přitištěn k nosu, k očím, vzlyky a vzdechy, prostě hrála se tu role sedmibolestné matky. A potom z prskajících a vzrušených rtů překotné a vyčítavé: „Synáčku! Oh synáčku, synáčku, co jsi to udělal? Můj ty synáčku!“

Třída pozorně naslouchala. Nejdřív se jim to zdálo dosti dramatické — snad — pak jako když se zvedne tichý vítr — zašelestil první smích. Vojta Zábrodských opakoval zkusmo jakoby pro sebe: „Synáčku!“ A Véna Kotýšků po něm, o něco hlasitěji: „Synáčku!“

„Pst!“ rozkázal polekaně dobrý pan učitel, ale pozdě, už to bylo.

Anna odešla ze třídy roztřesena zármutkem, učitel ji ještě těšil: „To víte, děti, děti, nesmíme to tak brát, nu, buďte na něj přísnější!“ Tím by byla měla ta scéna skončit. Byla by měla — kdyby. Ze školy šel Toník se Slávkem. Najednou se za nimi z houfu ozvalo sborem: „Sy-náč-kúúú!“

Pochopil. Rozehnal se po nejbližších. Ale to tomu teprve dal! Jinak mu již neřekli.

*

Toník se vracel domů všecek zachmuřen. Rozezlen na matku na nejvyšší míru. Rodinná rada ještě zasedala. Anna se dokonce odvážila babičce činit výtky. Jediná Amálka přišla s rozumným návrhem: „To ten Xaverův, to je takový diblík, ten ho pošťuchuje.“ Mínila, že by se mělo Toníkovi kamarádství s malým Punčochářem zakázat.

Babička vrtěla hlavou. Ne. Snad jenom ze vzdoru. Protože podnět vyšel od učitele. Učiteli se nesmělo stát po vůli.

„Lidožrout! Neumí nic jiného než ty děti trápit. Jsou živé, veselé, jakpak by ne, vždyť jsou zdravé. To je toho! Nic se nebude zakazovat.“

Amálka pak s Toníkem darebákem asi týden nemluvila, ale z toho si málo dělal. Přezdívka, to bylo něco jiného, ta ho zatroleně svrběla. Byla něčím ohavným, něčím svrchovaně nedůstojným. Nebyl zrozen k tomu, aby byl ostatním pro švandu. Rozbil několik nosů, natrhl několik uší — nepomohlo to. Rvačky mu vynesly jen nová mravná naučení od pana učitele Pižla. Synáček zůstal. Držel jako vzorně k tělu ušitý kabát.

Celá ta věc měla ještě dozvuky. Amálka se tentokrát nespokojila s porážkou, čert ví, co to do ní vlezlo, při první příležitosti, která se jí naskytla, si na Toníkovy špatné mravy postěžovala hoření babičce. Jak to dopadlo? Babička Skálová se před Toníkem ukázala v celém svém majestátu. Stála cele na straně Amálky a učitele. Veliká, vlídná světnice ve statku byla toho dne místem posvátného hněvu, i hrnečky v polici metaly blesky. I kočka hleděla na Toníka s nedůvěrou. Nedostal ani kávu ani bábovku. To bolelo. Na Amálku se to řekne.

„Abych se proto šla utopit,“ kasala se Amálka.

„Hoši, kteří se takhle chovají,“ kázala neúprosně babička, „rostou pro káznici. Nenaučí-li se v mládí ctít stáří, sami nebudou nikdy ctěni. Ničit cizí majetek je ohavné, bít druhého je ještě ohavnější. Když někoho přepereš, lásky tím u něho nezískáš.“

„Ale babičko,“ hájil se chabě Toník, „když oni mi dali přezdívku.“

Babička chtěla vědět jakou.

„Říkají mi teď Synáček,“ vydechl Toník stísněně. Pak mu najednou vztekem zrudly tváře: „Protože mi tak maminka říkala ve škole!“

Babička se zadumala. „Synáček, to není nic tak špatného,“ pravila po chvíli vážně. „Mohlo to být ještě mnohem horší.“ Byla zkušená, věděla, jak se věci na světě mají, co se na člověka jednou nalepí, obtížně se odlepuje. Znala své městečko, kde snad každý druhý měl nějakou přezdívku. O některých lidech se ani nevědělo, jak se vlastně doopravdy jmenují.

Amálka se vychloubala docela zbytečně. Když Toník večer doma vyprávěl, co ho potkalo ve statku, odnesla si to od babičky, až brečela.

*

Synáček vznikl, když Toník chodil do třetí třídy. Ve čtvrté se ještě občas pro tuto přezdívku s některým klukem pohašteřil, v páté se s ní již nadobro smířil. Ba dokonce na ni byl tak trochu pyšný. A proč také ne? Nevadila mu. Kdyby byl drobeček, chudinka, jako na příklad jeho přítel Xaver, bylo by to něco jiného, vyjadřovala by jeho méněcennost, podřadnost. Ale takhle? Byl statný, zdravý, silný — Synáček ho spíše zušlechťoval, zjemňoval — neznělo to posměšně, ale spíše něžně. Ostatně, sám se již dovedl postarat o to, aby přezdívka byla vyslovována s patřičnou úctou. Ani by ho to snad nebylo těšilo, být bez ní, když jeho věrný kamarád Slávek měl také Synáček Skála a Xaver Punčoxhář. Ti dva.

Jen co je pravda, dali si záležet, aby se stali v městečku populární. Již jako kluci. Kdo že to vylil petrolej z konévky lampáře Koníčka do poštovní schránky? Kdo pomaloval bílého pudla slečny Holwegové červeným inkoustem? Ve Fukačově uličce natáhli přes cestu drát; když šel v noci Fukač z hospody, svalil se a popálil od kopřiv. Zmocnili se Machytkovy požární trumpety, Toník do ní dul naplno, nadýmaje svůj mocný hrudník, hasiči si nasazovali přilby, školník, který byl jejich velitelem, již otvíral vrata, aby jimi vyvezl stříkačku. Otcové si odplivovali: „Takhle to dopadá, když kluk nemá tátu.“ Matky bědovaly: „Takové děti, pánbůh s námi, co z nich bude?“ U Xaverů se čas od času konávaly ponuré, dlouho trvající výprasky, Věkoslávek je však snášel hrdinsky, již si na rány zvykl. V Drábkově cihelně se k výprasku neodhodlali nikdy.

Ani tenkrát ne, když Toník se Slávkem po indiánsku přepadli starého Čmuchala, který v aleji za hřbitovem hlídal dozrávající třešně. Byl to velkorysý podnik, a jen pod zdrcující tíhou hlídačova svědectví se pan učitel Pižl konečně rozhodl dát oběma viníkům po dvojce z mravů. Čmuchal si rád přihnul, a místo aby hl'dal, chrápal v boudě. Někdy také před boudou. Než se nadál, byl spoután na rukou i nohou. Patrně by si byli útočníci pořídili i jeho skalp, kdyby byl zavčas z opice neprocitl a nesetřásl svá pouta, podoben jsa biblickému Samsonu.

Druhý den byl Čmuchal ve škole a tvrdil, že jednoho z těch lumpů poznal, je prý to ten ničemný kluk Skálů z cihelny. Učitel Pižl byl tak přiveden z míry, že se postiženého zeptal, jakým způsobem by měl být podle jeho názoru chlapec potrestán. Hlídač neřekl nic, odepjal si opasek a přehnul si Skálu před celou třídou přes koleno. Lupl jednou — dvakrát — stačilo. Učitel zděšeně volal, aby již přestal, a Toník stál jako omráčen, pobledlý tou neslýchanou pohanou.

Ku podivu, ani se mu nesmáli, naopak, tak trochu mu záviděli tu slávu — byla to sláva muže, milovaného až na popraviště. A nesmáli se mu ani příštího dne, když byla učitelem Pižlem opět povolána do školy jeho matka a když jako tenkrát po prvé ve zmatku a vzrušení brebtala roztřesenými rty ustavičné a lkavé: „Synáčku, ach synáčku!“ Tak byl dán důkaz o tom, že Synáček již dávno přestal býti přezdívkou hanlivou.

*

Když se přiblížil konec školníno roku, zašustily v úzké síňce domku u cihelny široké sukně hoření babičky. Toník nebyl zrovna doma, někde se potloukal s Xaverem.

Babička přišla tentokrát mnohem vážněji, mnohem obřadněji než jindy. Však se také hned po jejím příchodu udělalo veliké ticho. Jen Amálka jako by byla něco věděla, jako by byla na tu návštěvu připravena, aspoň vrhala na hoření babičku dorozumívavé pohledy.

Selka šla za svou věcí přímo, důrazně, oním způsobem, který nesnese námitek. Kdyby to mělo s Toníkem takhle pokračovat, je pochybné, zda by z něho někdy něco bylo. A kdyby to s ním mělo dopadnout špatně, byla by ho hrozná škoda, protože, to je přec vidět z vysvědčení, ten hoch má dobrou hlavu. Učí se dobře, ale je tuze nezvedený.

Odkašlání a krátká, rozpačitá přestávka.

Babička přišla s tímto návrhem: Toník by měl jít po prázdninách na měšťanskou, rozumnější by však bylo, kdyby šel studovat. Ano, studovat, jako studují všechny děti z lepších rodin. Peníze by na to, chvála bohu, byly. Konečně — to si bere na starost ona sama, hoření babička. Bude hradit všechny hotové výlohy, spojené se studiemi. Dolení babička by mu měla jen pořídit potřebnou výbavu. Zkrátka, Toník půjde po prázdninách na gymnasium, udělá-li totiž zkoušku — ale jak by ji neudělal?

Když se večer Toník vrátil z toulky, byla již babička pryč, ale ta zpráva na něj doma čekala. Co tomu říká? Vrtěl hlavou, ošklíbal se, zprvu neříkal nic, ale čím dál víc se mu rozjasňovalo, že by to nemusilo být tak špatné, dostat se z dohledu protivné Amálky, z nebezpečné blízkosti přísné hoření babičky, že by to snad stálo za to, poznat nějaké větší město — ale co Slávek, co ubožáček Xaver Punčochář?

Druhého dne o tom spolu mluvili cestou ze školy, schlíple se táhli za ostatní bandou se svěšenými hlavami.

„A co ty uděláš?“ tázal se Věkoslav, polykaje slzy.

„Já? Nu, já ovšem — já přece musím, když to babička poručila.“

O týden později přišel Xaver do školy rozzářen radostí. Nejen Synáček, ale i on půjde po prázdninách studovat na gymnasium. Toník žasl. A co že tak najednou? Jak to, proboha, provedl, že mu rodiče také dovolili? Nejdřív s tím dělal tajnosti, pak se však přiznal. Když se jeho tatíkovi řekne, že ten či onen si může to nebo ono dovolit, má to za následek, že on si pak také chce něco dovolit. Mimochodem řečeno, už dříve se u nich doma o studování mluvilo, je přece tolik sester, některá se může provdat za obchodníka, připadne jí punčochářský krám, a co by si pak počal on, jediná mužská ratolest rodiny?

*

Studovali tedy spolu, dokonce bydlili v jednom pokojíku u dobrosrdečné, vzdychavé vdovy, v bytě, který vybrala hoření babička ruku v ruce se starým Xaverem Punčochářem.

Ještě před pololetím však dostala babička od Toníkovy bytné dopis, v kterém stálo, že s těmi dvěma malými satanáši není k vydržení, aby ihned přijela a našla svému chlapci jiný byt, kde vládne mužská ruka a kde by byl pod přísnějším dohledem. Za těchto okolností nelze vůbec ručit za jeho školní prospěch. Dopis podobného obsahu dostali také u Punčochám.

Jela tedy babička Skálová se starým Xaverem znovu do krajského města. Babička se zlobila a byla velmi rozlítostněna. Xaver však, ku podivu, jen krčil rameny a zíval. Proč je tak lhostejný? Copak mu osud jeho dítěte neleží na srdci? Inu, to je docela jednoduché. S klukem bylo ujednáno toto: dokud se bude učit, dobrá, ať jen studuje, jakmile po prvé propadne, musí domů. To je to celé.

V bytě spatřili obraz zkázy. Stolní pokrývka propálena, na skříni nakreslen křídou terč, v něm zabodnuty šípy, rozbité okno vycpáno hadrem. Po celé místnosti byly natahány motouzy, ke stolu bylo možno dostat se leda po čtyřech — to prý jsou telefonní dráty, dávali si jimi večer z postele na postel důležité zprávy. Také jimi uváděli do pohybu zvláštní důmyslné zařízení, kterým zhášeli lampu, aby nemusili v noci vstávat — proto ta propálená pokrývka. Patent selhal, lampa se zvrátila, petrolej se vzňal. A okno? Nu, to jednou hráli v pokoji špačka. Bytná jen hekala, vzdychala, ale škody bylo stejně nutno zaplatit. Tu se teprve rozčilil také starý Xaver, klel a ošklivě nadával.

Toník byl umístěn u holiče, který slynul prkladnou zbožností a vzornými mravy. Měl tam bydlit sám. Slávek byl dán pod dohled prchlivého kupce, který si od všech rodičů, kteří mu svěřili své potomky, předem vyžádal revers, že nebudou mít námitek proti sebetvrdším tělesným trestům. On jim pak naproti tomu zaručuje, že jeho svěřenci při nejmenším projdou.

Toníkovy útrapy v novém bytě byly patrně horší Xaverových, protože Slávek vydržel u kupce i v sekundě a v tercii, kdežto Toník se po prázdninách stěhoval do rodiny podúředníka, který sloužil na vojně a měl jisté zkušenosti se zhýčkanými jinochy. Pobožný holič potají a vydatně pil, jeho náboženské extase páchly alkoholem. Na konci tercie oba hoši svorně propadli. Kupcova záruka se ukázala právě tak nespolehlivá jako holičova bezúhonnost.

Starý Xaver splnil svou pohrůžku a vzal Věkoslava domů. Věrný Toník přes babiččiny prosby a výčitky odmítl tercii opakovat. Slávka dali po prázdninách zapsat do dvouleté obchodní školy. Do téže školy si u své přísné babičky vymohl přístup i Synáček.

Ejhle, kamarádství, dojemné až k slzám!

*

Když byl Toník v druhém ročníku obchodní školy (procházeli ji oba, Xaver i on, ku podivu dobře), zemřela mu náhle jeho zdravá babička z cihelny. Ať byl již šestnáctiletý Synáček jakkoli realistický a nesentimentální, přec jen ho ta zlá zpráva zdrtila. Je pravda, dolení babička ho nikdy nelaskala, nikdy mu nedělala dojemné scény, ale jak ho milovala, to věděl jen on. Až příliš ho milovala. A ještě něco bylo v tom náhlém úmrtí: život měl předtím dva póly, jeden strohý a vše promíjející, druhý laskavý, ale náročný. První se teď zřítil do bezedná a druhý — najednou zavoněl jakousi cizotou. Bylo již pozdě znovu začínat pod přikázáními moudré hoření babičky, přisvojovat si staré selské ctnosti, poddajnost a poslušnost, trpělivost a pracovitost, když nebožka v něm vypěstovala odpor k jakékoli kázni svou neslýchanou shovívavostí. A tak vlastně zbyl na tom druhém konci houpačky sám. Cože — sám? Dokonce ani ne sám, zůstala mu na krku matka — pouhopouhé dítě — vrtošivá a nespolehlivá, nesamostatná a ztrápená, s ní budou jen samé zbytečné těžkosti.

Pohřební průvod se vlekl od cihelny, od starého hřbitova, maminka Anna měla na hlavě ohavný černý kokrhel, Amálka s Toníkem ji podpírali. Šlo se kolem bílého kamene s Nejsvětější Trojicí, s něhož dešť již dávno smyl potupný nápis, vzhůru ke kostelu za srdcervoucího klinkání zvonů a pak zas zpátky na rozcestí, odkud uhýbala silnice k novému hřbitovu.

Hoření babička byla nad otevřeným hrobem velmi zdrženlivá a vážná. Nač jen přemýšlela? Pochovávala svou vítěznou sokyni — vlastně teď opanovala pole. Od této chvíle bude Toník už jen její, tak se toho tedy dočkala na tomto světě. Udělá jej sedlákem?

Toník na konec přece jen dal průchod pošetilým chlapeckým vzlykům. Vždyť v té černé jámě pod ním leží celé jeho dětství! Ty zvony mu právě vyzvánějí, ti zpěváci mu zpívají své miserere.

II

Svatba Aleny Xaverové byla nepopsatelně bouřlivá, tři dny a tři noci se jedlo, pilo, žertovalo a zpívalo, vytrvalí svatebníci se obětavě střídali v spánku a v hýření. Nevěsta se nadýmala pýchou, že se jí ještě v jejích osmadvaceti letech podařilo uniknouti příšeře staropanenství, stará paní Xaverová se blaženě usmívala jako všechny matky, které provdávají svou poslední dceru, Betka, Bláža a Pepka se svými manžely se tvářili, jako by jim nic tak neleželo na srdci jako Alenino štěstí, a ženich, nepříliš mladý a nepříliš krásný poštovní oficiál, se všemožně snažil dávat najevo uspokojení nad tím, že se octl ve středu tak četné a nepředpojaté rodiny. Nejvíc ze všech se však radoval mladý pán, Věkoslav Xaver, ten si prostě samou radostí nevěděl rady — jak by ne, vždyť dokázal obratným manévrováním posunout datum svatby tak, aby se jí mohl účastniti jeho věrný přítel Synáček Skála, kterému se právě končil třetí rok vojenské služby.

Ach, ten Synáček! Teprve ráno se vrátil do městečka, ještě si ani nesvlékl dragounský stejnokroj, a nyní tu oslňoval slabé pohlaví svými červenými kalhotami a modrým kabátcem, který seděl jako ulitý na jeho útlých bocích a širokých ramenou. Vysoké boty se mu leskly, břinkal ostruhami — ne snad že by byl něco více než pouhý kmán, ale svou mohutnou postavou převyšoval ostatní nejmíň o hlavu, a to bylo nad všechny hvězdičky a zlatá třepení, jeho rusá hříva a odhodlaný jas jeho očí byly nad všechny hodnosti. V celém starém, začouzeném domě ho bylo plno, zasahoval všude, kde se zábava hrozila zalknout v únavě, pro každého měl to pravé slovo, důvěrné zašeptnutí nebo řízný vojenský vtip, zanechával za sebou vzdechy a pohledy plné obdivu, rozesmáté obličeje. Maličký Xaver ho považoval tak trochu za svůj majetek. Konec konců — Synáček na Alenině svatbě — nebyla to skutečně jeho největší atrakce?

Tato svatba se po městečku stala pamětihodnou také tím, že při ní došlo k zajímavé sázce. Voják Skála se totiž vsadil se svým přítelem Xaverem o zlatou dvacetikorunu, že sní na posezení celou pečenou husu, aniž by se nějak přejedl, a že k ní vypije dvě láhve vína, aniž by se opil — a tuto sázku také slavně vyhrál. Představení se konalo v přízemí, v černé Xaverově kuchyni. Svatebčané se do jednoho shromáždili kolem bedny s pivem, na níž stál Synáček široce rozkročen, v rukou pekáč s husou, pod každou paží láhev vína, a ukusoval a upíjel bez chvatu, ale také bez jakéhokoli odpočinku, až z husy zbyly jen kosti a obě láhve byly prázdné. Potom křepce seskočil mezi diváky a jásání nebylo konce. Tleskali mu jako baletce, která předvedla nejobtížnější číslo svého programu, snad by ho byli vzali na ramena, kdyby byl tolik nevážil. Nejdojemnější chvíle však nastala, když se Xaver vytasil s výhrou a Synáček ho bratrsky políbil na obě tváře. Škoda, přeškoda, že se jí nedočkal také starý Xaver, který se již před třemi roky odebral k věčnému spánku, čili za Frantáčkovy, jak se v městečku obecně říká podle majitele posledního domku u nového hřbitova.

*

Synáček se tedy vrátil z vojny, to znamená, že se vrátil nikoli k matce do cihelny, ale do statku k babičce, kde měl v podstřeší zařízenu mládeneckou komůrku. Byla to tatáž komůrka, v níž před pětadvaceti lety bydlil jeho otec, a když se to tak vezme, její nový obyvatel nebyl mrtvému nikterak k necti. Babička mohla s toutéž blahovůlí přihlížeti k veselým projevům vnukovy volnosti, jako kdysi přihlížela k bujným a neodpovědným kouskům svého syna.

Anna Skálová v cihelně by byla vlastně měla žehrat a naříkat, že se jí Toník tak odrodil, že jde raději k hoření babičce místo k ní, do jejího mateřského náručí. Ta věc však byla již dávno dohodnuta, již tenkrát, když babička Drábková tak překotně opustila toto slzavé údolí — ta bolest již dávno dobolela. Cožpak nemá maminka v cihelně spolehlivého správce, pana Kazdu, a k ruce důkladnou a věrnou Amálku? A není hoření babička na všechnu tu práci ve statku již trochu stará?

Jenže — Synáček byl babičce sotva co platen v jejích úkolech selky a hospodyně. Právě tak jako v cihelně vládl pomalý pan Kazda s nateklým bříškem a vodnatýma psíma očima, ve statku poroučel šafář pan Kocourek s bočitýma nohama a s nebezpečným knírem. Nu, Anna Skálová si již zvykla, že se na její nároky nikdy nedbalo a že byla ve všem vždycky až ta poslední, zvykla si na to již takřka od kolébky. Žít s takovou ukňouranou, výstřední osobou pod jednou střechou? To by bylo příliš hrozné. Po babiččině smrti to s ní vypadalo ještě daleko hůř než předtím, domnívala se, že na ní leží všechna tíha odpovědnosti, ačkoli to nebylo pravda. Byla, možno-li, ještě ztřeštěnější a poplašenější. Také byla o něco starší, a stáří, jak známo, půvabů zrovna nepřidá, obličej jí zešpičatěl, nos se protáhl, byla ještě mnohem podobnější nebožce babičce, jenže ovšem neměla její ráznou povahu. Snad by s ní tedy byl mohl mít syn Toník aspoň nějaký soucit — ale Synáček a soucit? Měl-li jej s někým, dojista jej neměl s matkou. Příliš ho od dětství hýčkali, naučili ho mít v lásce jen sama sebe.

A jeho komůrka ve statku byla také nepoměrně veselejší a příhodnější než byt, který by mu byla mohla poskytnout cihelna. Měl tam snad spát v ložnici s matkou? Nebo v temném a přecpaném parádním pokoji? Zbývala půda, ale v domku u cihelny bylo na půdě jen samé harampátí, které tam šetrná babička nashromáždila za celý lidský věk — vždyť by se tam byl takový silák, jako byl Synáček, ani nevešel!

Kdežto jeho komůrka ve statku byla docela podle jeho vkusu. Žádné parády — pražádné. Železná postel, stůl, dvě židle, skříň, umyvadlo — dost. Pod postelí činky, nad ní obrázky několika hezkých děvčat, vystřižené z časopisů, a ovšem — kytara. Synáček, který od pana učitele Pižla dostával ze zpěvu jen samé špatné známky, nikdy netušil, že z něho někdy bude takový znamenitý zpěvák. Pak měl Synáček v komůrce ještě novou lesklou brokovnici, v kůlně na dvoře mu rezivělo do osmičky polámané kolo, před kůlnou v boudě klímal jeho pes — jmenoval se Pejsek. Takový už byl Synáček vtipálek, že svému pejskovi dal jméno Pejsek.

Když se ráno slunce rozhořelo nad lomem, když v lomu začala klepat kladívka, vybuchovat dynamitové patrony a hrčet vozíky, zastrčil si Synáček do kapsy psí důtky, odvázal od boudy Pejska, dvojku pověsil na rameno a vzal do ruky sukovatou hůl. Táhl se do polí, do lesů, ne aby střílel, ale jen tak, aby se díval. Pozdravoval lidi a lidé pozdravovali jej: „Dobré jitro, mladý pane, to se nám udělalo hezky!“ Usmívali se na něj. A Synáček? Veliká černá umělecká vázanka mu vlála, volné světlé kostkované šaty i jeho rusá hříva vlály po větru, smekal svou kostkovanou čepici a také se široce usmíval: „Dobré jitro, lidi!“ Měli ho rádi, staří i mladí, děvčata se za ním toužebně ohlížela, pýřila se, a Synáček to věděl.

Ne, babička v něm velkého pomocníka neměla, to se musí říci, a přec jen se také usmívala, když ho viděla odcházet, a usmívala se ještě víc, když se vracel. „Přijít včas k obědu! Nikde se netoulat! Víš, co ti dneska chystáme? To, co máš ze všeho nejraději.“ Synáček měl mnoho jídel ze všeho nejraději. „Ach ty, celý jsi načpělý kouřem, to ty zatrolené doutníky, vždyť ti nebude ani chutnat oběd!“ Byla to pořád ta stará laskavá hoření babička, ba byla dokonce nyní ještě mnohem laskavější, když stářím také již trochu zdětinštěla. Domnívala se asi, že se jí vrátily ony dávné časy, kdy se psem, s puškou a s holí chodíval na toulky její nebožtík syn, Antonín Skála.

*

Všechny nejlepší úmysly — k čemupak to je, když člověk není ve skutečnosti tak přísný, jak se staví, a když láska a obdiv jsou silnější než všechny starosti. Je to přece jen něco jiného, na vychovávání se jen z dálky dívat a mít spoustu všelijakých námitek a rad, to si člověk myslí, že by to docela jistě uměl líp než ten druhý — ale když pak potměšilý osud znovu zamíchá karty a postrčí bank o kousek dál, aby se zas jiný osvědčil, ukáže se, že to není tak lehké, řídit se svými předsevzetími. Hoření babička si také jeden čas myslila: „Teď ukážu, co umím!“ Ale neukázala celkem nic. Najednou shledala, že to s tím milým ničemou není tak zlé, jak se zprvu zdálo, a šlo jí víc o to, aby si ho získala, než aby ho znovu hodila do pece a přetavila — a tak zůstal Synáček takový, jaký byi.

A jaký tedy byl? Lehkomyslný, sobecký, veselý, líný, poživačný — co s takovým trapičem? Vlastnosti, které se nehodily, se prostě strčily na Drábkovic rod: „Tohle má po matce, to se už nedá změnit. Ale ta síla, to sebevědomí, to je naše, Skálovo!“ Zrovna tak jako to kdysi dolení babička říkávala o zdraví. Inu, mluvte s babičkami!

Pak se ovšem chudák Amálka zahořkle přimkla k své zrazené velitelce, která nikdy neuměla velet, k Anně z cihelny. Bručí tam spolu na to i na ono — vlastně bručí jenom Amálka, Anna jen heká a vzdychá — nu, ať se baví, jak dovedou!

Když si však Synáček po prvé namluvil děvče, nastalo hoření babičce opravdové trápení. „Hochu, hochu, pomysli jen, co děláš! Kolik je ti let? Osmnáct. Snad by sis nechtěl zkazit mládí? Snad by ses nechtěl oženit? To by byl pro mne hrob, kdyby to s tebou mělo dopadnout jako s tvým nebožtíkem otcem!“ Tahle řeč nebyla ovšem tak docela spravedlivá, přičinil-li se někdo o to, aby se Synáčkův otec předčasně a nesprávným způsobem usadil, pak to věru byla sama hořekující babička, jenže se k tomu teď nechtěla hlásit. Na štěstí se ukázalo, že to se Synáčkovou ochotou k ženění není tak na pováženou. Mít děvčata, to ano, ale mít je trvale — na to byl příliš přelétavý, náladový, sebejistý a příliš se o něho děvčata zajímala. Zrovna se o něho prala. Nu, a taková poptávka, to je ještě horší vychování než uplakaná matka a dvě babičky sokyně. Ale babička Skálová, to se rozumí, měla z toho poznání radost.

Teď už ta starost není starostí, babička již svého vnuka zná, naučila se mu bezmezně a nábožně věřit nejen v této věci, ale i v jiných, neméně závažných. Ku podivu, uměl být veselý, aniž by dával ze svého, uměl flámovat, aniž by ztrácel rozum, a co více, uměl být štědrý, aniž by byl nějak rozhazovačný. Tak se v něm moudrým řízením božím úměrně rozložily ctnosti dvou rodin, cihlářské a selské. Kdyby mezi živou a mrtvou babičkou někdy došlo k rozepři, čí dědictví se více uplatnilo, obě by přišly na své.

*

Synáček Skála to měl na světě opravdu skvěle zařízeno. Když s předstíranou pokorou požádal o nějaký obnos, který notně převyšoval jeho kapesné, babička mu jen žertovně pohrozila prstem, ale vždycky dala, aniž by se vyptávala. Stalo-li se, že komůrka zůstala po celou noc prázdná a její majitel se ráno připlížil s šibalsky provinilou tváří, s poněkud opuchlýma očima a čpícím dechem, měla již připravenu silnou černou kávu a okna v komůrce pečlivě zakryta záclonkami, aby ten hříšník mohl ve dne dospat, co v noci zanedbal. Ačkoli byla jinak velmi přísných mravů, nic proti tomu nenamítala, že nazrzlá Jitka, která jí byla v kuchyni k ruce, se někdy nahoře příliš dlouho zdržuje s odestýláním, nebo tam ráno zbytečně otálí, když Toníkovi donáší vodu k mytí a snídani. „Mha za mnou, mha přede mnou,“ myslila si asi babička, přimhuřovala nad tím vším oči. Dokonce bývala k Jitce nezvykle vlídná a štědrá.

To Xaver Punčochář, který byl od otcovy smrti jediným pravoplatným majitelem přezdívky, nikoli však krámu, se v těchto dnech svému příteli zdaleka nemohl rovnat. Je pravda, hádavé a závistivé sestry byly nyní do jedné z domu, s nimi však odešla i valná část punčochářského jmění. Co dostala jedna, musila dostat také druhá — tak to bylo — a poněvadž každá nová nevěsta chtěla předešlou předčit, a vždycky se na to později přišlo, s každou novou svatbou bylo nutno vyrovnávat také staré nedoplatky. Umínila si tedy matka Xaverová, že podrží kormidlo vlády na tak dlouho, dokud koráb nepopluje zas bezpečně a obtížen kořistí, a Věkoslávek zůstával nadále jen poslušným synem, pomocníkem a účetním. Jeho vydání byla přísně odměřována. Pak mu ovšem nezbývalo než opatřovati si nejnutnější prostředky, jichž si vyžadovala representace mladého pána z náměstí, starým osvědčeným způsobem. Přečin byl přečasto prozrazen, a tak docházelo k bouřlivým a trapným scénám, které na duši mladého Punčocháře zanechávaly nezhojitelné jizvy. Stávalo se, že čtyřiadvacetiletý mladík zakusil i ran, ty ovšem nebolely, ale pocit utrpěné křivdy a žalostné podřízenosti vzrůstal, obyčejně vrcholil ve výbuších marného vzdoru.

S jeho junáckými známostmi to bylo neméně žalostné. Podle matky Xaverové vězelo hlavní nebezpečí v tom, aby se neoženil s chudobnou dívkou. Pak by bylo ovšem všechno brzy totam, ta nehospodárná osoba by jistě všechno promarnila. A na bohatou nevěstu bylo pořád ještě dost času, když z těch či oněch příčin chtěla stará paní hospodařit a obchodovat sama. V tomto bohumilém předsevzetí ji ještě utvrzovaly všechny dcery, z nichž tři nejstarší měly již své rodiny — dokud tu bude maminka, z domu se ještě něco odnese, jakmile tam bude vládnout cizí ženská, bude s tím nadobro konec. Vdova Xaverová si nemusila v městečku platit zvláštní vyzvědače, tu službu jí lidé obstarali z ochoty, všechno jí do krámu donesli — a sestry ovšem hlídaly Věkoslávka nejostražitěji.

„Psí život,“ říkával někdy Xaver Punčochář a bušil pěstí do politého stolu, „och, raději se jít oběsit!“ Lokal své pivo žíznivěji, než jeho drobné postavičce svědčilo. Kolikrát jen ho Synáček na vlastních bedrech přinesl k dveřím punčochářského domu a trpělivě a hrdinsky tam sečkal, až si jako pírko lehká, v kříži zlomená Xaverova maminka pro syna přijde! (Příznačné bylo, že mu téměř nikdy nebyl svěřen domovní klíč.) Pak se to ovšem neobešlo bez kleteb a křiklavých i plačtivých výčitek, adresovaných na hlavu obětavého přítele. Ten je snášel shovívavě a s největším sebezapřením, ač si byl vědom toho, že okna na náměstí se zvědavě otvírají do noční temnoty a každé slovo že si pečlivě zaznamenávají ostražité uši. Obyčejně se z každé takové příhody vylíhl nový pikantní klep. Synáčkova pověst tím nikterak neutrpěla, naopak, jeho popularita neohroženého chlapíka a veselého kumpána ještě rostla.

Rostla vlastně popularita obou, Synáčkova i Punčochářova. Chudák Xaver, dělal, co mohl, aby se svému příteli vyrovnal, vynahrazoval si své ponížení jinak, zlým vtipem, vynalézavostí a velkolepým smyslem pro humor. Žádný zákaz a žádné protivenství nedovedly zabránit tomu, aby znovu a znovu z domova neutíkal, nezmocňoval se části stržených peněz ze zásuvky v krámě a znovu a hůře nehřešil. Jeho ukradené radosti byly tím divočejší, tím výstřednější, že byly opepřeny vědomím blížící se pohromy, neodvratného trestu. Synáček — to byl ustavičný, bezstarostný masopust bez počátku a konce, Punčochář — bláznivé masopustní úterý na rozhraní chmurné Popeleční středy.

*

V hospodě, v níž ti dva zakotvili, bylo o zábavu postaráno. Synáček brnkal na kytaru a zpíval hlubokým mužným basem kuplety a písně, Xaver mu vypomáhal ječivým tenorkem. Vždycky měli něco nového na programu. Punčochář také popěvky skládal, a to pak byly ty nejbujnější večery, budily také v městečku největší pohoršení. Buď to byly písně vrcholně neslušné, nebo parodie na známé nápěvy, jimiž byli pokojní občané neodpovědným způsobem zesměšňováni. Nejhorší na věci bylo, že se takové potupné eposy horlivě rozepisovaly a zpívaly při kdejaké příležitosti, ba i pod okny postižených.

Rozjaření pijáci tropili po městečku nejrůznější kočičiny, při nichž ovšem Synáček s Punčochářem hráli prim. Vlastně se tyto jejich nové žertíky valně nelišily od oněch dávných dětských, leda snad tím, že byly prováděny v noci. Jednoho rána měl svatý František Serafínský navlečen na prstě nedopitý půllitr piva, a svatá Kateřina nasazen na hlavě plechový klobouk z Matějáskova kloboučnického krámu. Na Matějáskově háku visel pak svazek ředkviček, ukradených ze stánku hokyně Sádlové, a v jejích ošatkách byly mezi celerem a petrželkou nalezeny všechny dřevěné reklamní svíčky mydláře Rulfa. Podruhé zas byla na náměstí pracně uspořádána výstava všech laviček okrašlovacího spolku. Nebo byla do kašny vržena pečlivě ucpaná láhev, jakási záchranná bóje s hanopisem na starostu města. Boje se strážníky a s ponocnými byly na denním pořádku. Dlouho byla v Synáčkově komůrce jako válečná trofej ukryta halapartna, až ji sama babička poslala po Jitce na městský úřad s mnohými pozdravy a omluvami.

„Synáčku, synáčku,“ říkala si trpce pro sebe Anna Skálová, proslovit však nahlas svá kárání, k tomu se jí nedostávalo odvahy ani příležitosti. Úlohy matky a přísné babičky se věru přepodivně obrátily.

A tak to šlo týden k týdnu, měsíc k měsíci. Připravovaný jarmark podnítil ochmelky k divokému běhu s překážkami, při kterém si Francek Vrbatů zlámal nohu. (Dobře mu tak, pitomcovi, neměl se mezi tu čeládku míchat!) Provazolezci si natáhli přes náměstí síť, příštího dne mělo být první představení, ale ráno našli v síti libě spícího Xavera Punčocháře — odtamtud ho jeho věrný přítel nemohl dostat, musili to provést hasiči. Vdově Maternové, té klepně, zalepili okna, aby měla věčnou noc — prý se od té doby hrozně bála pekla. Samé staré a otřepané vtipy v novém rouše, ale pro Synáčkovy a Xaverovy nohsledy pramen ustavičného veselí.

Ovšemže se také pěly serenády městským krasavicím, ovšemže byly z oken na horké hlavy vylévány hrnečky s vodou. Konce to nemělo, tyhle ztřeštěnosti, a ti dva blázni ne a ne se oženit.

*

Oženit? To tedy ne, neožení se. Xaver se teď už nebude ženit, ani ho nenapadne, natruc to neudělá, není malé dítě, aby se ženil na komando, až si snad maminka vzpomene.

„A jinak bys to udělal?“ Synáček se mu zahleděl vážně a důtklivě do očí.

Punčochář si ještě uchoval starý pošetilý zlozvyk — červenal se. „Ale ne, toť se ví že ne, vždyť to víš, nemohl bych to udělat — tobě bych to nemohl udělat.“

„Já se nikdy neožením,“ pravil Synáček rozšafně. „Mně je dobře na svobodě. Kam to dopracovali ti, kteří se dali nějakou ženskou zlákat? My dva si přece stačíme — nebo snad ne?“

Seděli ve výletní restauraci za městem, kam všedního dne nikdo nechodil, Synáček se svou ruměnou, hladce vyholenou tváří (poněvadž tehdy vládla móda plnovousů, naschvál si jej nepěstoval), a Xaver se svým tenkým, řídkým knírkem pod nosem, který se rozvětvoval až nad koutky úst, takže tam tvořil jakýsi věčný, nepovedený, tesklivý úsměv. Horlivě o tom námětu debatovali.

„Podle mého — oženit se by byla zrada.“

„Pravdaže zrada,“ přizvukoval Xaver. „Mohla by mi nějaká ženská tebe nahradit? Nemohla.“ A čím dál nadšeněji: „Ty jsi můj jediný přítel. Bez tebe bych nemohl žít.“

„Musíš uvážit, že jakmile by se jeden z nás dvou oženil, byl by všemu konec,“ vysvětloval mu Synáček. „Ženská dovede rozloučit i to nejvěrnější a nejnezištnější kamarádství. Ale na mne se můžeš spolehnout.“

„A ty na mne ne? Ty na mne snad ne?“ ohnivě se bil v prsa Xaver.

„Nemluvě o tom, že o ženské nemám nouzi — bez ženění.“

K tomu již nemohl Věkoslav přikývnouti stejně okázale. Smutně sklonil hlavu.

„Podívej se, kamaráde,“ domlouval mu vřele Synáček, „namluv si nějakou pěknou žábu, víš, ale jen tak naoko, aby z toho nekoukala svatba.“

„Já vím,“ pravil sklesle Xaver.

„Pomohu ti, chceš?“

Punčochář k němu obrátil své beznadějné oči, utopené v alkoholu.

Pili toho dne nejdřív víno, potom kořalku. Pili sami, poněvadž byli těžce sentimentální. Nakonec si své úmysly slavnostně odpřisáhli. Odpřisáhli si je s očima v očích, paže zaklesnuty. první přísaha na podlaze, druhá na židlích, třetí na stole. Nikdo z nich nespadl — Prozřetelnost byla při nich. Hospodský v koutě klímal, jen občas se potměšile ušklíbl, oni to však myslili smrtelně vážně.

Často se pak k tomuto večeru vraceli v narážkách i rozhovorech, ale vždycky tak, aby jej neznesvětili. Považovali jej za velmi významný. To bylo v dobách, kdy se jim začalo říkat nerozluční. Sami si tak říkali: „My dva jsme nerozluční.“ V tomto pojmu byla pro ně skryta jakási temná výstraha.

*

Vzájemný slib věčného mládenectví nerozlučným nebránil, aby v městečku neuspořádali taneční hodiny. Synáček byl výtečný tanečník, Xaver se měl postarat o zábavu. Ovšem, že podnik byl proveden hned ve velikém měřítku, nikoli v hospodě U Sevastopolu, kde se obyčejně konaly řemeslnické věnečky a taneční zábavy, nýbrž v sále Městské dvorany.

„Když nám to nevynese, už to nějak zaplatíme, ale pořádáme to my, a tak to musí mít přece nějaký styl!“ Synáček si mohl takové kavalírství dovolit, měl hodnou babičku a jednou zdědí statek, cihelnu a kdovíco ještě. Xaver se jen přizpůsoboval.

Dopadlo to však, ku podivu, dobře. Snad přilákala vdavekchtivé dámy osoba tanečního mistra. Snad ten vysoký styl.

V první taneční Synáček vysvětloval kroky jen při klavíru, v druhé už hrálo šest hudebníků Mourkovy kapely. Při prodloužené jich hrálo dvanáct. Věneček — to byl hotový bál.

Ty taneční stály městečko mnoho peněz. Byla tehdy velká úroda děvčátek ve věku od šestnácti do devatenácti let, a tudíž veliká konkurence. Slečna důchodních si prý pořídila šaty, které jsou tajemstvím všech zámeckých dám, a prý to bude něco úžasného, nevídané a neslýchané překvapení. Jiřinka důchodních? Taková husa, a ještě ktomu podobaná od neštovic? Pan Mokrý, radní a obchodník s železným zbožím, dovolil, aby se hráblo hlouběji do jeho pokladny. Bude-li Jiřinka červená jako vlčí mák, musí být jeho Lízinka něžná jako jabloňový květ. Ale co si mohla dovolit Lízinka, mohla si tím spíše dovolit hejtmanova Hanička, a tak to šlo. Paráda se chystala překousnout šíji parádě. Když se to oba pořadatelé dověděli, mnuli si ruce. To bude švanda!

Byla. To nebyly taneční, to byla módní přehlídka. Ty chudinky, které se nedovedly nebo nemohly dostatečně vybavit, stály v koutě ubohé, pýřící se, jako popelky. Uprostřed parketu, vyleštěného mastkem, se pohyboval Synáček v černém, s bílými rukavičkami, v lakýrkách. Pokynul, a Xaver u klavíru zadrnkal první takty polky.

„Vážené dámy, vážení pánové! Srdečně vás vítám. Vymyslili jsme si tento podnik jen proto, abychom vám na zimu obstarali zábavu. Vzali jsme si do hlavy, že se budete bavit třeba proti své vůli. Pěkně vás prosím, nedělejte nám to těžké a podrobte se našemu vedení s naprostou důvěrou!“

Potlesk a smích.

Z první hodiny doprovázel taneční mistr Synáček Jiřinku k zámeckým vratům a mladý Xaver, pianista, Lízinku od protějšího domu na náměstí. Z druhé hodiny šel Synáček s jabloňovým květem a Xaver vedl poněkud zarmoucený a toužebně se ohlížející vlčí mák. Tak to bylo ujednáno. Tak to bylo v pořádku. Horká kaše se ulizuje jen z okraje. Jenom žádný závazek! Žádnou zbytečnou nadějí!

*

Příští sezónu nebylo již na taneční ani pomyšlení, měšťanům se nechtělo do nového závodění v šatech. Když loni sestavili bilanci, seznali, že to byl velmi špatný obchod. Nejenže se nechytil Synáček, nechytil se ani ten titěrka Punčochář. Hubenou kořistí toho závratně drahého podniku byl jen jeden jediný ženich, a ten uvízl ke všemu v Dolení ulici u Slávinky Malých, u takové hubené kozy bez krejcaru! Jaký to je teď svět!

Synáček s Xaverem ani nevydělali, ani neprodělali. Synáček — tomu to bylo celkem lhostejné, ale Xaver se náramně nadul. Měl roupy.

„Tak co — co budeme dělat letos? Zima na krku — mělo by se zas s něčím vyrukovat.“

„Poslouchej,“ řekl mu Synáček zamyšleně, „když tě tak vidím — ty bys byl vlastně výborný komik. Dejme dohromady divadlo!“

Dali tedy dohromady divadlo.

V městečku byl sice ochotnický spolek, ale ten takřka spal. Hrály se tam nudné kusy, na které se chodilo z pouhé zdvořilosti, a také proto, že to byla podívaná pro bohy, když tamhle rukavičkář Mlejnek neuměl úlohu, nebo když starý Ráb na jevišti obtížně klekal svými revmatickými koleny. To nebylo dramatické umění, to byla jen společenská povinnost a příležitost k jakés takés psině.

Synáček s Xaverem vstoupili do ochotnického spolku a pořádně to tam rozfofrovali. Nač je spolek? Aby hrál. Tak se tedy musí hrát. Ale když nejsou herci! Když herci nemají čas! Co? Herci se seženou. Já jsem výborný hrdinný milovník, Xaver je komik — jen počkejte a uvidíte. Seženeme vám ještě další karaktery. Jen nám dejte k disposici jeviště.

Jeviště bylo také v sále Městské dvorany. A hrálo se. Hrálo se po celou zimu. Bylo to k popukání, dívat se, jak Xaver Punčochář hraje. Ano, tak tomu bylo, Synáček byl výborný, ale Xaver ho tentokrát předčil. Byl obětavý až do krajnosti, jen co je pravda. Holič Mleziva líčil dobře, ale Xaverovi to všechno bylo málo. Chtěl vypadat tak, aby se diváci váleli smíchy, jakmile se jen objevil na jevišti. Jenže Mleziva byl vážný a tvrdohlavý pán. Tak mu tedy Synáček vzal z ruky těrku a zmocnil se jeho kufříčku s líčidly.

„Dejte to sem, já to zkusím.“ A uměl to.

Xaver hrál komické role, Synáček milovnické, a ještě ktomu líčil. Ještě ktomu měl režii. Vychovával a peskoval herce. Také herečky.

Za této herecké kariéry si konečně Věkoslav Xaver namluvil děvče. Byla to Márinka Šedivých, dušička upřímná a prostá, hrála, lépe řečeno odříkávala úlohy komorných a služebných, mluvila v zákulisí.

Komický Věkoslávek přestal být komický, jakmile sešel po schůdcích do šatny, kde již nedočkavě čekala Márinka. Ať měl na nose bradavici, nebo hubu zkřivenou nití, nebo zrzavou paruku s lysinou, vždycky mu oči horoucně zaplály, když usedal u nohou své zbožňované. Mnohomluvný šprýmař Xaver v šatně u nohou Márinky Šedivých ztrácel řeč. Seděl tam jako zařezaný. Protože — Xaver se zamiloval.

„Kamaráde! Pozor! Pozor!“ připomínal mu Synáček staré přísahy, ale bylo již pozdě. Jak by se byl nezamiloval jinoch tak žíznivý ženské něhy, jako byl Xaver, tak otrávený domovem, tak zahořklý beznadějí!

Pak ovšem Synáčkovi nezbylo než se do toho vložit. Začal se Márince dvořit sám. Jak to dopadlo? Můj ty bože, jak to mohlo dopadnout? Při zkouškách byl králem Márinčina srdce ještě Punčochář. Při jenerálce je již opanoval Skála. Při prvním představení se s ní s chutí za kulisami líbal — nedbal zuřivých a plačtivých pohledů, které na něho z druhé strany vrhalo žárlivé oko nešťastného komika. Líbal se s ní ještě při první reprise. Mezi první a druhou reprisou ji nechal.

„Zdrávo?“ zeptal se cynicky Xavera, když už bylo dokonale po všem.

„Zdrávo,“ přisvědčil posupně Xaver a zhluboka se napil. Pak se již nikdy o milovnické štěstí nepokoušel.

*

Synáček měl peníze a tuze jimi nešetřil. Kolem takových chlapíků se vždycky shromáždí celý chumel lidí, kteří je nemají. Mládež, která je z domova přísně držena. Studenti. Mezi studenty byl Synáček velmi rád viděn. Nejen proto, že měl peníze, ale poněvadž ho mohli potřebovat. Při všem na světě. Při pořádání svých studentských zábav, výletů, tancovaček. Nikdy se to neobešlo bez Synáčka, a protože tam musil být Synáček, byl tam i Xaver.

Výlety do volné přírody. Výlety do okolních vsí, kde se tančilo při orchestrionu nebo při kolovrátku. Večerní návraty za svitu hvězd. Pár vedle páru. Roztroušené páry. Zpozornělé a větřící matrony.

Synáček se již dovedl postarat o to, aby program byl jaksepatří zpestřen. Dal upéci obrovský koláč a doprostřed povidel zastrčil korunu. Kluci, zašití v pytlích, o tu korunu zápolili, kdo se k ní první prokousal, ten ji měl. Nebo zjednal několik šumařů a jelo se na žebřiňáku do lesa s pivem a uzenicemi. Sedělo se na pasece, louka byla taneční parket. Šlo to špatně, ale tím to bylo rozpustilejší a nevázanější.

Pak se také pořádaly kabarety. Studenti recitovali básně. Nu, na básně si v městečku nikdo zvlášť nepotrpěl, leda slečinky, které se chtěly přizpůsobit svým obdivovatelům, ale na štěstí tu byl ještě Synáček. Vždycky měl nějaké číslo, s Xaverem, nebo také sám. Nebo Xaver měl číslo a Synáček mu přihrával. Vyřízl si z lepenky figuru tlustého žabáka, Xaver mu ji pomáhal namalovat. Vytasil se s tím až na jevišti — měl rád překvapení. Synáčkovy byly jen nohy a hlas, ostatní byl zelený žabák s vypoulenýma očima, oblečený do pruhovaných plavek. Synáček zpíval: „Proč ta žába na rybníce kuňká, naříká na svoje zrození? Brnky — brnkl“ A Xaver vedle něho jako impresario vyzýval publikum, aby se připojilo. Pak zpíval rozveselený sál s nimi: „Protože jen samou vodu zunká, pivo není pro ni stvořený!“ Synáček se kroutil, pohupoval, mezi diváky byla i hoření babička, smála se, až slzela: „Zatrápený hoch!“ A byla na něj pyšná. Nebo se objevil na scéně Xaver s vyhrnutými kalhotami a ve škopíku šlapal zelí. Synáček seděl na zemi, nohy křížem, oba zpívali sáhodlouhou píseň o tom šlapání zelí. Xaver byl neodolatelný, a jeho hubená lýtka — panebože, doopravdy byl bos, pranic se nestyděl — no né! Někdy se to povedlo víc, někdy míň, úspěch měli však vždycky.

V zimě nebyla jen divadla, nebyly jen bály, také se sáňkovalo. Pěstoval se sport. Náměstíčko bylo nakloněné, dalo se jezdit pěkně středem, nebo nebyla-li dost uježděná sanice, příkřejšími ulicemi. Co na tom, že byly někomu podraženy nohy. Co na tom, že matky reptaly a otcové si zamyšleně hryzli své robinsonské plnovousy. Mravné to zrovna nebylo, toť se ví, na sáňkách se hoši drželi děvčat, aby nespadli, kdovíjak se drželi. Slečinky výskaly, někdy se to také převrátilo. Tím větší legrace.

Konečně, dokud se jezdilo jen po náměstí, měli je rodiče aspoň na očích. Pak začal Synáček svou partu vodit z města ven. Nejčastěji až po večeři, za tmy, že prý to je mnohem půvabnější. Jak by ne, půvabnější! Jezdilo se po silnici za hřbitovem, sáňky za sáňkami, celé vlaky sáněk — nebožtíci jim pranic nevadili. Nevraživí sousedé posypali silnici popelem. To je toho, šlo se tedy jinam. Až se kterási babička svalila na klouzačce a utrpěla lehký otřes mozku. Policajt vybubnoval, že se již v ulicích jezdit nesmí. Stejně se jezdilo. Ovšemže se jezdilo. Dceruška pana policejního radního jezdila také. Jezdil s ní Synáček. A Xaver z taktických důvodů vzal na sáňky dcerku pana měšťanosty, ač byla stará a ošklivá. Xaver byl obětavý.

Zima — to byla také mikulášská zábava, silvestr. Kdo bude letos dělat Mikuláše s čertem? Kdopak jiný — Synáček a Xaver. A kdo Starý a Nový rok? Inu — Xaver a Synáček. Xaver v potu tváře skládal verše. Synáček si vyráběl z vaty vous. Byly to někdy otřásající chvíle. Synáček dovedl být také velmi patetický.

Jaro. Ještě se hrála poslední divadla. Ještě se tancovalo. Synáček vymyslil velikonoční bály, tak zvané poukové. Ten tanečník, který dostal od děvčat nejvíc pouků, byl poukový král. Králem byl ovšem vždycky Synáček, Punčochář byl však v pořadí hned za ním — jeho první ministr.

Koncem června se vrátili vysokoškolští studenti. Celý rok měli v městečku o čem mluvit, čemu se smát, nad čím se zlobit.

*

Po celá léta bylo v městečku hojnost všemožné zábavy — po celá ta šťastná léta Synáčkova a Xaverova bujného mládí. Patrně ještě i potom, ale tato léta byla z těch krásných jistě nejlepší. Bylo jich šest, těch let, šest dobře počítaných.

Xaverův řídký knírek zhoustl, zmohutněl, stal se příliš těžký na jeho bleďoučký, dívčí ret. Synáčkovy bujné vlasy počínaly předčasně řidnout.

„Prazatra,“ klel, a nikoli žertem, když se česal před zrcadlem, v ruce hřeben, plný rusých chlupů.

Chechtavá Martička se smála, až se za břicho popadala. U Skálů ve statku totiž teď sloužila k Synáčkově potřebě Martička — Jitka se předloni vdala. Babička ji pro to ustavičné chechtání neměla ráda. Co se má smát takovým vážným věcem, jako že Toníkovi řidnou vlasy? Ovšem, ty vlasy, to bylo dědictví po Drábkových. U nich, u Skálů, měli vždycky vlasů dost až do pozdního stáří. Nakonec snad bude její Toník ještě lysohlavý. Fuj — lysohlavý! Ale nahlas ho těšila:

„Nic si z toho nedělej, umývej si hlavu heřmánkem, to jen teď v létě ti vlasy padají, v zimě zas zhoustnou. I každé zvíře líná.“

Ale nezhoustly, babička se mýlila. Také nebyl Synáček už tak štíhlý v pase, jako býval, když se vrátil z vojny. Měl teď docela slušný objem. Ne snad že by byl břichatý, to ne, ale pane bože, toho jídla, co snědl, toho piva, co vypil! Nějak se to přece musilo jevit!

„Vypadám už,“ pravil hořce, „jako náš měšťanosta.“

„Nu, a kdyby jako měšťanosta,“ opáčila pohotově babička, „jednou z tebe snad bude také ctihodný a moudrý mužský. Třeba z tebe zrovna bude měšťanosta.“

Synáček však dosud netoužil po takové světské slávě. Chtěl být raději mlád. Chtěl se ještě líbit.

„Kolikpak ti schází do třicítky?“ chlácholila ho babička.

To je právě to, třicítka na krku. Na to nebylo odpovědi. Raději odvázal Pejska, který se stával již tak trochu lhostejný k radostem života, přehodil si přes rameno pušku, do ruky vzal hůl. Ještě ho to neomrzelo, toulat se po okolí, ač to bylo vlastně pořád stejné. „Dobré jitro, mladý pane! To se nám dnes udělalo krásné počasí!“ „Krásné, pozdrav pánbůh. Jen aby vydrželo!“ Pejsek se líně a jen jaksi z povinnosti pustil po stopě. Chudáci na strništích sbírali klásky, vítr dul, honil oblaka, ta zrádná oblaka, symbol prchajících let. Ve vzduchu vlákna babího léta.

„Zvíře líná z jara, a nikoli na podzim,“ myslil si Synáček, plný chmurných představ. Bil holí do zkornatělého bláta úvozu, bil zlostně. Za ním chocholka lomu. Jedna — druhá rána — vystřelovali skálu. Jako loni. Jako předloni. Jako tenkrát, když byl ještě malý hoch.

*

Ovšem, tyhle nálady přicházely jen někdy, a zřídkakdy ktomu. Člověk je právě tak dlouho mlád, jak dlouho se mladým cítí. To byla Synáčkova slova, možná, že je měl od babičky. Xaver mu přizvukoval.

Synáček teď chodíval do cihelny přece jen častěji než dřív, matka mu polehávala. Ne, nic jí dohromady nebylo, docela nic, ale zamanula si, že bude stonat. Byla to asi jen pouhá lest, kterou jí poradila Amálka, aby syna připoutala k matce.

Ty dvě ženy — bylo to vlastně hrozně smutné, pozorovat, jak se mění, jak chátrají, jak stárnou. Kam se poděla ta hubatá Amálka s pihovatým obličejem, s pihami na rukou, na buclatých pažích, s měděným pletencem vlasů nad hranatým čelem? Tváře proláklé, vlasy prokvetlé, paže jako hůlky. A matka! Vždyť je z ní už jen pouhé strašidlo! Sotva se vleče, v ústech ani jediný zub, ruce se jí třesou.

„Je to dost, že si na mne, na starou mámu, také někdy vzpomeneš!“

„Jak bych si nevzpomněl, ale máme teď na statku práce ani bys nevěřila!“

Amálka po něm zle louskla očima. Oči, ty jí ještě zbyly z dávné slávy, hnědé oči, poseté drobnými žlutými ohníčky, věrné oči.

„Abyste se, Toníčku, nepředřel!“ Kdysi mu tykala, teď by se to už neslušelo. On jí však říkal „Amálko“ a „ty“ jako dřív. Takový je už poměr mezi pánem a služkou.

Ty návštěvy v cihelně byly opravdu náramně skličující. Pak je bylo tedy třeba zaplašit něčím čertovsky veselým. Něčím, co zahání takové podivné, svíravé pocity v hrudi. Šlo se s Xaverem k Sevastopolu. Nebo k Božímu oku. Nebo k Modré hvězdě.

V Sevastopolu tak nejspíš našli společnost flamendrů. U Božího oka sedávali obyčejně staří páni, a pak karbaníci. Synáček nikdy nehrál, neměl to rád, Xaver by k tomu byl měl sklony, ale neměl celkem zač, a pak nad ním také Synáček bděl. U Modré hvězdy byla číšnice.

Ano, půjde se k Modré hvězdě. Za tou číšnicí.

Když se to tak vezme, jevil se v tom jistý úpadek. Snad si to ani Synáček neuvědomoval, ale chodit k Modré hvězdě za číšnicí znamenalo přiznávat se, že úspěchy s děvčaty nejsou již tak zcela samozřejmou věcí. Konečně — tak to už na světě bývá, v určitém věku si člověk potrpí na kořeněnější sousta. A tahle Martička — nu — ta se raději chechtala, než chodila mladému pánovi nahoru odestýlat. Když odestlala, utekla. Jednou jí Synáček přinesl dárek, pěkné náušničky s modrými kamínky, aby babička nevěděla. Babička to tedy nevěděla, nebo se tvářila, že to neví. Dvakrát třikrát donesla Martička Synáčkovi do postele i snídani. Pak se zas stala zdráhavější. Snad se jí k náušničkám zachtělo také ještě náramku nebo nějakého řetízku na krk.

„Vilmuško! Caparte! Dnes si dáme víno.“

Xaver se uchechtával. Vilmuška letěla pro víno. Synáček ji vzal kolem pasu, ale ona mu ruku odtáhla. Ještě se to nesmělo. Ještě tu byli staří, vážení hosté. Až snad později.

Tak si tedy s Xaverem cvrnkli. Na co? Nu, třeba na ženskou krásu. Cvrnk! Na tu zpropadenou ženskou krásu!

*

Listí žloutlo, listí padalo, Xaver Punčochář najednou začal jezdit na dlouhé obchodní cesty.

„Prosím tě, co sis to vzpomněl s tím cestováním.“ divil se Synáček, „nikdy jste to u vás nevedli. Jaképak to máš vlastně obchody?“

„Inu, to víš.“ Xaver byl poněkud rozpačitý. „Krám nejde, jak by měl jít, musí se mu pomoci. Někdo musí shánět nové zákazníky.“

Synáček seděl v Sevastopolu sám, Xaver chyběl. Kytara drnkala, bas ji doprovázel, bez tenoru to však nebylo to. Bez vynalézavého skladatele parodií byl program poněkud jednotvárný.

„Kdepak máte toho svého nerozlučného přítele?“ ptali se mazavkové. „Jaké on to má vlastně spády?“

Synáček mávl rukou. „Spády — žádné spády. Jezdí jen na obchodní cesty. Se svetry, s prádlem, s punčochami — zkrátka na cesty.“

„Safra, to je divné, že se teď u Punčochářů dali na cestování. Myslí snad, že z obchodu bude velkoobchod? Aby v tom nebylo něco jiného!“

Synáček udusil kytaru a zhluboka se napil.

„A proč vás nikdy nevezme s sebou?“ zeptal se řezavě mladý Mokrý, Lízinčin bratr, který byl vždycky šťoura.

To ťalo do živého. Synáček se Xaverovi bezpočtukrát nabízel, že by jel s ním, ale Věkoslávek se vždycky nějak vytočil. „To víš, taková obchodní cesta, to znamená mít pořád všech pět pohromadě, kdybychom byli dva, neobešlo by se to bez nějakého toho flámu, také na to není čas — ne, já pojedu raději sám. S takovými věcmi tě nikdy nebudu obtěžovat. Je to od tebe hezké, ale to by ses jen zbytečně otrávil.“

Synáček se tedy neobtěžoval. Nechal Xavera, aby se otravoval sám.

Mikulášská zábava se tuze nepovedla. Xaver byl příliš zaměstnán, měl hlavu plnou svého obchodu, lepil verše se zřejmou nechutí, opakoval se, bylo to neslané nemastné. A ještě ktomu přijel z cesty až v poslední chvíli, nadílka se jeho vinou o hodinu zdržela.

„Ty tvé cesty,“ mrzel se Synáček, „kdypak jim bude konec? A jestlipak se to už v obchodě nějak jeví? Doufám, že jsi už sehnal dost zákazníků, teď v zimě snad toho necháš.“

„Nevím, nevím,“ krčil Xaver starostlivě rameny, „ono to je s obchody těžké, je veliká konkurence, dá to nějakého lítání a doprošováni, a kde nic tu nic.“

Synáček si myslil, že se cestováním obchody důkladně prodraží, a jestliže to k ničemu nevede, že to je jen zbytečné mrhání časem. Xaver však tvrdil, že v obchodních věcech se úspěch obyčejně nedostaví hned, člověk musí mít svatou trpělivost.

„Kam bychom došli, kdybychom hned všeho nechali? Obchodník musí být nezmar, to jinak nejde.“

Synáček však byl hluboce nespokojen. Nelíbilo se mu, že se Xaver tak oddal obchodnímu podnikání. Dosud byli jen oni dva, nerozluční kamarádi na svobodné noze, mládenci bez jakýchkoli závazků, nic si nebrali tuze k srdci, nechali matky a babičky, aby se staraly za ně, když je to baví, když je to těší. Na práci a na lámání hlavy času dost. Však ono to přijde, až to bude musit být.

„Víš, ono jde taky o to — takhle to bude letos s divadly špatné. Budeš chybět na zkouškách, nebo odcestuješ zrovna před představením, to abychom toho raději nechali.“

„Je to tak, letos to bude hodně obtížné,“ přizvukoval ochotně Xaver. „Snad abychom toho opravdu nechali.“

Synáček se na něho díval dlouho a pronikavě, láskyplně a podezíravě, chtěl ještě něco říci, ale potom to spolkl.

*

Když Synáček na hromnice posnídal a sešel dolů, do veliké světnice, podivil se — babička měla návštěvu. U kamen na lavičce seděla Amálka, v rukou veliký hrnec kávy, a povídala a povídala. Samé novinky z městečka — Amálka jich věděla! Shánění a roznášení novinek ji na stará kolena začalo hrozně bavit.

„Tak co, maminka je už zas v pořádku?“ zeptal se Synáček jen tak mimochodem.

Amálka na něho pohlédla úkosem. „Jak se to vezme, mohlo by to být lepší, ale i za to zaplať pánbůh.“ A povídala dál. Babička vážně, důstojně pokyvovala hlavou.

„Budu se na ni musit zas někdy přijít podívat,“ podotkl ještě Synáček.

„Jen přijďte, Toníčku, přijďte,“ zvala ho horlivě Amálka, a zas po něm vrhla takový podivný, výsměšný pohled.

„Copak to ta ženská má?“ myslil si Synáček. Trochu ho Amálčino chování znepokojovalo. Chodil po světnici s rukama za zády, poslouchal, pak ho všechny ty klepy přestaly zajímat, měl se k odchodu. Jakmile vztáhl ruku po čepici, Amálka se zvedla. Babička ji marně zdržovala.

„Musím už jít, to jinak nejde,“ ujišťovala ji, uvazujíc si pod bradou vlňák. U dveří se ještě jednou zastavila. Teď se na Synáčka zadívala přímo. „A jakpak vám teď, Toníčku, bude, až se vám váš věrný kamarád ožení?“

Synáček si zrovna oblékal krátký kožíšek s límcem, pošitým králičinou, již byl jednou rukou v něm, druhá mu však uvázla v rukávě, nemohla sem ani tam.

„To budete teď opravdu osiřelý,“ řekla uznale Amálka. „Když si člověk na přítele za taková léta zvykne! To abyste se honem také oženil!“

Synáček cosi zabručel, ale slovům se to nepodobalo. Konečně byl zimníček navlečen. Zbývala ještě hůl. Kam jen dal tu zatracenou hůl? A pouzdro na doutníky. Někde musí ležet jeho pouzdro na doutníky. Tak se podívejme — Xaver — ale třeba to není ani pravda. Och, Synáček dobře věděl, že je to pravda. Nyní šlo jen o to, nedat na sobě nic znát. Ta ženská na něm nesmí poznat, jak se ho ta zpráva dotkla. Ani ona ani babička nesmějí vědět, jak v tom Synáček uvnitř doopravdy je.

Vida, obchodní cesty! Aha — obchodník musí být nezmar. Obchodníkovi sluší trpělivost! Musil zatnout zuby, aby nepropukl v šibeniční smích.

„Na procházku v takovém nečase?“ divila se škodolibě Amálka.

„Jdeš-li do polí,“ radila mu babička chvějícím se hlasem, „vezmi si raději vysoké boty. Je tam hrůza sněhu! A fouká tam — ohrň si límec!“

Synáček však nešel do polí. Neobul si vysoké boty, neohtnul si límec. Pospíchal do města — za Xaverem.

*

Seděli za krámem v temném pokojíčku s jediným oknem, v bývalém kontoáru Xavera otce. Synáček žmolil čepici v ruce. Kožíšek si jen porozepjal, měl naspěch.

„Příteli,“ žalostnil Punčochář, „uvědom si — musilo to být. Ano, opravdu to musilo být. Nevíš, jak jsme byli těmi svatbami vyčerpáni. Potřebovali jsme do obchodu peníze. Ujišťuji tě, že bez ženitby, bez bohaté ženitby, bych byl úplně hotov. Jsem oběť svého povolání.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se stručně Synáček.

„Marie Anna.“ Xaver sotva vydechl toto složité a poněkud směšné jméno.

„A kde jsi ji sehnal?“

Kde ji sehnal. Samozřejmě — maminka. Sestry a maminka. Ale je to hodná, moc hodná dívka, až ji Synáček pozná, bude ji mít také rád.

„Tak poslouchej,“ řekl Synáček pozdviženým hlasem, pranic se na to neohlížeje, že by ho mohla slyšet vedle v krámě stařenka Xaverová, „abychom si rozuměli. Tady nejde o nějaké hodná nehodná, rád nerad, nemám pražádný zájem o tu tvou Marjánu. A abych ti připomínal všechny tvé staré sliby, to by snad bylo také docela zbytečné. Ty se chceš ženit. Příčiny mě nezajímají, jen výsledek. Ženit. Pamatuj si — buď já, nebo ona. Slyšíš mě dobře? Buďto toho necháš, a pak ti jsem ochoten odpustit tvé podlé podvody, to lhaní a vodění za nos o obchodních cestách a takových věcech, a všechno zas mezi námi bude, jako bývalo, anebo...“

„Anebo?“ zakvílel Xaver a sepjal křečovitě ruce, až mu zapraskalo v kloubech.

„Anebo o tobě nechci do nejdelší smrti ani slyšet.“

Xaver byl prostě zdrcen. „Ne, to není možné. To nemůžeš myslit vážně. Vždyť já teď už vůbec nemohu couvnout. A ona je sirotek — považ, úplný sirotek! Všechno je sjednáno, už je ruka v rukávě, ledaže bys mi to provedl zrovna tak jako s Márinkou Šedivých.“

Synáček si přeměřil nešťastného přítele pohledem plným pohrdání.

„Jenže,“ dodal Xaver's povzdechem, „to by ti pak Marjánka docela určitě zůstala na krku. Ona není totiž z těch, které se dají jen tak lehce odbýt.“

Synáček znechuceně povstal. Odcházel pevným krokem, jako soudní vykonavatel, který dokončil své dílo. Xaver ho vyprovázel, oči sklopeny, čelo zbroceno studeným potem. Nic však neslíbil, nic neodvolal.

*

Veliké bylo Synáčkovo hoře a veliký byl jeho hněv. Zanevřel na zrádného Punčocháře právě tak, jako ho kdysi miloval. Městečku se vyhýbal, jak mohl, do hospody ani nevkročil. Chodil do polí se svým zestárlým, melancholickým Pejskem. Babička plakávala, vnukovo soužení jí mohlo srdce utrhnout. Xaver marně vzkazoval, jeho vzkazy zůstávaly oslyšeny. Vypravil se tedy do statku sám — dvakrát tam zašel — Synáček však pro něho nikdy nebyl doma. Byl jako z kamene. Městečko sledovalo s napětím poslední záchvěvy věrného kamarádství, které trvalo málem čtvrt století.

Ještě jeden pokus o smíření. Synáček byl Xaverem oficiálně požádán, aby mu byl na svatbě za svědka. Babička tvrdila, že něco podobného se vůbec nedá odmítnout, Synáček však přece odmítl. Tak aspoň aby přislíbil, že se svatby zúčastní jako host, jako obyčejný host — proboha, to je snad to nejmenší, co přítel může od přítele žádat. Přítel od přítele! Synáčkovou odpovědí byl jen posupný smích.

Ráno, v den Xaverovy svatby, vystoupil před Skálovým statkem z opentleného kočáru Alenin manžel. Přijel, aby si odvezl Synáčka živého nebo mrtvého. Pokoušel se o žert, babičce však vůbec nebylo do žertů. Tentokrát opravdu nebyl Synáček doma. Odešel hned po snídani a řekl, že se tak hned nevrátí, aby po něm nepátrali.

Když se to Xaver dověděl, strhl si prý z kabátu myrtu a vztekle po ní dupal před očima užaslé nevěsty. Pak vypsal na Synáčkovu hlavu cenu. Kdo ho do večera nalezne, nebude toho litovat.

Všichni členové party od Sevastopolu, od Božího oka, od Modré hvězdy, všichni tanečníci, ochotníci i sáňkaři, pokud nebyli pozváni na svatbu, se dali do shánění. Rozešli se po hospodách, rozběhli se po okolí. Hartusili na churavějící Annu v cihelně, vyslýchali Amálku. Synáček nikde. Jako by se po něm byla země slehla. Babička lamentovala, už i Amálka se přestala poťouchle usmívat.

O jedenácté se nad městečkem rozhlaholily zvony, ženich s nevěstou se blížili ke kostelu. Čumilové, jichž byly plné ulice, měli oči navrch hlavy. To je tedy ta tajemná Xaverova nevěsta! Nyní ji konečně spatřili v celé její kráse a velebnosti. Postavou by se byla hodila spíš k Synáčkovi než k tomu střízlíkovi Punčocháři. Hřmotná, vlasy jako smola, veliké temné oči, které se zdály černé, byly však tmavě modré, na tvářích ruměnce do cihlova. Xaver seděl vedle ní v kočáře bledý jako stěna, všecek v hromádce.

Z kostela se jelo rovnou k fotografovi, od fotografa k svatební hostině. Na rohu náměstí novomanželům zatáhli kočár, Xaver se musil vykupovat. Ruka se mu chvěla, nevěděl ani, co dává. Na prahu domovních dveří si nevěsta šlápla na vlečku a klopýtla. Zlé znamení. Tuze zlé znamení. Kde jen se však skrývá Synáček?

Ach, Synáček! Vymotal se až druhý den ráno od Modré hvězdy. Zaplatil Vilmušce štědře za její mlčení a pil tam sám, samojediný, po celý den, po celou noc, v pokojíku pro cestující, pod ochranou lišáka hostinského. Babička nad ním spráskla ruce, když se jí vrátil. Vypadal! Rozcuchaný, nemytý, oči kalné. Byl opilý.

*

Od té doby začal Synáček dělat dobrotu. Zajímal se o hospodářství, zajímal se o cihelnu. Tahal rozumy z pana Kazdy i z pana Kocourka. Ne snad že by se z něho byl stal nějaký poustevník, nezřekl se starých známostí, ale hýření a nezbedností zanechal nadobro. Vystupoval v kabaretech, hrál v ochotnických představeních. Na plakátech byl nyní označován jen šifrou: „Kuplet ten a ten nám zazpívá náš oblíbený Sys.“ (Synáček Skála.) Nebyl držgrešle, štědře podporoval všechny zábavní i dobročinné podniky, studenti se sběrací listinou od něho nikdy neodešli s prázdnou. Žil si docela příjemně, rád chodil do společnosti, setkání s Xaverem Punčochářem se však úzkostlivě vyhýbal.

Po dvou letech se Xaverovům narodila holčička, dali jí jméno Markétka. Synáček nic, jako by se ho to vůbec netýkalo. Pak najednou začala paní Marjánka chřadnout, po městě se šuškalo, že má souchotiny. Je to možné, taková statná, zdravá ženská? Bylo tomu tak. Zemřela, když šlo Markétce na čtvrtý rok- Xaver se stal vdovcem zlé znamení při svatbě se zas jednou osvědčilo. Synáček poslal Xaverovi psaníčko s černým okrajem, za dva měsíce poslal druhé — zemřela stará paní Xaverová. Chudák Punčochář! Po četných vydáních svatebních následovala vydání dvou pohřbů. Bohatá ženitba, pro niž zradil nerozlučné přátelství, mu tedy mnoho nepomohla.

Zatím Synáček rozšířil svůj lom, investoval do něho slušný kapitál. Pod statkem stavěl parní pilu. Dal se jaksepatří do podnikání, jako by chtěl dohonit, co ve svém bláznivém mládí zameškal. Než byla pila dostavěna, zemřela mu matka. Byla tedy snad doopravdy nemocná? Xaver navštívil Synáčka v domku u cihelny a u úmrtního lože nebohé Anny mu dojatě projevil soustrast. Synáček však zůstal tvrdý a neústupný i ve svém velikém hoři.

Amálka se přestěhovala do statku. Vystřídala v kuchyni chechtavou Martičku.

Léta táhla, léta táhla se svými radostmi i strastmi. Synáčkovi vypadaly na temeni již i poslední vlasy. Přestal se holit, brada mu začala obrůstat. U Sevastopolu, u Božího oka, u Modré hvězdy flámovali a rámusili jiní mladí lidé. Jiní mladí lidé se ženili a vdávali, Synáček však, věren svému předsevzetí, zůstával starým mládencem.

III

Nepatrný človíček, a ještě ktomu rozený komik, který se ožení se statnou, zdravím kypící dívkou, se neubrání podezření, že chtěl manželstvím spáchat jakýsi nepodařený vtip. Jeho žena však nemá pražádný smysl pro humor, dbá důstojnosti a považuje za svou svatou povinnost důkladně vycídit mužovu pošramocenou pověst. Pak lze ovšem říci, že šprýmařův žert se dvojnásob nepovedl, vážnost mu sluší jako psovi klobouk, jeho podrobenost se bere na vědomí s opovržením, na procházce vypadá, jako by byl vlečen na motouzu, chudák, měl teď smůlu, teď, když už nechce být směšný, je teprv pořádně k smíchu. Kdyby to tím aspoň bylo odbyto! Jakmile však začne osud dělat vtipy, bývají to prašpatné vtipy a někdy nemají konce. Manželka mu povije děcko, samozřejmě děvčátko, a pak začne chřadnout, ač to je proti všemu zdravému rozumu, mnohem přijatelnější by bylo, kdyby se začal vytrácet její neduživý, nedůstojný a celkem zbytečný muž. A když nemoc dovrší své dílo, postiženému nebudiž zapomenuto, že kdysi obveseloval své okolí, nechť je potrestán, že to přestal dělat, soucit mu nebude podán ani na kávové lžičce. Tím spíše mu nebude odpuštěno, že tentokrát tak špatně hrál, nesplnil očekávání. Po tolikerém fiasku, tolikrát vypískán, padne ke dnu. Již nikdy se nevyšine nad hladinu veřejného zájmu, byť by i vraždu spáchal. Je mrtev komik, je mrtev člověk.

Synáček se věru zbytečně bál, že by se někde ve společnosti mohl setkat s Xaverem Punčochářem. Xaver manžel nechodil bez doprovodu nikam, poněvadž nesměl. Xaver otec (jaký to nevkus!) si zamiloval své robátko dravou a nezpůsobnou láskou. Přilnul k němu, jak jen může přilnout slabý k slabému, bezbranný k bezbrannému. Ne, tento mrtvý již nikdy nevstane z hrobu, neobjeví se v hospodě mezi bývalými kumpány, nepověsí s rozjařeným úsměvem na věšák svůj klobouk veselého vdovce, nezačne při kytaře zpívat neslušné písně. Schován před zlobou světa za oprýskanými zdmi starého domu, ctihodný ve svém nedotknutelném soukromí, s dojemnou péčí se sklání nad síťovou postýlkou, nábožným tenorkem pěje ukolébavky, v neslyšných trepkách se šourá z krámu do pokoje, z pokoje do krámu, na jedné straně dveří zanechá svou obchodnickou úslužnost, na druhé si nasazuje pyšnou korunu otcovské lásky.

Ještěže Alena tak brzy ztratila svého poštovního oficiála. Měla snad žíti o samotě? Dětí neměla. Nastěhovala se na náměstí k bratrovi. Potřeboval hospodyni, Markétka potřebovala matku. Když se to tak vezme, vypadala teď mnohem lépe než za svobodna. Vzteklost, žlučovitost nejmladší dcery, ve všem ukřivděné, ustavičně nespokojené, byla tatam. Poněkud ztloustla, měla měkké ruce, vlídné, téměř dobrotivé oči. Také dostala svou ránu, výpověď ze štěstí, krátké manželství bylo jako nedopitá sklenice, zůstala jí žízeň. Tak si tedy zamilovala bratrovu dcerušku.

Markétka rostla. Když zemřela Synáčkovi jeho stará, šestaosmdesátiletá babička Skálová, bylo jí deset let.

*

Tentokrát si Xaver důkladně vykartáčoval svůj ošumělý zimník, zkusil před zrcadlem svatební buřinku, která byla již tak trochu vyšlá z módy a zapadala mu až po uši. Alena v kuchyni přioděla holčičku do huňatého svetru, na hlavu jí posadila sametový čepec, do ruky vtiskla paraplíčko: vždyť je tak sychravo, déšť na spadnutí. Tenhle únor!

„Kam vlastně jdeme, tetičko?“

„Na pohřeb, Markétko, na pohřeb.“

„A komu?“

„Ale — komu. Jedné staré paní.“

Bylo bláto, voda se kalně leskla v kalužinách, Markétka se jim opatrně vyhýbala, naučila se dbát na své šaty, vážila si svých pěkných botiček, věděla, že nejsou tuze bohati. Dovedla odhadovat z maličkostí, dělat si správné a přemoudřelé úsudky, a přece byla tak veselá, tak nezbedná, samý žert, samý smích — je snad možno říci, že malé děti jsou také někdy statečné? Dokud byl tatík Xaver pohřížen do svých starostí, dokud seděl u psacího stolu a drbal se inkoustovou tužkou v šedivějících vlasech, pohlížela na něho zpytavě a s hlubokou vážností. Stačilo, aby si povšiml, že je pozorován — ihned se jí tvářička rozjasnila šelmovským úsměvem. Dovedla se zdráhat, když otec nabízel, dovedla tvrdit, že se jí nelíbí něco, co se jí ve skutečnosti hrozně líbilo.

Černí hudebníci měli zlaté trumpety, kněz měl staré, velmi smutné oči, nějaký závoj vlál ve větru jako prapor, cypřiše se unaveně ukláněly, Markétka se dívala na svůj zpitvořený obličej, jak jej obrážela červená skleněná koule na polopropadlém hrobě. Nad okrajem jílovité jámy stál mohutný pán s rusým plnovousem, s matně se lesknoucí lysinou, špičkami potřísněných lakových bot se dotýkal pochmurných, zablácených hrobařových prken. Ve volně visících, sepjatých rukou držel klobouk a kapesník.

„Tati — kdo to je?‘

V té chvíli se Synáčkův pohled setkal s pohledem zvědavého děvčátka. Jeho oči byly těžké upřímným, trochu těkavým zármutkem, dívenka měla pootevřená, růžová ústa s drobnými mléčnými zoubky, bledé, průhledné tvářičky, veliké temné oči. V jejím pokusu o povzbuzující úsměv bylo něco tak zoufale dojemného a přitom tak známého, tak známého, že Synáček polekaně přešlápl z jedné nohy na druhou, hlučně si odkašlal a kapesníkem si otřel ústa, skrytá v mechovišti hebkého plnovousu — snad aby mu z nich neulétla slova, která se mu jižjiž drala na rty:

„Xavere — kamaráde!“

Protože Markétka — až na ty cizí oči a černé vlasy — se podobala otci jako vejce vejci. Podobala se Xaveru Punčocháči z oněch dob, kdy ještě chodil se Synáčkem do obecné školy, kdy mu také nebylo více než nějakých deset let.

Xaver se nesměle a provinile přiblížil k bývalému příteli a nesměle a provinile mu podal ruku. Pak mu odvážně a s jasným pohledem podala ruku také Markétka. Synáček ji na okamžik podržel.

„Tak vida — to je ta tvoje holčička?“

Nic víc než to, ještě komické pukrle toho stvořeníčka, které celkem nevědělo, co se na pohřbu sluší a patří, ale ku podivu — Synáček se tím obíral ještě doma, ve statku, zatím co Amálka štípala třísky a opatrně z nich rovnala hraničku v ohništi obrovského kuchyňského sporáku.

„Musíte, Toníčku, dostat něco horkého do žaludku, vždyť jste celý prostydlý!“ Sama byla ještě prostydlejší, tetelila se zimou, od úst jí šla pára. Byla dosud oděna ve své smuteční jupce, sukni si však již vysvlékla, klečela u kamen jen ve spodničce, ozdobené lacinými krajkami.

„To bys neřekla, Amálko, jak je ta Xaverova žába tátovi podobná.“

Ruka se zápalkou zůstala Amálce trčet ve vzduchu. Za všecka ta dlouhá léta se stalo po prvé, že bylo v Synáčkově mládenecké domácnosti vysloveno to zrádné jméno.

„Já bych myslila, že to je spíš celá máma,“ řekla úsečně.

Synáček neodpověděl. Jeho oči se zasněně obrátily k vápnem vybílenému stropu. Kouřil doutník, dým stoupal vzhůru ve váhavých kruzích. Co viděl Synáček v té bílé prázdnotě, podobné nepopsanému papíru, po níž se jako přízraky válely kotouče namodralého dýmu? Co tam viděl — žluté a zelené školní lavice, titěrného, vylekaného chlapce s chocholkou hebkých vlásků nad čelem, obutého do směšných holínek. „Zujme ho,“ křičí uličníci, „ať přece uvidíme ty jeho červené punčochy!“ Věkoslávkův hlásek se láme, úpí, vyhrožuje: „Budu to žalovat panu učiteli!“ Chumel kolem první lavice, bota vletí doprostřed Toníkova čela, hromotluk vstává, aby se pomstil. „Děkuji ti,“ povídá rozechvěle hošík a vlhká ručka tiskne křečovitě jeho rameno, „nebýt tebe, byli by mne ještě zmlátili!“ Synáček má příjemný pocit, že spáchal dobrý skutek, že ochránil pronásledovaného. „To je toho, nemáš zač,“ praví opovržlivě, ale srdce mu tluče málem povzneseně. A teď se zaujatě dívá do kukátka v kostěném držátku, Panna Marie se na něho usmívá, jeskyně kolem ní se diamantově třpytí — králíček má růžovou stužku a černé sukénky, plno černých spodniček, jaké nosívá stará Amálka — frrr — kámen letí do lucerny, dupot nohou na útěku. „Ty, poslouchej, proč jsi to vlastně udělal?“ Taškařina za taškařinou, film dějů se táhne a tratí, táhne a tratí.

Starý tkalcovský stav, jehož píseň zdánlivě dozněla, červotočivý, pavučinami pokrytý stav opět začal hrčet. Opět se sunulo pásmo, člunek opět skákal, provlékal nit, tu pevnou nit, k nepřetržení!

Amálka s mlýnkem mezi koleny, rty semknuté, brvy nachmuřené, mlela energicky kávu.

*

Synáček byl, možno říci, průmyslník. Měl pilu, měl cihelnu — statek, to byl vlastně jeho hlavní stan. Domek u cihelny, kde nyní bydlil pan Kazda, byl zvýšen o jedno patro, a v tom patře měl Synáček kancelář a dva zařízené pokoje, do nichž se uchyloval, když se mu zachtělo něčeho, o čem Amálka nemusila vědět. Pak si ovšem musil také pořídit automobil, aby mohl být takřka v jedné chvíli na všech těch místech najednou. Byl to jeden z prvních automobilů, které se v městečku vyskytly, a budil patřičnou pozornost.

Za několik týdnů po babiččině pohřbu jel Synáček v automobilu z cihelny k zámeckému pivovaru, kde měl jakési řízení, ale několik kroků za hostincem U Sevastopolu na něho zamával stavitel Mohr, který potřeboval fůru cihel. Synáček zastavil, Mohr si dal nohu na stupátko, hovořili, hovořili — a vtom se zrovna z dívčí školy vyrojila děvčátka. Ovšem, tam kde stojí ta obluda, automobil, musejí být i děti — obklopily vůz v širokém oblouku. Synáčkovi se zazdálo, že rozeznává drobný obličejík s tmavýma hloubavýma očima, zadíval se na něj bedlivěji. Růžová ústka se zasmála, jako by chtěla říci: „To jsi ty, vždyť já tě znám!“

A zas — jako by se byl v Synáčkově srdci kdosi dotkl jakési staré, zapomenuté struny — brnkl — zaplavil ho nevýslovně lahodný a tklivý pocit. Synáček se bezděčně a bez jakéhokoli rozvažování na děvčátko rovněž široce usmál, a ještě ktomu mu pokynul způsobem nejvýš výmluvným.

V tu chvíli byla Markétka u vozu. Taková známost s pánem, který má automobil, není k zahození. Ty druhé ať si třeba puknou závistí.

Synáček se s Mohrem chvatně rozloučil. „Tak co ty, Markétko, nebo jak ti říkají, chtěla by ses se mnou svézt? Dovezl bych tě domů, kdybys o to stála.“

To byla nabídka nad všechno pomyšlení. Když zvedal Synáček křehké, jako ptáčátko lehké tělíčko, aby je posadil vedle sebe k volantu, bylo mu asi tak jako tenkrát, když se Xaverova útlá postavička důvěrně přimkla k jeho hrudi.

Motor zadrnčel, z výfuku se vyhrnul oblak modrého kouře, vůz se hnul za nadšeného pokřiku dětí. Markétka tleskala rukama: „To je to krásné, ach, to je krásné!“ Ale to ještě nebylo všechno. Synáček odložil návštěvu v pivovaře a jel k náměstí kolem Brixího cukrářství, tam vystoupil a koupil dívence kornout atlasových bonbónů s oříškovou nádivkou.

Před vchodem do punčochářského krámu, chráněného stále touž černou plechovou stříškou, zůstala Markétka ještě minutku ve voze sedět, jako by o něčem přemýšlela.

„Copak,“ zeptal se jí dobromyslně Synáček, „ještě se ti nechce ven?“

„Ne,“ povídala nevinně Markétka, „ale že byste teď mohl jít k nám.“

Než mohl Synáček k tomuto neočekávanému návrhu zaujmout stanovisko, vyšla ze dveří Alena, ruce pod zástěrou.

„Tetičko, tetičko, podívejte se, já jsem se vezla, ať jde ten pán se mnou k nám!“

A tak se stalo, ze Synáček zapomněl na svůj dvanáct let trvající hněv a překročil práh Xaverova domu. Za Alenou totiž vykoukla z krámu i ustaraná tvář užaslého Punčocháče, a pak již opravdu nebylo vyhnutí — nu, před tím dítětem se přece nemohl Synáček ukázat jako nevlídný a zatvrzelý chlap.

Ti, kdož se v té chvíli náhodou procházeli po náměstí, měli podívanou, která věru stála za to.

*

Z počátku to bylo dost trapné, samé rozpaky, a bylo by to dojista ještě mnohem trapnější a rozpačitější, kdyby byla Markétka nevzala celou tu věc do ruky sama.

„Tak se, pane, podívejte, tady je má postýlka, tady spím a tady spí teta Alena. Má panenka se jmenuje také Alena a pak mám ještě Francku. Byla bych jí raději říkala Pepka, ale tatínek nechtěl, protože by se tetička Josefa mohla urazit, ona ta panenka opravdu není tuze hezká.“

Vskutku. Francka hezká nebyla, jedna noha jí visela na nitce, porculánová hlava bvla v týle proražena, byl to hrozný pohled do té duté panenčí lebky. Synáček si pomyslil, že Markétka těch hraček mnoho nemá a že je na svúj věk nezvykle dětinská. Desetileté holčičky obyčejně takové nebývají.

„Je trochu bledá.“ povídal potom Xaverovi, když ti dva staří přátelé, tak dlouho rozloučení podivnou žárlivostí, konečně spolu zasedli za stůl. „Jestlipak se dost pohybuje na čerstvém vzduchu? Amálka by jistě byla moc ráda, kdyby k nám občas přišla. To víš, ve statku je všeho, možná, že by se tam trochu spravila.“

Xaver ho horlivě ujišťoval, že Markétka nemá ničeho nedostatek. Je však pravda, že se s ostatními dětmi příliš nedruží, je raději doma, u tatíka, inu, když jsou stále jen na sebe odkázáni, když tu není matka (Xaver se malounko zarděl pro tu nevhodnou připomínku) — ale toť se ví, milerád použije laskavého pozvání, jen jestli to Synáčkovi, který přece dětem nepřivykl, nebude na obtíž.

Synáček mávl rukou, jako by zaháněl mouchy. „Kdepak — na obtíž! Já — já mám totiž děti hrozně rád, mám k nim takovou zvláštní příchylnost, ani nevím proč.“ Tentokrát Synáček lhal, příchylnost se ho zmocnila teprve v poslední době, a to ještě nemohl o lásce k dětem mluvit tak všeobecně. Co měl však chudák dělat, když se nedovedl červenat jako Punčochář? „Vůbec,“ dodal rozšafně, „když zavřeš krám nebo když nemáš v neděli co na práci, uděláš dobře, když se u mne nahoře zastavíš. Ještě sis neprohlédl mou pilu, a v cihelně je také ledacos nového k vidění.“

Xaver si rozčileně mnul ruce, neřekl ani ano ani ne, ale podotkl, to že by pak on, Synáček, musil také občas přijít k nim. Zvlášť když mu Markétka projevuje takovou důvěru. Markétka — och, Markétka se nikdy v lidech nemýlí, Markétka je moudré, ušlechtilé dítě, Xaver by o ní mohl starému kamarádu mnoho vypravovat.

Tváře mu hořely, byl to zas ten starý pošetilý Xaver, který se snadno vzrušil, také se mu trochu třásly ruce a byl přepjatě úzkostlivý a pozorný, ale to přece nebylo nic divného, když ho po tolika letech jeho starý přítel zas k sobě zval a když po tak dlouhém samotaření zas jednou rozmlouval s člověkem, který v jeho životě vždycky tolik znamenal.

K zpečetění všech těch bohumilých úmyslů přinesla Anna ze sklepa láhev sladkého muškátového vína (které pil Synáček jen s největším sebezapřením) a přitom nezapomněla podotknout, jaké to bylo krásné na její svatbě (povinné slzy), když se Synáček objevil v tom svém dragounském stejnokroji. Všechny dívky byly do něho zamilovány, i ona, Alena, musí to dnes přiznat, se po něm dívala se zalíbením. A jestlipak je ještě takový znamenitý jedlík, jako býval, když tenkrát snědl tu pečenou husu na posezení a vypil k ní celé dvě láhve vína?

Markétka seděla na nízké stoličce u kamen, tvářičku podepřenu pěstmi, a dívala se z jednoho na druhého moudrýma, šelmovskýma očima. Ještě dobře, že byl Synáček tak prozíravý a vypjal venku ve voze motor. Nemohl přece tušit, že se ta nahodilá návštěva tak protáhne.

*

Jak to smluvili, tak to také bylo. Synáček docházel ke Xaverovům častěji a častěji, Xaverovi chodili občas do statku, Alena s nimi. Nejdřív na to Amálka tak trochu bručela, nedovedla se vymanit ze starých předsudků, pak si však uvědomila, že tenhle nový Xaver nemůže být Toníčkovi pranic nebezpečný. V jeho děvčátku se jí brzy velmi zalíbilo.

„Je to takové chatrné, průsvitné — vlastně to je takové malé ubohé dobrotisko. A je to chuděra sirotek, mámu to skoro nepoznalo.“ Mazala Markétce krajíce tlustě máslem a medem, jako je kdysi hoření babička mazávala vnukovi Toníkovi. Však si také Markétka se starou hospodyní věděla rady.

„Vy to tu máte hezké, tetičko! Hned bych u vás chtěla zůstávat. Mám hrozně ráda zvířata, nejvíc kuřátka, ale to byste je nikdy nesměli zabíjet!“

Amálka se stala tetičkou a Synáček strýčkem. Stal se jím po dohodě s otcem Xaverem a výsledek této přísné porady byl Markétce sdělen. Oba muži stáli nad dítětem v napjatém očekávání, co tomu asi řekne.

Markétka spráskla ruce. „Ale božínku, vždyť přece tenhle strýček k tetičce Amálce nepatří! To abych říkala tetičce raději babičko!“

Tetička však zůstala a na strýčka se brzy zvyklo. První, co novopečený strýček učinil, bylo, že s neuvěřitelnou rychlostí doplnil soubor Markétčiných panen. K Alence a Francce přibyla ještě Dórinka s opravdovými zlatými vlásky, pak Mucka, která byla vlastně jen miminko, ale uměla mluvit — miá, miá, nic jiného, byla to však přece jakási řeč — a konečně Frýda, nejslavnější, největší loutka v celém městečku, kterou Synáček dovezl Markétce z Prahy od Města Paříže. Měla hlavu nikoli z porculánu nebo celuloidu, nýbrž z nějaké látky, takže se jí tváře tak ohavně neleskly a také se nedala rozbít. Nejkrásnější na ní ovšem byly její toalety, jichž měla půl tuctu v nádherném koženém kufříku.

„Ale strýčku,“ jásala Markétka, „vždyť já už přece nejsem malinká, a jestliže si s pannami ráda hraji, tak to by mi ty mé také stačily, je to hřích, vyhazovat takové peníze jen za samé hračky!“

Xaver přikyvoval, jako by byl sám autorem tohoto proslovu, a Alena se dokonce pokoušela hubovat, všechno to mělo však jen ten výsledek, že se Synáček ukázal ještě větším a bláhovějším kavalírem. Koupil Markétce ještě dvě docela malé panenky a k nim pokojíček se vším všudy, s parádním, plyšem potaženým nábytkem, s porculánovým příborem, takže panenky mohly v pokojíčku sedět a hodovat. Ale cožpak pokojíček, Synáček si zamanul, že Markétka musí chodit oblečena nejlíp z celé třídy (nic ve zlém, kamaráde, děvčátko mezi spolužačkami vždycky rádo pěkně vypadá!), a tak s Aleninou pomocí opatřil Markétce látku na dvoje šaty, pak letní kabátek a dokonce i klobouk. Kupoval, kupoval, jako by Markétka nebyla dítětem neblahé Marjány, ale jeho vlastní, Synáčkovou dcerou.

„Víš, hochu,“ pravil mu jednou Xaver, zajíkaje se dojetím, „nebudu ti zapírat, že já bych Markétce všechny ty věci koupit nemohl, ale přece — tak mě to nějak souží, připadám si jako žebrák. Pořád jen od tebe přijímám dary!“

„Co — dary?“ Synáček vzplanul. „Ty že ode mne dostáváš nějaké dary? Dostává Markétka, a ne ty.“ A když se na něho Xaver neustával dívat s plachou vděčností, dodal tiše: „To víš, já — nu, já mám tolik, že to nemohu spotřebovat. Zkrátka, vždyť já dosud neměl komu dávat. Takoví jsou na tom nejhůř, kteří nemají komu dávat. Spíš bych měl děkovat já tobě, že mi dovoluješ, abych si směl před Markétkou občas zahrát na tátu, kterým jsem nikdy nebyl.“

Tohle byla zbrusu nová řeč od Synáčka a Xaver nevěděl, jak na ni odpovědět. Vlastně to všechno od prvního do posledního slova neodpovídalo pravdě, kdyby byl Synáček chtěl, mohl se už dávno starat o cizí děti, dělat všelijakým ubožákům Mikuláše nebo Ježíška a dávat tak tímto způsobem průchod svým otcovským citům. Stal se snad Synáček dlouhým staromládenectvím romantický? Nebo byl teď k stáru trochu sentimentální? Takhle to vypadalo, jako by hrál před Xaverem nějaké líbivé, nevěrohodné divadlo.

*

Ale — jaképak divadlo. Synáček si prostě Markétku zamiloval, s tím bylo nutno od nynějška počítati. Pak se ovšem naskytá otázka, proč si zamiloval zrovna Markétku Xaverovu, a ne nějaké jiné dítě. A tu jsme na stopě věci daleko závažnější — zda snad hromotluk Synáček nebyl nevolníkem jakési vyšší a důslednější síly. která ho nutila k tomu, aby se i za cenu nepohodlí a na vlastní škodu skláněl k slabým a bezbranným. Patrně byl někde v hloubi srdce vryt obrázek drobného, něžného, ale statečného člověka, jehož živou podobu bezděčně hledal ve skutečném světě, a tak kdysi musil vzít pod svou ochranu malého Punčocháře, a nyní se nedovedl ubránit dojetí při pouhém pohledu na jeho dcerku.

Nu, ať již tomu bylo tak či onak, Xaver věru neměl důvodů, aby žehral na osud, který mu znovu přivedl do náruče starého přítele. Markétka měla teď najednou otce dva, a oba se předstihovali v přemýšlení, čím by jí tak asi mohli způsobit radost. K její chvále budiž řečeno, že nijak nezneužívala lásky, jíž byla zahrnována. Upřímně se rozhorlovala nad Synáčkovou utrácivostí, s pozoruhodným důvtipem odhalovala jeho tajné plány a dovedla je hatit. „Co jste si to zas povídali? Honem, ven s tím!“ Když se zdráhali, vyhrožovala: „Tak dobrá, kupte si to, ale budu se na vás pak strašně zlobit.“ Přela se s nimi, seškrtávala rozpočty, v krajním případě volala na pomoc tetu Alenu. Alena byla také střízlivá, také měla rozum.

Synáček si zamanul, že jí k vánocům pořídí kolo, Xaver proti tomu nic nenamítal, ale Markétka rozhodla, že se žádné kolo kupovat nebude. „Co vás to napadá, vždyť bych na ně ani nesedla! Když ve škole hrajeme peška, musím si jít vždycky na chvíli odpočinout, tak bývám unavena — kdepak já — a jezdit na kole! To mě raději, strýčku, vozte hodně často s sebou v automobilu, ale kolo mi nekupujte.“ Synáček se chmuřil, chmuřil, ale nakonec bylo po jejím. Pak si zas vzpomněl na fotografický aparát, ale Markétka chtěla místo toho pěkné střevíčky. „Víte co, mne by to ani trochu nebavilo, sedat někde ve tmě a koupat sklíčka. A koho bych také fotografovala? Tebe, tatínku? Nebo vás, strýčku? Vypadá to, jako byste mi chtěli pořídit aparát jen proto, abyste byli na každém obrázku.“

Nu, tak si tedy Synáček opatřil aparát sám, a sám se lopotil s vyvoláváním v temné komoře, kterou si zřídil ve statku pod schody na půdu. Fotografoval — Markétku. A když chtěla mít stůj co stůj střevíčky místo všeho jiného, koupil jí ty nejlepší, jaké byly k dostání, s lakovými špičkami, vykládané jemnou šedomodrou kůží, a k nim ještě rukávník z heboučké krátké srsti a na krk zrovna tak hebkou a lehkou kožišinku s veverčími ocásky.

„To není špatné, strýčku, opravdu, kdopak vám to poradil?“ pochvalovala si Markétka dárky při záři vánočního stromku, zatím co otec Xaver rozsvěcoval prskavku za prskavkou. Potom okřálo pošetilé srdce starého mládence, když mu na zarostlé líce uštědřila po obřadném dětském polibku.

*

Idyla, v níž otcové, pravý i nepravý, byli předmětem svého zbožňování střídavě hýčkáni a peskováni, trvala bez přerušení až do vypuknutí světové války.

Ach, to bylo ve statku nářku, když se na nárožích objevily mobilisační vyhlášky! Synáček musil sebrat svých pět švestek a s ostatními branci rukovat. Amálka si, chudák, myslila, že se jí mladý pán už nikdy nevrátí, plakala, kudy chodila, a Synáček málem že neudělal poslední pořízení, dával možné i nemožné rozkazy panu Kocourkovi, panu Kazdovi a panu Brádlerovi, který mu vedl jeho parní pilu. U Xaverů došlo k patetickému rozloučení, při němž byla Markétka roztomilejší a dovádivější než jindy, a Punčochář si v koutku zbaběle stíral slzy. Později se to vše ukázalo tak trochu směšné. Slavnostně, za mávání kapesníků Synáček z městečka odjížděl, a za několik týdnů byl zpátky. Samostatný hospodář bez potomků, majitel několika průmyslových podniků, byl — nepostradatelný. Uvítali ho radostně a bouřlivě jen v úzkém rodinném kroužku, městečko nebylo již tak nadšeno, poněkud Synáčkovi záviděli — jak by ne, takový zdravý chlapík, takový lamželezo měl sedět doma, v bezpečí, zatím co jiní, daleko méně zdatní, musili strádat a trpět?

A opět to bylo pro Xaverovy veliké štěstí, že měli tak věrného a spolehlivého přítele, že se jim Synáček z té vojny vrátil. Markétka měla i za války všechno, co potřebovala: chléb, máslo, mléko. Vynalézavý strýček se však dovedl nějakým záhadným způsobem postarat i o ostatní. Jednou vytáhl z kapsy balíček čokolády, podruhé kornout sladových certlí, jindy pečlivě v papíře zabalenou tlačenku nebo kus uzeného. Kdykoli se u Xaverů objevil, nikdy se to neobešlo bez překvapení, a byla to překvapení vždy příjemná, byť byla sebeprosaičtější.

Tenkrát byla Markétka již malou, útlou slečinkou s ručkama tenkýma jako hůlky, s koketně nakroucenými, téměř černými kadeřemi, s velikýma tmavomodrýma, neskonale jímavýma očima, s rumělkovou, krásně nakreslenou pusou v pobledlé tvářičce. Před prázdninami vychodila školu.

„Co s ní?“ mudroval Xaver. „Nechat ji doma? Potřebuje přece nějaké vzdělání, a nejen vzdělání, také styk s cizími lidmi, společenskou výchovu. Jenže teď, dokud trvá válka, je to na pováženou.“

Synáček namítl, že válka přece naprosto nevadí, za Markétkou se mohou posílat balíčky, v ničem by netrpěla újmu. Teta Alena se domnívala, že je na takové věci dost času, děvče je na svůj věk ještě hrozně dětinské, nebylo by lépe počkat, až trochu vyspěje? Markétka však byla náramně zvědava na to nové prostředí, lákala ji romantická představa cizího města, a tak jela na vychování — do kláštera. Takový byl tehdy zvyk, posílat dívky, odrostlé škole, do klášterních pensionátů. Z městečka tam nebylo daleko, dalo se tam dojíždět vlakem třeba každou neděli.

*

Z počátku odtamtud psala nadšené dopisy. Oblíbila si jednu z jeptišek, vlastně se do ní tak trochu zamilovala, uchvacoval ji klid klášterní budovy, plné tajemných ozvěn, prsný a laskavý řád. Byl podzim, v rozlehlé zahradě pršelo listí, za vysokým plaňkovým plotem se vypínaly kontury starobylého města. Markétka se vroucně modlila při večerním vyzvánění, modlila se při dunění varhan v kapli — něco se v ní nenápadně měnilo, z dítěte se stávala dívkou. neuvědomělé touhy se vtělovaly v přecitlivělá snění. Otec Xaver s brýlemi na špičce nosu předčítával její dopisy Synáčkovi, o každém slově se uvažovalo, Alena hubovala — Markétčino náboženské blouznění jí nevonělo, přece jen ji neměli ještě do kláštera pouštět, kdo ví, k čemu to povede. Synáček vzdychal, stýskalo se mu. I Amálce se stýskalo. Jenže Synáček, když ho už stesk příliš přemáhal, sedl do auta a jel se na svou malou podivínskou neteř podívat. Poseděl s ní v klášterní hovorně, a pak měl zas on o čem vypravovat.

Markétčino posvátné zaujetí vydrželo jen do vánoc, krátký pobyt doma odvedl její pozornost k světštějším věcem. Okouzlení se sice vrátilo s jarem, když v klášterní zahradě rozkvetly první bledule a podléšky, od velikonoc se tam však už jen nudila. Přesto ji poslali po prázdninách do kláštera zas — dobrý tón si žádal, aby pobyt v pensionáte trval nejméně dva roky.

Krátce po Dušičkách dostal Xaver spěšným dopisem zprávu, že se Markétka rozstonala. Musilo to být vážné, když k ní byl povolán lékař. Synáček byl tehdy zrovna příliš zaměstnán, a tak jel za Markétkou sám polekaný otec.

Vrátil se z cesty všecek zbědovaný, se zsinalou tváří, s očima opuchlýma pláčem. Trvalo hezkou chvíli, než se odhodlal jít s pravdou ven. Ten doktor! Jaksepatří ho vyplašil. Nemoc sama — vlastně nic zvláštního, trochu kašle, slabost, únava, ale ráno se potí, mívá teploty. Nejrozumnější by prý bylo, aby si ji vzali domů, až se těch horeček zbaví, s těmihle hroty si není co zahrávat.

Synáček ani nedutal, pořád ještě nerozuměl.

„Hroty — cožpak nechápeš, co to znamená? U Marjánky to také začalo s hroty. Můj ty bože, pořád jsem se toho bál, po celá ta léta, co rostla, jen aby to nedostala po matce, byla vždycky taková bledá a titěrná — a teď to přišlo. Toníku, já jsem tak nešťastný, já se snad z toho zblázním.“

Synáček byl vážný, hluboce vážný, ale přece jen našel pro přítele to pravé slovo. „To jsou věci, hochu, v kterých se nevyznám já ani ty. Musíš uvážit, že Markétka není jen Marjánčina, že je také tvoje. Postavou a vším — to jsi přece ty. A u vás jste byli vždycky zdraví. Nějaký obr jsi nikdy nebyl, to se nemůže říci, ale nemyslím, že jsi byl někdy doopravdy nemocen. Víš, já doktorům nevěřím, ani co by se za nehet vešlo, ti si vždycky něco vymyslí. Uslyšel od tebe, že Markétčina matka umřela na souchotiny, a už měl diagnosu hotovu. Ostatně víš co? Až ji budeš mít doma, jenom co vstane z postele, vezmu si ji k sobě do statku. Budeme ji s Amálkou krmit, a uvidíš, jak bude za nějaký čas vypadat, o to se již postaráme.“

Alena neříkala nic. Chtěla tím mlčením asi naznačit, že jsou sami vinni. Proč ji neposlechli? Přece jen měla správné tušení, věděla, že z toho kláštera nic dobrého nevzejde.

Markétka ležela ve velikém pokoji v prvním poschodí, kam ještě tak nejspíš svítilo slunce, docházel k ní doktor Rittich, ten se v plicních chorobách vyznal, nebylo tomu tak dávno, co mu zemřel na tuberkulosu bratr. Vlastně se jí už vedlo docela dobře, kašel ustal, ranní poty se vyskytovaly řidčeji a řidčeji. Synáček jí nosíval dárky: šunku, rybičky v oleji, malaga — kdovíkde to bral. Však již také trochu zesílila, na líčka se vracel lehký ruměnec.

„Tak vidíte,“ vysmívala se ustaranému otci a zamlklé tetě, „co jste to, prosím vás, měli? Tohle je nějaké stonání?“

Po Novém roce již chodila na delší procházky. Mrzlo, sníh křupal pod nohama, celé ovzduší bylo takové zdravé a svěží. V únoru přišlo tání, sníh mizel, mizel, ale pak se zima ještě jednou vrátila. V předjarních plískanicích se Markétka roznemohla po druhé, v chrchlech se ukázala krev.

Od té chvíle se začalo Xaverovo martyrium.

Doktor Rittich prohlásil, že Markétka bude musit jet do nějakého sanatoria, jen co bude po válce, až se poměry ve světě poněkud upraví. Sanatorium — to bylo to slovo. Ubohý Punčochář zbledl jako křída, protože sanatorium, to přece znamená souchotiny!

„Na tohle není nic jiného než psí sádlo,“ řekla Amálka resolutně. Synáček kroutil nedůvěřivě hlavou. „Mluvte si, Toníčku, co chcete,“ trvala Amálka na svém, „ale když to už tolika lidem pomohlo, proč by se to nemohlo aspoň zkusit?“

„To je pravda,“ pomyslil si Synáček skepticky, „zkusit by se to mohlo.“ Amálka ten podivný lék opatřila, teď šlo už jen o to, bude-li jej Markétka brát. Má se jí něco nalhat, nebo se jí to raději řekne? Alena doporučovala, aby se jí to řeklo. Kdyby se jí to zamlčelo, mohla by na to přijít, a pak by třeba ztratila důvěru. Kdo jí to však poví? Inu, kdo — Amálka sama.

„Slečinko, to je tak, když jde o zdraví, sní člověk třeba rozmačkané pavouky. Já si myslím, že to víte.“

„A co bych měla vědět?“

„Že to s vámi myslíme dobře, že chceme, abyste zas brzy byla zdráva.“

„Tak to sem tedy dejte, co mi chcete dát,“ podvolila se Markétka. Její úsměv byl smutný, tak smutný, že se otec Xaver musil obrátit, aby potají setřel slzu.

Markétka jedla chléb tlustě namazaný psím sádlem. Ať již to bylo to psí sádlo, nebo spíš pečlivé lékařské ošetřování, hojnost vydatné stravy, Markétka se začala zotavovat.

„Tak,“ prohlásil resolutně Synáček, „a teď se splní, co se slíbilo. Markétka se odstěhuje do statku.“

Markétka se odstěhovala do statku. Zdědila po Synáčkovi jeho mládeneckou komůrku v podkroví. Byl krásný měsíc červen. Sedávala nad lomem na pokraji vykáceného lesa, četla, nebo si něco vyšívala. Dívala se dolů, na čtverec selského dvora, pak níž, na bručící a svištící pilu s modrou břidlicovou střechou, na bílou silničku, vinoucí se k horám, roubenou milníky. Synáček jí galantně sbíral červené jahody. Amálka do ní lila kozí mléko, hrneček za hrnečkem. Jíst! Jíst! Někdy bylo to ustavičné hartusení až nesnesitelné.

„Děvče, děvče,“ radoval se Xaver, „až se nám vrátíš, vždyť se k tobě nebudeme ani hlásit!“ Synáčkovi děkoval už jen očima, jeho slovník díků byl nadobro vyčerpán.

V červenci ji konečně Amálka propustila, rvala se však o ni s Punčochářem zarputile, zle, do posledního okamžiku. Ale spravila se děvečka zlatá, chvála bohu! Teď jen aby na sebe byla opatrná, aby se šetřila. Ach, cožpak o to, Markétka se šetřila, byla přece rozumná. Tak rozumná, až to rvalo srdce. Léto svádělo k volnému pobíhání, dálky vábily, voda vábila. Markétka se vystříhala rychlé chůze — o zapocení nebylo co stát. Nikdy se neodhodlala jít tuze daleko od domova — cožpak kdyby se změnilo počasí, mohla by promoknout a nastydnout se. Koupat? Ani pomyšlení! Kdekdo říká, že voda zeslabuje, bude na tom asi něco pravdy. Bylo jí už šestnáct let, a ještě nechodila do tanečních. Synáček jí vždycky sliboval, že až dospěje, dá s jejím tatíkem dohromady zas takový slavný podnik jako kdysi, že ji sám naučí tancovat. Teď se o tom však vůbec nedalo mluvit, tanec a podobné radosti, to nebylo nic pro Markétku.

„Bah, to je toho,“ odbývala je, když se o tom před ní zmínili, „mne by to ani nebavilo. Víte, já si vlastně raději hraji s panenkami.“

To bylo pravda, Markétka si s nimi hrála, přestrojovala je, šila na ně, ale jen proto, že neměla nic jiného. Přítelkyně také nebyly. Bývalé spolužačky a družky z kláštera na Markétku nějak zanevřely. Xaverovi i Synáčkovi bylo jasno, proč se jí ta děvčata tak vyhýbají — jejich rodiče jim to nařídili. Markétka byla nemocná. Bylo nebezpečí, že by se od ní nakazily, že by také dostaly souchotiny.

„Ještě že je taková hravá,“ pochvalovala si Alena, „vždyť by ji to jinak musilo mrzet, že se jí ty žáby tak straní.“

Markétku to také mrzelo, jenže to nikomu neříkala. Zatím co otec a strýček podléhali bláhovému sebeklamu, utěšovali se, že nyní je nemoc docela jistě zažehnána, ona věděla dobře, že tomu tak není. Když se jen trochu déle hrbila nad šitím, začalo ji v zádech nesnesitelně bolet. Bez jakýchkoli zjevných příčin dostávala nepříjemné tlučení srdce. Pomalu v ní vznikala jistota, která se změnila v strašlivé smíření, v předčasnou resignaci, ale nebyla to resignace smutná a vzdychavá, nýbrž jasná a plná odhodlání. Taková to byla jistota: „Žiji, ale nebudu žít. Kvetu, ale nevykvetu. Maminka umřela na souchotiny mladá. Budu se snažit, abych žila, pokud to jde, ale dlouho to stejně nebude. A musím hledět, aby se tím tatínek zbytečně netrápil.“

*

Na podzim skončila válka. Doktor Rittich naznačil Xaverovi, teď že by se už nemělo déle váhat, Markétka musí být poslána někam do hor. Nejraději do Švýcar.

„Ale vždyť je už přece zdráva,“ lekal se ubohý Punčochář, „nic jí neschází! A v sanatoriu by se teprv mohla doopravdy rozstonat!“

Lékař mluvil dlouho a přesvědčivě. Nedůvěra k sanatoriu je naprosto neodůvodněná. Blíží se podzim, zlá doba pro takové chronické katary, nějaká chřipka by všechno mohla zhoršit, raději to předejít. Markétka je ovšem nyní zdráva, bylo by však dobře to její zdraví ještě trochu upevnit.

Synáček i Alena se postavili na doktorovu stranu. Pak byl na překážku už jen Xaverův pošetilý předsudek a jeho strach z rozloučení. Švýcary — takový kraj světa! A Markétka?

Markétka řekla: „Udělám, co uznáte za vhodné. Vlastně by to tam mohlo být docela hezké. Hory, sníh, slunce — ale bude to stát spoustu peněz!“

Peněz? Tak to tedy ne. Z toho si Xaver nic nedělal. Neměl je, ovšem, totiž — měl jich málo, ale pro Markétku všechno. Pro Markétku půjde třeba o žebrácké holi, bude-li toho zapotřebí.

Markétka odjela do Švýcar až před samou zimou — toho roku bylo mimořádně krásné podzimní počasí — a přátelé osaměli. Opět se horlivě psaly a předčítaly dopisy, opět se rozbírala každá řádka, každé slovo. A vánoce byly ovšem prašpatné, plné stesku a vzpomínání. Co tam asi dělá? Jak se jí daří? Chválila si, toť se ví, ale kdopak jí na to co dá! Kdyby se tam tak mohlo jet a přesvědčit se na vlastní oči! Je to však přece trochu daleko. Dny a týdny se vlekly. Xaver chodil jako umučení, Synáček mrzoutil, nemohl se Markétky dočkat, div že si na dveřích nenakreslil křídou čárky.

Konečně ty tři měsíce přece minuly, ohlásilo se jaro, Markétka se vrátila. A jak se vrátila! Mohlo se říci, že byla přímo tlustá a osmahlá jako cikánka. No ne, takhle zčernat! To prý to horské slunečko. Na nádraží jí přišel naproti kdekdo, nejen otec a Synáček, ale i všechny tety. Synáček si ji odvážel v autu, měl již tenkrát nový luxusní vůz znamenitého tvaru, posadil si Markétku vedle sobe.

„Strýčku! Strýčku! Jaké to máte krásné automobilové brýle! Vypadáte v nich jako slepý flašinetář. A dlouhé huňaté rukavice — nejsou to snad ty, co jimi Jakub ošálil Izáka? Jen tu svou kostkovanou čepici máte pořád stejnou. A pořád kouříte ty ohavné doutníky!“ Smála se zdravým, zvonivým smíchem.

„Nosím pořád stejnou čepici, kouřím tytéž páchnoucí doutníky,“ usmíval se blaženě Synáček, „u nás se, holka, tak snadno neměníme. Ale ty ses změnila!“

Změnila se, ovšem, stala se z ní teď opravdová slečna. Ani tak ne vzhledem, jako chováním. Něco vláčnějšího, klidnějšího bylo v jejích pohybech, z očí zářila sebejistota. Naučila se mnohé věci obracet v smích, mnohé zamlčovat. Tak na příklad se nikomu nesvěřila s tím, jak dlouho a vážně tam v sanatoriu dumali nad rentgenovým snímkem jejího hrudníku, jak důtklivě jí kladli na srdce, co smí a co nesmí, a jak neochotně ji pouštěli domů.

*

Každou neděli se Xaver procházel s dcerou pyšně po náměstí, jen aby těm zlým hubám v městečku ukázal, jak se mýlily. Hle, tady je jeho Markétka, vrátila se mu zdravá, snědá, krásnější než kdy byla — kterápak městská slečinka vypadá tak dobře jako ona? Tak vidíte, vy klepny, které jste počítaly na prstech dny jejího života, vy hrobaři, kteří jste ji už pochovávali, tak se věci mají! Dnes už není tuberkulosa žádná zlá nemoc, dá se vyléčiti. Ostatně zde vůbec nešlo o nějakou tuberkulosu, nýbrž jen o obyčejný plicní katar. To je přec veliký rozdíl, katar nebo souchotiny. Katar má leckdo, ani o tom snad neví, zajizví se a je to, kdežto souchotiny — och, Xaver již pochytil lecjakou moudrost, něco se navyslýchal lékaře. Zkrátka, takové souchotiny, jaké měla Markétka, se rozhodně dají vyléčit, a on je také s pomocí boží vyléčil.

Xaver si tedy oblíbil procházky po městském korse s Markétkou, zavěšenou do jeho předloktí, a Markétka se matně usmívala, hrála tu uzdravenou, jak si otec přál, jakou ji chtěl míti. Za měsíc nebyla již tak snědá, dokonce se zas trochu zhubla, ač měla všeho nadbytek, ač se Alena i Amálka snažily ze všech sil, aby ji udržely v její výborné tělesné kondici. Xaver se začal tvářit starostlivě, odmlčoval se uprostřed rozhovorů, vrhal na dceru krátké, podezíravé pohledy — zřejmě se trápil. Musila tedy Markétka vystoupit v roli těšitelky.

„To nic není, tatínku, s tím se musí počítat, že člověk doma nějaké to kilo ztratí. To víš, v sanatoriu přidávají do jídla všelijaké prášky, když je přestaneš brát, hned se to nějak projeví. Uvidíš, že za nějaký čas zas půjdu nahoru, a pak to teprve bude ta pravá tloušťka. Jen neměj strach, budu tak tlustá, že neprojdu dveřmi!“

„Víš,“ vykládal Punčochář Synáčkovi, „z toho si nesmíme nic dělat, že trochu pohubla. V sanatoriích je vykrmují tak říkajíc pro reklamu. Teď to jde zatím dolů, však ono se to zas obrátí.“ A lišácky se usmíval.

Neobrátilo se to. V červnu vážila Markétka ještě skoro pětapadesát kilogramů, v srpnu již sotva jedenapadesát. Byla stále křehčí, stále průsvitnější. Také začala malounko pokašlávat. Při každém zakašlání se na ni Xaver vyčítavě podíval.

„Ale tatínku, vždyť mě jen zaškrábalo v krku! Dostala jsem rýmu, a při tom vždycky škrábe v krku. Chceš, ukáži ti, jak mám červené patro?“

Xaver jí už nevěřil. Ostatně se sama začala choulit do teplých svetrů, i když nebylo zima, ráno bývala ovlhlá potem, nepomohlo večerní umývání studenou vodou a časné vstávání. Vynahrazovala si to po obědě, ale odpolední spánek ji neposiloval, spíš zeslaboval. Pak ovšem musil opět zakročit doktor Rittich. Nedá se nic dělat, Markétka musí ještě jednou do hor. Raději dřív než později. Tentokrát to snad nemusí být zrovna Švýcary, Tatry také postačí, a je to blíž a je to lacinější.

Markétka si prozpěvovala, kudy chodila, aby dokázala, jak hrozně se těší. Xaver se ploužil po domě jako stín, prodával, všechno mu padalo z ruky, strnule se ukláněl, na zákazníky se usmíval, jako by se napil pelyňku, kolem úst rýhy bolesti, nad očima stříšky vrásek.

*

Za časného říjnového rána ji Xaver se Synáčkem vyprovodili na nádraží. Rozpačité přešlapování pod spuštěným okénkem, z něhož se vykláněla drobná, přismutnělá tvářička, orámovaná černými kadeřemi, ještě nějaké to napomenutí, vržené vzhůru bezmocnými ústy, ještě nějaké to žertovné zabručení strýčka, překypujícího optimismem. Pak třepotavé zatroubení, zaskřípění os a řetězů, dlouhé, beznadějné mávání kapesníky. Když se přátelé vraceli domů, začalo vlastně teprv doopravdy svítit slunce. Ojíněná vlákna na každém keři, perlící se rosa na každém stéblu trávy, sliboval být průzračně jasný podzimní den.

„Nu, tak jsme tedy zas osiřeli,“ povídal Synáček bodře a vypustil z úst mocný oblak doutníkového kouře.

Xaver mlčel. Synáček se k němu zvědavě obrátil, pátravě se na něho zadíval. Pak se podíval ještě jednou, poněkud lépe. Buď to bylo nevyspáním, nebo otcovským hořem, Punčochářova tvář se mu zdála nějaká svraštělá, zubožená, prožloutlá.

„Poslouchej, hochu, ty také nějak zvlášť dobře nevypadáš!“ A po chvíli: „Něco ti snad schází?“

„Ale to víš, takovéhle starosti, to člověku mnoho nepřidá.“

Druhého dne ráno zastihl Synáček v krámě Alenu samotnou. Xaver ještě ležel, nebylo mu dobře. Už dlouho mu prý není dobře. Synáček se opatrně vyptával. Nač si stěžuje? Jíst mu nechutná, občas mívá tupé bolesti v žaludeční krajině. Několikrát už také zvracel, Alena ho přistihla, musila se mu však zapřisáhnout, že se to Markétka nedoví. A co doktor? Och, o doktorovi nechce ani slyšet. Má už doktorů až nad hlavu, neumějí nic jiného než lidi posílat do sanatorií nebo do špitálů. Jenom žádné doktory! Co člověka čeká, to ho nemine. Synáček vrtěl hlavou, ta věc se mu nijak nechtěla líbit.

Markétka si pobyla v Tatrách celých šest měsíců. Vracela se domů až počátkem dubna. Šeredné počasí! Drobně mžilo, na ulicích ležel rozbředlý sníh, rozervané mraky plynuly po obloze, když na okamžik vysvitlo slunce, kalužiny se zaleskly jako mléko, rozlité v blátě. Na nádraží stál černý automobil. Tentokrát přijel Markétce naproti Synáček sám.

„Kdepak máte tatínka?“ zeptala se Markétka, sotva za ní zaklapla dvířka vozu.

Synáček jel z nádraží úmyslně pomalu. „Víš, děvče, to je tak — tatínek stůně. Abych ti řekl pravdu, stůně už od té doby, co jsi odjela.“

Markétka strnula. „Ale vždyť — vždyť jste se mi o tom v dopisech ani slůvkem nezmínili! Ach, mohla jsem si to myslit! Tatínkovo písmo bývalo takové divné, třaslavé. A psal vlastně hrozně málo, většinou psala jen teta Alena. Tak on tedy leží?“

„Ani tak neleží, spíš jen polehává.“ Nedá se nic dělat, musí to ven, teď už nelze nic zapírat, za chvilku budeme doma, Markétka beztak všechno uvidí na vlastní oči. Zkrátka, nepsali jí o tatínkově nemoci jen proto, aby ji nevyděsili. Kdyby byli napsali, jak to všechno je, byla by se asi sebrala a přijela domů.

„Cožpak je to tak zlé?“ Markétčin hlas se zachvíval potlačovaným pláčem. „Tak co mu vlastně je? Co říká doktor?“

To, co svěřil Synáčkovi doktor Rittich mezi čtyřma očima, zůstalo Markétce pro tentokrát přece utajeno. K takovému sdělení, a ještě ktomu ve chvíli shledání, neměl milý strýček odvahu. Nemohl přece tomu nebohému dítěti neomaleně říci, že Rittich má podezření na rakovinu. Eh co, podezření, když mají lékaři podezření, které svěřují nejbližšímu příteli, obyčejně to vědí docela jistě. Obyčejně o tom bývají přesvědčeni.

Markétka byla zvyklá chodit do schodů zvolna, opatrně, ale tentokrát po nich, po těch strmých, tmavých, vrzavých schodech letěla jako pták. Před dveřmi se jen na okamžik zastavila, aby utlumila zběsilé bití srdce. Synáček stoupal těžkopádně za ní.

Xaver Punčochář povstal obtížně z lenošky a kráčel jí vstříc. Jeho tvář byla vždycky drobná, nyní však byla již jen jako dětská hrstička. Nikdy neoplývala červení, nyní však byla žlutá jako vymačkaný citron. Kabát si přidržoval v pase na kost vyhublou rukou — buď aby přemohl nějakou vnitřní, hlodavou bolest, nebo aby zakryl smutnou skutečnost, že mu ten kabát je tak volný, že by si jej mohl otočit dvakrát okolo těla. Zvarhánkovatělé kalhoty na něm jen visely, na nohou měl obuty bačkory, šoural se v nich, jako by to nebyly lehké plstěné bačkory, ale boty s olověnou podešví.

„Pěkně tě vítám, Markétko,“ pravil tenkým, sotva slyšitelným hláskem, „nelekej se mne, já vím, že mizerně vypadám, ale to nic není, měl jsem jen nějaké potíže se žaludkem.“

„Jenže teď je to už mnohem lepší, viď,“ přerušila ho Markétka s odhodlaným úsměvem a lehce ho objala — byl tak křehký, že by se jí byl mohl sesouti v náručí. „Musím ti, tatínku, na strýčka žalovat. Cestou z nádraží mi líčil tvé stonání v takových barvách, že jsem hrůzou tajila dech. Myslila jsem, kdovíco se děje. Zaplať pánbůh, vidím, že mě vystrašil docela zbytečně.“

Synáček stál u dveří a tvářil se zkroušeně jako bídný hříšník. Xaver se na něho vyčítavě podíval, Markétka mu pohrozila prstem. Sehrál svou roli dobře, ten starý divadelník.

Potom si Markétka spěšně svlékla plášť, odložila klobouk a přitáhla si k otcově lenošce židli s takovou rozhodností, jako by to místo již nikdy nemínila opustit.

*

Byl to hrubý, neslýchaný podvod, který byl spáchán na šťastném, veselém Synáčkovi Skálovi, na patronu zlaté mládeže, na chlapíkovi, který se neženil jen proto, aby neměl žádných závazků, který si chtěl žít a také si žil na svobodné noze. Dařilo se mu, byl bohatý, nezávislý, dobrá, co mu tedy scházelo? Po celá léta mu pranic nescházelo. Až ho najednou zvábila sentimentální vzpomínka, setkání s děvčátkem mu připomnělo staré dětství — nu, zachtělo se mu zahrát si na hodného, štědrého strýčka. Proti tomu nemohlo být celkem námitek, byla v tom příjemná změna, jenže — a v tom právě vězel podvod bídného osudu — tento hříšek proti zatvrzelému sobectví mu neprošel beztrestně. Přilnutí k cizímu, rozkošnému děvčátku je hezká věc, dokud s láskou nepřijde i starost. A starost přišla — Markétka se roznemohla. Synáček dobře ví, proč se mu lysina rozlezla po celé lebce, proč mu hlava svítí jako skleněná koule, samou starostí mu vypadaly již i poslední vlasy. A teď ještě jeho přítel, Xaver. Přišel se přihřát k cizímu ohýnku, užít zajímavých otcovských radostí, byl ochoten něco obětovat na tento přepych, a nyní uvízl. Chytil se v pavučině jako stará, tlustá moucha. Narodil se snad těšitelem nebo ošetřovatelem? Ani jedno ani druhé, a přece už drahnou dobu nedělá nic jiného, než že někoho těší a ošetřuje.

S Markétkou to bylo vlastně docela krásné a jaksi dojemné ošetřování. Bylo radost vidět, jak se to daří, jak se děvčátko sbírá, okřává, jak se má k světu. Mělo to nějaký výsledek, dokonce to podporovalo samolibost — hle, co jsem způsobil, co jsem dokázal! S Xaverem to bylo již poněkud horší. Neokřával, hubl, mizel a měl spoustu všelijakých nepříjemných řečí.

„Proč bychom si my dva, chlapče, něco nalhávali, když tu jsme jen sami mezi sebou, víme přece, jak se věci mají. Teď ještě sedím, to je celkem dobré, ale až ulehnu, pochybuji, že zas někdy vstanu.“

Co na to měl Synáček neustále odpovídat? Naučil se jen bručet, být nevrlý. Mračil se a vyhrožoval, že půjde odtud, že takové nesmysly nebude poslouchat.

„Och, však ty nepůjdeš, nemám žádný strach,“ odzbrojoval ho Xaver svým trpělivým úsměvem mučedníka, „to mi neuděláš! Víš přece, že je tu spousta věcí, které musí být zařízeny, které se musí prohovořit. Tak na příklad obchod.“

Obchod Xaverovi už dávno nešel, jak by měl jít, to Synáček dobře věděl. S obchodem to bylo zlé. Od té doby, co přestal být Punčochář pro městečko zajímavý, co se oženil, co ovdověl, většina starých zákazníků přešla ke konkurenci. Proč? Ale bože, cožpak krám, jehož majitel je pronásledován neštěstími, láká kupující? To však už teď nebylo tak závažné, Alena má přece svou pensičku, nějak se přeživí. Jiná věc byla v popředí. Co bude s Markétkou, až on zavře oči? Na sestru je sice spolehnutí, o tom nelze pochybovat, vezme si děvče k sobě a bude se o ně starat, ale — kde sežene peníze na její léčení? Teď je už přece jisto, že má-li Markétka žít, je třeba, aby čas od času pobývala v těch drahých horských sanatoriích. Svíce jejího života bude již takhle skomírat, planout a zhasínat, bude třeba mnoha, mnoha peněz, aby jí bylo uchováno zdraví, a ty peníze — to Synáček také ví — již dávno nejsou. Úspory jsou do dna vyčerpány.

„Och, pokud ti jde jen o to,“ prohlásil Synáček až příliš bodře a hlučně, „pak tě opravdu hlava bolet nemusí. Jak tady sedím, kamaráde, můžeš mi to věřit — já — nu, kdyby se ti přece něco mělo stát — já Markétku neopustím."

Xaver se na něho pátravě zadíval, podivno, ani mu vlastně nepoděkoval. Za tak velkomyslnou nabídku mu ani nepoděkoval! V jeho pohledu se zračila jakási plachá, dosud nevyslovená otázka. To Synáčka hluboce znepokojovalo. Co jen to má, u čerta, ten chudák Xaver ještě za lubem?

*

Když se Markétka vrátila z Tater, život u Punčochářů se uspořádal takto: v krámě prodávala Alena, Markétka jí pomáhala v kuchyni a ošetřovala otce, odpoledne vystřídal dívku na hodinu na dvě u Xaverovy lenošky Synáček, Markétka si šla na chvíli na procházku. Tak obyčejně sedávali oba přátelé v tmavém, ohavnou modří vymalovaném pokoji sami.

A tu to Xaverovi jednoho dne uklouzlo. Již dlouho se k tomu chystal, dlouho Synáčka připravoval, ale ten pořád jaksi nechápal nebo nechtěl chápat, pořád z těch Xaverových řečí nebyl moudrý. Pak ho to ovšem náramně překvapilo, div že se nezvrátil i s židlí, na níž se právě lehkomyslně houpal.

„Víš, čím bys mi jedině odchod ze světa udělal lehčí? Kdyby ses s Markétkou oženil.“

„Cože? Oženil? Já — s osmnáctiletou dívkou? Ty ses, příteli, nadobro zbláznil. Vždyť mi je už víc než padesát let!“

Teď však, když tajná myšlenka byla vyslovena, když už nebylo proč se ostýchat, rozhodl se umírající, že vynaloží všechnu výmluvnost, aby byl plán uskutečněn.

„Toníku,“ šeptal horoucně, „já vím, že jsi dobrý člověk, že máš Markétku rád, ale kdo dnes může říci, jaký bude tvůj poměr k ní za rok nebo za dva? A já, brachu, bych chtěl mít záruku ne na dva, ale na dvanáct let. Kdysi mi naznačil doktor Rittich, že přetáhne-li to Markétka přes třicítku, bude mít vyhráno.“

„Tak já ti něco povím,“ pravil Synáček, zadýchávaje se vzrušením, „zavoláme si k tomu notáře. Sepíšeme to se všemi podrobnostmi. Věk už na to mám — já tedy Markétku přijmu za vlastní.“

„To by se mi tuze nehodilo,“ mírně mu odporoval Xaver, který to všechno měl již dávno promyšleno, „přijde ti třeba nějaká ženská do cesty — nu, netrhej sebou, taková věc se může docela dobře stát — a pak bys už možná neměl o Markétku zájem.“

„Takové hodné, hezké děvče, vždyť se stejně co nejdřív provdá.“ Synáček se zoufale snažil vyklouznout ze sítě. „Uvidíš, vezme si nějakého mladého hocha, a ne starého, opelichaného kocoura.“

I na tu řeč byl však Xaver připraven. „To je právě to, co já nechci. Markétka se nemůže provdat za nějakého neodpovědného mládence a mít s ním děti. Vzpomeň si jen, že Marjánka zaplatila Markétčino narození životem. Musí si ji vzít někdo, kdo se k ní bude chovat šetrně, otcovsky, kdo bude mít na zřeteli jen její ohrožené zdraví.“

Synáček již chápal. Prohlédl dokonale přítelův ďábelský plán. Šlo v něm jen a jen o zabezpečení Markétky, ani v nejmenším o jeho vlastní štěstí. Vzmohl se pouze na chabou námitku:

„Vždyť by mě, můj zlatý, ani nechtěla!“

„Že by tě nechtěla? Och, nemusíš se bát, o to se již postarám.“

K dovršení všeho zlého se Markétka právě vrátila z procházky. Vešla, nic netušíc, s ruměncem ve tváři, s velikýma, dychtivýma očima, rozzářenýma pohybem na čerstvém vzduchu. Když ty dva spatřila, jednoho v horečném vytržení, druhého zděšeného, jak si otírá kapesníkem potem zbrocené čelo, zůstala užasle stát u dveří.

„Podívej se na ni,“ vyjekl pateticky Xaver hlasem bývalého komického tenora, „jen se na ni podívej, jak je líbezná, jak jí sluší život! Ne, ty mi to nemůžeš odmítnout, druhu mého mládí, vždyť víš, že to je mé jediné a poslední přání!“

Markétka, která nic netušila, nic nechápala, přistoupila o krok blíž, otec Xaver se nahnul z lenošky, vzal do svých její malé ručky a vložil je do obrovské Synáčkovy tlapy. Na Markétčin tázavý pohled dovedl Synáček jen trpně sklonit hlavu. Xaver to patrně považoval za projev souhlasu, z jeho hubených prsou vyšel oddech neskonalé úlevy a blaženosti.

Za dva měsíce potom zemřel Xaver Punčochář v náruči obou, Markétky a Synáčka, zemřel tak šťasten, jak jen mohou býti umírající, když vidí své děti zaopatřeny. A za dalších šest měsíců se konala svatba, jaké nebylo v městečku pamětníka. Zapřisáhlý starý mládenec Antonín Skála, statkář a průmyslník, bývalý bouřlivák, tanečník, herec, zpěvák, původce všech výtržností, které před dvaceti lety rozvířily stojatou vodu maloměstského života, bral si za manželku dívenku bez groše, ještě pouhé dítě, dceru svého nerozlučného přítele.

IV

Tenhle Synáčkův případ, to bylo opravdu něco zvláštního.

Nemohlo se říci, že by byl po starostech nějak zvlášť bažil, byly na jeho bedra docela nenápadně vkládány. Jenom tak, z pouhé dobrosrdečnosti si jednoho dne posadil na prázdné místo vedle sebe školačku — a již mu tam zůstala. Dal se pohnout, aby navštívil bývalého přítele, a od té chvíle, chtěj nechtěj, s ním musil prožívat dobré i zlé. Umírající mu vnutil svou vůli, pěkně mu namazal, osolil a zabalil do hedvábného papíru jeho osud, aniž by se ho byl ptal, zda se mu to líbí či nelíbí. Tady máš a jez. Tady máš, dej si dobře chutnat. Je toho — na celý život! Že opravdu na celý život, to ovšem Synáček tehdy ještě nevěděl.

Jisto je, že se za těch posledních osm let důkladně změnil. Volný, bezstarostný Synáček tenkrát nad otevřeným hrobem hoření babičky, a Synáček dnes, to byli dva zcela rozdílní lidé. Byl si toho vědom, ale marně pátral po příčinách, hledal souvislosti, marně si lámal hlavu — ne a ne tomu přijít na kloub. Připadalo mu, jako by se byl z jakési veselé, překypující letní nálady ponořil do řeky, až někam ke dnu; když zas vylezl na břeh, slunce svítilo nějak mírněji, důtklivěji, a ku podivu, z toho dna si něco vynesl na povrch, poloutopenou loutečku, dítě, ženu. Přesněji řečeno, byl to všecko takový divný sen, jaký se zdá v pohádkách, když člověk z rozmaru vstoupí do začarované hory nebo se píchne trnem jedovaté růže: celé století mezitím uběhlo, svět dostal úplně jinou barvu. Probudil se na nějaké jiné planetě.

Starému mládenci Synáčkovi také chyběla představa, co to vlastně je, takové manželství. Strýčkování, to je docela něco jiného, člověk se stýká se zbožňovanou bytostí, jen kdy se mu zachce, užívá s ní jen ty sváteční chvíle, je to radost, přinést občas nějaký dárek, pochlubit se štědrostí, pozorností, hlavní odpovědnost má ten druhý, tatík, on mu k této robotě nejvýš dodává odvahy. Jakmile se to ukáže příliš obtížné, příliš nudné, najde si tisíc důvodů, aby se vytratil, vymluví se, uzavře se, až zas žízeň po zábavě nebo po dobrém, hřejivém skutku sama přijde. Kdežto manželství? Najednou už nikdy nejsi sám, ten druhý se důvěřivě a po domácku uvelebil v tvém srdci a přinesl si tam s sebou všechny vlastnosti, které jsi dosud neznal. Cože — v tvém srdci? Vždyť tam přece už dávno byla! Ano, ale jen cípkem, tím líbivým a zářivým cípkem své růžové stuhy. A vlastnosti, které jsi neznal? Tedy nějaké špatné vlastnosti? I bůh chraň, ale to, co dosud doléhalo jen ozvěnou zvenčí, směje se, tančí, zpívá uvnitř tvého domu, nic jiného ti nezbývá, musíš pro ni uvolnit ještě tamten kout, tamtu místnost, musíš ustupovat, musíš se přizpůsobovat. A než mine měsíc, jsou některá vlákna svázána nazadrmo, než minul rok, stal ses odvislý na ten či onen výraz tváře, na ten či onen projev vděčnosti, kdo nikdy nehladověl, je nyní hladov, kdo nikdy nežíznil, žízní neustále.

Takové je na tom světě s láskou. A nejtěžší a nejvážnější je láska starých lidí, kteří ji teprve pozdě objevili.

*

Ten mládenecký život býval velmi příjemný, ale tohle to bylo až příliš krásné. Tak krásné, až to budilo hrůzu. Hrůza spočívala v tom: že by to nemusilo být trvalé, že by to mohlo také někdy skončit. Ach, mít ustavičně to líbezné, vrtošivé stvoření po svém boku, všechnu tu hravost, koketnost, bezedno rozkošných námětů a nápadů, a mít je bezpečně. Ještě tu však byla nemoc. Dvanáct let. Synáček si důkladně vštípil lékařova slova, která mu kdysi svěřil Xaver, věřil v ně jak v orakulum. Těch dvanáct let musí být překonáno stůj co stůj.

Synáček se pustil do zápasu s hydrou, která ohrožovala jeho štěstí, jako sám Herakles, cílevědomě a odhodlaně. S vynaložením všech prostředků, které měl po ruce.

Tenkrát po Xaverově pohřbu to s Markétkou vypadalo špatně. Chudinka, byla jakoby uhnětená z vosku, lehká a křehká — jen ji do rakve položit. Tak se tedy jelo ven, do ciziny, do těch zázračných hor, které kdysi Markétce pomohly. Nebyla to svatební cesta, byla to pouhá cesta za zdravím. Zdařila se. Mezitím byl od základu přestavěn starý Skálův statek, aby byl vhodnějším místem k spolužití manželského páru. Stavitel Mohr byl chlapík, na kterého bylo spolehnutí, druhý takový byl pan Brádler z pily, byl to ještě docela mladý, moderní muž. Synáček k nim oběma měl důvěru. Mohr a Brádler udělali teprv z — toho starého stavení opravdový obytný dům. Když se Markétka se Synáčkem vrátila z cest, spráskla nad všemi těmi změnami ruce.

„Co jste to tu, propána, prováděli? To už není ta drahá shrbená chaloupka, to je nějaký zámek! Aspoň ty skleněné koule jste měli na střeše nechat! Ale jaképak koule, vždyť já přece vím, je to teď hrozně hezké. Jistě se mi tu bude líbit!“

Jak by se jí tam nelíbilo! Z malých okének byla veliká, do poschodí se šlo po krásných širokých schodech, v pokojích všechno zářilo jasnými barvami — kdepak tu dřív byly nějaké pokoje? — všude nový nábytek, jak jej přivezli a rozestavili truhlářští dělníci. V příborníku porculán a sklo, v oknech záclony, na stěnách obrazy.

Pan Brádler rozpačitě přešlapoval v předsíni. Také on byl nějaký nový, snad se na to vystrojil, aby nerušil dojem. Jen Amálka byla stará. Ta jediná byla zrovna taková jako dřív.

„Ach, mladá paní, tak vás tu máme. Proč jste se vlastně tloukli po těch cizích světech? Doma bychom to byli také pořídili. Já na to mám už svůj recept.“

Amálčin recept Markétku příliš nelákal, přesto měla starou služku náramně ráda. Tak jak byla, v cestovních šatech usedla v kuchyni na lavičku u kamen. Na plotně zasyčela pára — vyskočila, aby odkryla pokličku. Pak se z čista jasna sebrala a vyběhla obhlédnout chlévy. Vrátila se s ošatkou, plnou žlutých, pípajících kuřátek, rozdurděná kvočna v patách za ní. Sedla si s tím vším do jídelny na brčálově zelený koberec. Synáček stál pořád ještě v předsíni s panem Brádlerem. Ti dva — jak byli dojemní, jak byli hodní — všechno bylo tak nesmírně milé!

*

Avšak statek, to byla jen menší část Synáčkových důmyslných plánů. Chodil teď k Mohrovi často, nějak příliš často, pak se ukázalo, co tam vlastně měl na práci. Rittich kdysi řekl, že nic není tak znamenité na tyhle tuberkulosy jako pobyt nad čárou tisíc metrů. Pokud možno hodně nad tisíc metrů. Nu, tak vysoko se to pořídit nedalo, ale těch tisíc metrů by tu jakž takž bylo. Ano, načpak bylo z městečka tak blízko do hor a načpak měl Synáček své volné kapitály? Ne snad že by si tam byl vystavěl vilu, to by bylo příliš nepraktické, kdopak by v ní trvale bydlil, kdo by tam pečoval o dvojici lidí, až by tam na nějaký čas zavítala? Synáček s Mohrem vystavěli v předhoří hotel. Synáček s Mohrem napolovic, jako výnosný obchodní podnik. Hotel byl pronajat s výhradou, že pro Synáčka a jeho paní tam bude vždycky pokoj k disposici. Nic víc než to. Za bydlení a stravování bude Synáček platit jako každý jiný návštěvník.

Tak, a teď mohly přijít plískanice, škaredé deštivé dni, podzim se vším příslušenstvím. Hory měly již sněžné chocholky, vál tam zdravý mrazivý vítr. Synáček s Markétkou sbalili nejnutnější věci — a hajdy do hor! Synáček tam ovšem zůstat nemůže, má dole své povinnosti, musí řídit své podniky, všude být, všechno neustále kontrolovat, přijímat a vyřizovat zakázky, rozvážet cihly, dřevo i kámen, ale kdykoli se mu zachce, sedne do auta a za hodinu — ne za víc než za pouhou hodinu — bude nahoře, u své mladé ženy.

Však se něco naběhal a napřesvědčoval pány z okresního výboru, než si opatřili nový motorový pluh na prorážení zasněžených cest. Ovšem, ten pluh byl pro okres velmi potřebný, podstatně se jím umožnila doprava lyžařů do hor, ale největší užitek z něho měl Synáček, který po těchto cestách jezdil několikrát za týden, někdy i každodenně. Koupil si proto zcela nový, moderní, silný vůz — již třetí — pneumatiky ozbrojil řetězy, na skřínku pro zavazadla připevnil lopatu a krumpáč. Za veliké vánice, která zatarasila silnici, dřív než pluh projel svou dráhu, Synáček statečně bojoval s nepohodou, vždy znovu a znovu zabíral, postupoval se svým vozem po metrech, po decimetrech, a když to jinak nešlo, vstával, odpínal lopatu, vyhazoval sníh, až se mu košile na zádech lepila potem. Jaká to byla radostná práce, radostná námaha, když tam nahoře, kde sotva znatelně žhlo žluté, kalné světélko v ustávající chumelenici, na něho čekala v útulně zařízeném hotelovém pokojíku jeho Markétka, oblečená v huňatém svetru vlastní výroby, lehoučkém jako peří, nebo v rozkošném vatovaném župánku, s knihou v ruce nebo s hladkými bílými pažemi pod hlavou, s černou kadeřavou kšticí, rozhozenou po krajkovém polštáři.

*

Nájemce hotelu, pan Valenta, měl pět dětí. To bylo vlastně v horách to nejzajímavější, protože Markétka měla děti hrozně ráda. Nejstarší a nejmladší byla děvčátka, ostatní byli kluci. Ferda měl na bradě hlubokou jizvu a byl na ni náramně hrdý, přišel k ní zcela po hostinsku, v živnosti svého otce — běžel s lahví a upadl. Ferda měl také ty krásné fialkové oči ve snědé tváři, jaké měla paní Valentová — Julinka, jak jí říkal hoteliér Valenta ve vysokých botách a v myslivecké kamizole. Býval kdysi také hajným, tenhle pan Valenta, a kamizola mu zůstala. Ta kamizola a fůra dětí a plnovous, nazelenalý jako sluncem vyprahlý lišejník. Byl to veliký dobrák, mluvil málo a nepil nic jiného než vodu, ale nechme pana Valentu panem Valentou, vždyť tu jsou ještě dvanáctiletá Slávinka, Jiřík, Honzík a Májuška. Májuška se jmenovala správně Maruška, ale nedovedla ještě „r“ vyslovit, byly jí teprv čtyři roky, a tak jí to zůstalo.

Májuška byla Markétčinou největší láskou. Měla maminčiny (Julinčiny) a Ferdovy oči, ale pleť měla růžovou a hebkou, v loktech dolíčky, ve tvářích dolíčky a vlasy bílé jako chomáč vaty.

„Májuško, pojď ke mně na klín!“

Májuška nic.

„Májuško, mám plnou kapsu moc dobrých bonbonů!“

Dítě se na mladou ženu jen po očku, pohrdavě podívalo, ale neustalo v čmárání barevnými tužkami na rub Slávinčiny upotřebené kreslicí čtvrtky. Tak se do toho tedy vložila hodná, unavená paní Julinka:

„Copak to je za pořádek, Májuško, paní tě má přece ráda!“

Avšak Májuška nepovažovala za vhodné ani pozvednout oči. Markétka dopila svou odpolední kávu, odložila noviny a vstala. Když kráčela kolem Májuščina stolu, dítě se náhle sešouplo s lavice, div že neporazilo židli, která mu stála v cestě, a buclatá ručka se pevně zachytila Markétčiných sukní. Tak se to stávalo často, velmi často. Májuška byla s Markétkou ráda — ale o samotě.

Bylo to zvláštní dítě, mlčelivé jako jeho tatík, něžné jako jeho matka, podivně plaché a nebezpečně vážné. To, co malovala, bylo věru hodno podivu, měla výborný postřeh i odvahu, dovedla věrně zpodobovat věci, lidi i zvířata. Markétka se mohla usmát, když spatřila svou první podobiznu s promodralou tváří a s červenými ústy, čím déle se však na obrázek dívala, veselost ji opouštěla. Děvčátko vskutku vidělo dobře, to byla tvář mrtvé a nikoli živé, veliké, černé oči, které jí dalo, se obracely v sloup, zatím co v obličeji hořel nějaký zoufalý, krvavý smích.

„Ten obrázek si nechám, Májuško, smím?“

Okamžik usilovného přemýšlení, pak zavrtění hlavou. Rozhodné odmítnutí.

„Ale já bych jej tuze ráda měla. Mně se líbí. Proč mi jej nechceš dát?“

„Pjotože na něm seš stjašně smutná. Namaluju tě hezčí.“

Májuška Markétce tykala od prvního seznámení, ostatní děti jí vykaly. Z ostatních dětí žádné nechodilo k Markétce do pokojíku v prvním poschodí, Májuška tam bývala denně. Kreslila si tam na podlaze obrázky. Dávala si vyprávět pohádky, ale nebyla posluchačem, který je vždy se vším spokojen. Když se jí pohádka nezdála, opravovala Markétku:

„Tak to není, Honza djaka nezabil, on ho jen ochočil. A když pjinceznu dostal, zase ji pustil.“

Májuška měla patrně podivné představy o manželství, snad si je představovala jako vězení. Míti, to pro ni znamenalo potěšit se s tím a vztáhnout otevřenou dlaň: „Uleť!“ Tak to dělala s motýly, s beruškami, nikdy před ní nic nesměli zabít nebo zašlápnout. A na Synáčka, na majitele, který Markétku držel a nepouštěl, se dívala s nedůvěrou.

*

Markétka netrávila v horách jen podzimy, zimy a časná jara, jezdila tam se Synáčkem často, tím častěji, čím více k Májušce lnula. Však tam bylo krásně, bože, jak krásně! Les se táhl až téměř k samému hotelu, mírnou hodinu tím lesem vzhůru se přišlo na vrchol kopce, k letní restauraci s rozhlednou. Odtamtud bylo vidět daleko do širého kraje i na druhou stranu na celé velkolepé panorama hor s mlhami, ležícími v údolích jako mázdry, s beránky, honícími se se svými stíny na sametových lukách, na fialových morénách.

Na rozhledně býval obyčejně vítr, Markétka musila Synáčkovi přislíbit, že tam nahoru nikdy nevystoupí s rozepjatým pláštěm a bez šálu, pečlivě ovinutého kolem krku. Vůbec se mu vždycky musila zavázat celým tuctem různých přísah, než ji na horách nechal několik dní samotnu.

„A s Valentovými dětmi se nebudeš honit po louce? Nebudeš?“

„Nebudu. Tři prsty k nebi.“

„Nikdy se nezdržíš v lese po západu slunce? Víš přece, že v horách je to jiné, mlha se přihrne, dřív než se naděješ, a to není nic pro tebe, taková mlha.“

„Nikdy se nezdržím v lese po západu slunce. Nebudu dýchat ani mlhu ani páru ani kouř a žádné takové nebezpečné věci.“ Markétka se smála, když ji Synáček vyslýchal, bylo jí to však příjemné. Kdo pečuje, kdo se bojí, rád má.

A pak míval Synáček ještě jednu pošetilou otázku: „Vynasnažíš se, abys na mne pro Májušku nadobro nezapomněla?“ Obyčejně při ní klopil oči, vzdychal, ale neupokojil se, dokud mu Markétka s vážnou tváří nepotvrdila, že denně před usnutím zašeptá jeho jméno a pošle mu na dobrou noc vzdušný polibek.

Když Synáček odjížděl, stála Markétka na vnějším hotelovém schodišti tak dlouho, dokud se jeho vůz neobjevil na druhé, nižší serpentině jako černý, lesknoucí se brouk. Mohla ještě zahlédnout zamávání bílým kapesníkem, pak ho pohltila strž. Na malou chvíli pak bylo v Markétce posvátné, zajíkavé ticho. Bylo to ticho stesku? Nepochybně. Kdo by ho nemiloval, toho stárnoucího, něžného a nekonečně pozorného muže, neohrabaného dobráka, který se nikdy nevtíral se svými požadavky, nikdy nenadělal mnoho hluku se svými dary. Jak byl ostýchavý! Jak byl smutný, když Markétka ztratila několik deka nebo když dostala lehký kašel! A jak se snažil, aby před Markétkou svou starost skryl!

Potom se Markétka obyčejně uchýlila nahoru do svého pokojíku. Byl to vybraný pokoj v křídle, kam nedoléhal hluk hostinské místnosti, s jedním oknem obráceným k horám — tamtudy dovnitř vanul čerstvý lesní vzduch — s druhým obráceným k údolí — odtamtud byla čarokrásná vyhlídka. Několik kroků před hotelem, uprostřed louky, plné květin, stál zpuchřelý ukazatel turistických cest, pod ním vyčnívaly vrcholky stromů, seběhlých do údolí. Tam dole, to je už železný můstek přes potok, za nějaké půl hodiny po něm Synáček přejede, ale Markétka ho ovšem neuvidí, to by musila mít dobrý dalekohled — a ještě dál, o kousek výš, ta hromádka bílého kamení, sevřená vrchy — tam leží městečko. Když se setmí a je jasná noc, svítí jako malý, dojemný vánoční stromek. Dívala se, dívala, v srdci podivnou, vzlínající vděčnost k muži, který bez protestu a bez nároků na odměnu na sebe vzal kříž jejího utrpení.

Vzpomínala, dokud ji někdo nezatahal za rukáv nebo se nerozložil vedle ní v otevřeném okně. Čí studený nosík se to dotkl její tváře? Jakpak by ne — Májuška!

*

K vánocům dostala Markétka od Synáčka kromě jiných dárků také jeden poněkud zvláštní dárek — panenku. Ale jakou panenku, pečlivě vybranou, buclatou, růžovou, modrookou, s vlásky jako chuchvalec vaty.

„Májuška!“ vykřikla Markétka, a již loutku z ruky nepustila. Synáček se pod vousy usmíval, byl hrdý na svůj znamenitý nápad.

Tak k Aleně, Francce, Mucce, Frýdě a k těm dvěma maličkým přibyla ještě další — Májuška. Můj bože, snad se to zdá trochu směšné, ale v této domácnosti nebylo dětí. Xaver to zakázal, lékař potvrdil a Synáček se podle toho zařídil. Markétčinými dětmi byly loutky. Měla je všechny ve statku, ve svém vlastním pokoji, kam Synáček přišel jen málokdy, a když, tak jen po špičkách jako do nějaké svatyně. Plně respektoval Markétčino soukromí. Na pěkném, kávově hnědém prádelníku stály sloupkové hodiny, jichž kyvadlo se nehýbalo (ty staré hodiny po Skálově prababičce neuměl žádný hodinář v městečku spravit), vedle nich seděla Alena s širokým kloboukem, naraženým do čela, jako veliká dáma a na druhé straně Francka s vyvalenýma očima, v nabírané košilce a v sametové šněrovačce. Smrtelnou ránu v hlavě zakrýval bílý čepec s holubičkou. Jak nádherně se tu vyjímala ta vyparáděná a zušlechtěná Francka! Mucka ležela v maličké kolébce, kterou jí vyřezal Kocourkův nejmladší kluk Martin, v kolébce poněkud neumělé a ještě neuměleji namalované, ale pro Mucku, pro miminko, které za celá ta léta nepovyrostlo, to musilo stačit. A na pohovce — ovšem, na pohovce se rozvalovaly Dórinka a slavná Frýda. Pokojíček s dvěma panenkami, treperendami při kávě, stál na skříni jako nějaký betlém. Teď se do Markétčina pokoje nastěhuje ještě postýlka pro Májušku, protože, to je přece samozřejmé, Májuška bude mít také postýlku, a to vedle postele Markétčiny.

Tohle hraní s panenkami neměla Amálka ani dost málo ráda. Ale Amálka už byla stará, dávno překročila věk, v němž žena touží po dítěti, snad k nějakému takovému toužení ani neměla nikdy čas. Šla z práce do práce, a jediným dítětem, o které se poctivě starala, byl Synáček — ten však v oněch dávných dobách nebyl právě něžný.

„Já bych, mladá paní — eh, darmo mluvit — já bych to všechno strčila do nějaké bedny a dala na půdu. Tady to zbytečně překáží, jen se na to práší. Ani na to není hezké podívání, řekla bych, že to tu vypadá jako v hračkářském krámě.“

„A Májušku, tu byste, Amálko, také dala na půdu?“ zeptala se jí vyčítavě Markétka. Řekla to tak pokorně a prosebně, že se srdce staré služky ustrnulo.

„Nu, Májušku ne, ta je nová, a tu máte už od svého pána — tu bych si tedy nechala.“

Jenže Markétka si ponechala všechny. Snad jen proto, že kromě Aleny a Francky byly i ostatní od jejího pána. Nebo spíš pro tu bláhovou ilusi, že je obklopena četnou a veselou rodinou.

*

Z jara vrhla rezavá kočka na statku koťata, jedno z nich bylo celé bílé, jen na nose a přes levé oko mělo černou skvrnu, jako by se bylo umazalo od sazí. Synáček je Markétce přinesl, když bylo ještě maličké a nemotorné, roztažené ťapky připraveny k zoufalé obraně, krátký myší ocásek tetelící se strachem. Tak do Synáčkovy domácnosti přibylo další dítě — Filípek.

Filípek doprovázel svou paní, kamkoli se vrtla. Věrně jako pes s ní chodil po dvoře, lehával v jejím lůžku, jedl s ní u stolu. Když si Markétka něco pletla, Synáček věšel na cukající se bavlnku papírky a Filípek je prackami shazoval. Filípek putoval s Markétkou do horského hotelu za podzimní i jarní rekreací, byl představen Májušce a Májuškou milován a hýčkán. S Filípkem na klíně podnikala Markétka radostné vyjížďky v Synáčkově autu.

Ach, tyhle vyjížďky! Staly se Markétčinou jedinou dovolenou vášní. Její místo bylo vždycky vedle Synáčka. Ráda naslouchala stejnoměrnému bzučení stroje, ráda se dívala, jak obratně Synáček svůj vůz řídí, ze všeho nejraději však měla — rychlou jízdu.

„Víc! Víc! Ještě trochu! Ach, jak je to krásné!“ Tleskala rukama, hleděla zaníceně vpřed na kvapem se blížící lesy, na prchající milníky.

O tuto zálibu musila se Synáčkem mnoho a úporně bojovat. Ten byl na sebe velmi opatrný, náramně miloval toho zdatného chlapíka Synáčka, a ještě víc svou sličnou spolucestovatelku. Nechtělo se mu vystavovat ji nebezpečí možného úrazu. Vyhovoval jejímu naléhání zprvu váhavě, později si zvykl — cožpak jí bylo možno také něco odepřít? Jak to už na tom světě chodí: nic zlého se nestalo ani po prvé ani po druhé — dnes se nám tedy také nic nestane. Synáček byl ostatně zkušený řidič. Když seznal, že stoupající ručička na rychloměru uvádí Markétku do vytržení, nechával stroj běžet zběsilou rychlostí nejdřív na silnicích přímých a bezpečných, později též na méně bezpečných a méně přímých. Trochu se přitom potil obavami, tím sladší však potom zažíval chvíle, když dospěl k cíli, zachráněn i se svým drahým zbožím.

Také tu trochu padalo na váhu jakési rytířství, snaha hrát před dámou hrdinskou roli. Synáček za ochranným sklem krytého vozu, s placatou kostkovanou čepicí na hlavě, s pomračeným čelem a pevně stisknutými čelistmi, s rukama na volantu, poněkud přikrčený, připravený náhle zabrzdit, náhle se vyhnout žebřiňáku, chodci, cyklistovi, beze sporu vypadal velmi imposantně.

„Ty jsi ale chlapík,“ chválila ho Markétka a hleděla na něho s netajeným obdivem. Na nic nebyl Synáček tak pyšný, nic mu nedělalo takovou radost, jako když na něho jeho mladá statečná ženuška hleděla s obdivem.

„To přece nic není. Kdyby nebylo tebe, já bych to nedělal. Sám bych se k tomu nikdy neodhodlal. Ale s tebou — s tebou docela rád. Víš, kdyby se už něco mělo stát — stalo by se nám oběma, a tak co?“

Snad to bylo právě to, co Markétka tak milovala, tohle „a tak co!“. Byl to její jediný vzdor životu, věnovanému šetření, měření teplot, vykrmování. Pořád jen žila jako v bavlnce, aby na ni nějak špatně nefouklo, aby se nenadýchala studeného vzduchu. Ty rychlé jízdy, to byla rukavice vržená Bohu: „Co jsi mi dal do vínku? Nemoc, málem mrzáctví, ale podívej se, nebojím se, nejde mi o to, žít stůj co stůj, když se to tak vezme, žiji jej, ten bídný život, jen kvůli těm druhým. Kdysi kvůli tatínkovi, teď kvůli tomu velikému, starému, zamilovanému chlapci. Ale kdybys snad chtěl, prosím, tu ho máš — konečně, mně by to bylo milejší než v potu, v peřinách, s lahvičkami marných léků u své postele!“

*

Synáček měl spoustu všelijakých nectností, městečko je znalo, a také ho za ně soudilo, to mu však nikdo nemohl vytknout, že by se byl někdy ukázal lakomý nebo neochotný. Ostatně byla to od něho nějaká zvláštní laskavost, že ve svém automobilu občas někoho svezl, když měl vůz tak jako tak skoro vždycky prázdný? Hezké od něho bylo jen to, že většinou sám zastavil a poutníčky k spolujízdě pozval. Tak se na příklad vracel od Markétky z hor a cestou dojel rodinu soudce Macháčka. Potili se s batohy v silničním prachu. Brzdy zaskřípaly, vůz najel jedním kolem na hromádku štěrku. „Pane rado, milostpaní, račte vstoupit, budete doma o hodinku dřív!“ Tlustý soudce, paní a dva vytáhlí kluci dychtivě lezli do Synáčkova auta. Nebo jeli s Markétkou po silnici k lesu, před nimi si v kuželi světla vyšlapoval řezník Vítek s bočitýma nohama a se sukovicí v ruce. „Pojďte, pane Vítek, pojďte, pěšky bolí nohy!“ Řezník neobratně a s blahořečením dopadl na plyšem potažené sedadlo. Po celou cestu pak častoval manžely peprnými anekdotami.

Rozvážení známých nebo třeba také docela neznámých lidí se stalo Synáčkovi a Markétce pramenem nevinné zábavy. Každý z vděčnosti utrousil nějaké to slovo, přispěl k dobré náladě nějakým šprýmem — bylo vlastně samo dostatečně zábavné pozorovat ty lidi, jak úsluhu přijímají, jak se chovají při jízdě, která jim byla čímsi svátečním, neobvyklým. Pozvolna si v městečku zvykli na Synáčkův pohostinný vůz, který se vždy otvíral na pouhé zavolání, nebo také jen na pokyn ruky, počítali s ním jako s oficiálním dopravním prostředkem. Někdo chtěl někam jet, ale rád cestu odložil, dověděl-li se, že zítra nebo pozítří tím směrem pojede Synáček. Co bych se dnes trmácel pěšky, Synáček mě sveze! (Rozuměj — ještě ktomu zadarmo.) Došlo to tak daleko, že lidé se dávali na statku nebo v cihelně ptát, kdy že Synáčkovi pojedou do krajského města, do Lhoty nebo do hor? Synáček nikdy neodmítl, spíš ještě sám přizpůsoboval své výlety cizím požadavkům. Jemu to konec konců bylo jedno, kam se pojede, a Markétka měla společnost na cestě náramně ráda.

Jen Amálka na to huhlala, ta ano. Měla na to vztek. Bohatství, to pro ni bylo, pro chudáka bez jakéhokoli majetku, cosi nedotknutelného, na co nemá ten druhý pražádný nárok, čeho má užívat jen vlastník sám. A pak byla citlivá na všechno, co čpělo troufalostí nebo nehorázností.

„Já se vám divím, Toníčku, že je odtud neženete. Takový pán, jako pan inspektor Chmelař nebo jako pan Marek, který má na náměstí velkoobchod, a nestydí se dožebrávat. Fuj! Kdyby aspoň zaplatili benzin! Vždyť vy, Toníčku, ten benzin také nemáte zadarmo. A čím víc jich jede, tím víc se ho spotřebuje.“

„Ale Amálko, kdo by to do tebe řekl, že jsi taková zlá. Zlá a nepřejícná. Vždyť my máme s těmi svými pasažéry cestou aspoň trochu švandy. Cožpak to nechápeš?“

Amálce uvízlo v srdci jen to „zlá“ a „nepřejícná“. Odšourala se, těžce uražena. Šátek si stáhla hluboko do očí. Pod tím šátkem objevila Markétka bezmocné stařecké slzy. Ach, ten Synáček! K ní se nikdy nechoval tak nešetrně. Dala se do utěšování. Inu, Amálka mívala teď už často také všelijaké divné brouky v hlavě. Ale Markétka to s ní uměla. Ještě od těch dob, kdy jí říkala „tetičko“.

*

„Každý rok jedno kilo,“ vymínil si na Markétce Synáček a myslil to docela vážně. Snad proto, že se mu to skutečně první dvě léta dařilo. Za rok po návratu ze svatební cesty (nikoli ze svatby) měla Markétka čtyřiapadesát kilogramů, za další rok více než pětapadesát. Nyní byla naděje, že dosáhne šestapadesáti.

„Tolik jsem ještě jaktěživa neměla,“ lekala se se smíchem Markétka, „co jen to se mnou bude?“

„Co by bylo,“ chvástal se Synáček, „jsi zdravá, budeš tlustá.“

Doktor Rittich to také potvrzoval, Ano, bylo by docela zbytečné jezdit někam do ciziny. Při této životosprávě lze mít za to, že se zdraví zcela upevní. To dělají ty pobyty v horách. Opravdu, k tomu nápadu s hotelem může Synáčkovi jen gratulovat.

Synáček zářil vítězoslávou. „Tak vidíš! Že jsme si ale věděli rady s těmi tvými souchotinami! Nesmysl, jaképak souchotiny!“ Markétka se vlídně usmívala, ale v duchu před sebou viděla jiný obraz, zestárlého, šedivějícího otce, jak se s ní pyšně prochází po náměstí a jak se rozhlíží, jako by se s ní chtěl všem lidem pochlubit. Byl to jen pouhý klam, stejně se to pak zas zhoršilo. Synáčkovi se však o svých pochybnostech ani slůvkem nezmínila.

Žili si po svém ti dva, netoužili po společnosti, stačili si sami. Zvykli si na sebe, ale i lidé si na ně zvykli, již se jim to nezdál být tak tuze nerovný pár. Byli si teď tak blízcí, jako by k sobě byli odedávna patřili. Hlavní zásluhu měla ovšem Markétka. Ku podivu, nikdy si neposteskla, ani v skrytu svého srdečka, že její mládí bylo obdařeno jen tímto starým milencem. Vyrostla v chorobě, neměla valnou důvěru v budoucnost, byla ochotna brát od života to jediné, co nabízel. Konečně, nebylo toho ani tak málo, co dával. Markétka si nenavykla pohrdat láskou. Můj bože, taková věrná, nezištná láska, není-li pak to ten největší dar, jaký může člověku život dát?

Jak byl jen Synáček v manželství pozorný, s jakou dvorností se k Markétce vždycky choval! On, takový náruživý kuřák, a nikdy nevešel do jejího pokoje s doutníkem v ruce. Všechny chvíle, které spolu trávili, obětavě se odříkal kouření. Markétce se taková přepjatá opatrnost zdála zbytečná, marně mu však domlouvala.

„Tak co je s tebou? Doutník ti už nechutná? To asi brzy umřeš, bude ze mne vdova. Viď, to proto, že tu s tebou sedím, jinak by sis zapálil! Ale vždyť pořád říkáš, že jsem už docela zdravá! Může mi taková maličkost uškodit? Hned sem dej pouzdro, sama ti zapálím!“ A rozškrtla sirku.

Kočkovali se, Synáček se bránil, Markétka na něho dotírala, plamen zápalky mu ožehl knír, položil svou velikou lysou hlavu na lokty a srdcelomně úpěl, naříkal nad ztracenou krásou, Markétka se mohla ukuckat smíchy.

Cožpak smích, o ten nebylo v Synáčkově domácnosti nouze. Markétka měla smysl pro humor, pro onen humor, který nepotřebuje obecenstva. Její nakažlivá veselost, to bylo dědictví po otci Xaverovi. Synáček si z toho pranic nedělal, když si z něho Markétka tropila šašky, naopak, bylo mu přitom blaze. Předstíral, že je neobratnější, než vskutku byl, stavěl se nedoslýchavý, krátkozraký, nechápavý — hotový medvěd, dokonale ochočený. A Markétka se zas snažila, aby jejich společné chvíle nikdy nebyly nudné. Byla neobyčejně vynalézavá, vždycky měla pro muže nějakou zábavu, nějakou hru. Synáček jí byl neustále zaměstnán, možno říci, že příjemně zaměstnán. Chránila se dávat před ním najevo špatnou náladu, nikdy nebyla mrzutá, odmítavá, nikdy ho nevítala výčitkami nebo pláčem, měla-li kdy chvíle únavy nebo skleslosti, dovedla je v sobě utajit.

Když se uváží, jaký byl mezi nimi rozdíl věku, jak hluboko zapustilo pohodlí a staromládenecké sobectví kořeny v Synáčkově duši, musíme se s úctou sklonit před touto malou, nemocnou ženuškou. Zaujmout starého milovníka, herce, zpěváka, maloměstského šviháka, zhýčkaného obecenstvem, několika hadérky, loutkami a kotětem, vyžadovalo talentu, který by jí byla mohla závidět každá jiná žena, vybavená mnohem honosnějšími a přitažlivějšími půvaby.

*

Tento třetí rok Synáčkova a Markétčina manželství bylo možno nazvati nejšťastnějším ze všech, které spolu žili. A dojista nejšťastnějším obdobím v Synáčkově životě. Tenkrát koupil Markétce ty krásné šaty barvy vlčího máku, které měla tak ráda a v nichž se mu tak bezmezně líbila.

„Ustroj se do nich! Udělej mi to k vůli, pořád jen bych tě v nich chtěl vidět! Ty tvé černé vlasy k těm červeným šatům — jaká jsi ty, Markétko, vlastně krasavice! Kdyby to tak bylo možné, aby sis v nich mohla jít se mnou někam zatancovat!“ Ale hned se opravil: „Kdepak já a tancovat — takový starý a těžký chlap, co jen mě to napadlo!“

Markétka vzala na vědomí tuto dobře míněnou lež, aniž hnula brvou, ale přijmout ten bouřlivý obdiv se trochu zdráhala. „Krasavice — prosím tě, jak to můžeš říci! Jen se na mne podívej, jak jsem tenká. Copak má být ženská takhle tenká? Vždyť na mně není ani lot pořádného masa. Jsem vyzáblá jako luční kobylka.“

Avšak Markétka nebyla vyzáblá, měla již svých šestapadesát kilogramů. Svých slavných šestapadesát kilogramů! Synáček se nadýmal pýchou.

Z Filípka se zatím stal také již statný kocour, trochu sebevědomý, trochu toulavý, a Májuška Valentová začala na podzim chodit do školy. Když tam v listopadu Synáčkovi po delší přestávce přijeli, nemohli ji ani poznat.

„Májuško! No ne, jak ty jsi vyrostla! Jaká se z tebe stala slečna!“

Májuška už dovedla dobře říkat „r“, dolíčky v loktech se jí ztratily, zůstaly jen dolíčky v tvářích, ale hovornější se nestala. Markétce už také netykala, byla na to velká.

„Já nejsem žádná slečna. Abych jí mohla být, to bych musila mít takový krátký kožíšek, jaký nosí Lenka lesmistrova, nebo aspoň takovou nádhernou brašnu, jako má Čenda řídících.“ A upřela na Markétku své krásné, trochu smutné fialkové oči.

„Copak brašnu, tu ti může přinést třeba Ježíšek,“ řekla Markétka chvatně. „A jak se ti líbí pan učitel? Co říká tvému kreslení?“

Kreslení ve škole se Májušce nelíbilo. Ona by chtěla malovat, a ne dělat jen samé rovné čáry. A vůbec — škola ji nebaví, mnohem raději by si doma hrála. Také je to do školy hrozně daleko a kluci jí utíkají. Slávinka totiž už dávno nechodí do školy, Ferda také ne, zbývají mladší sourozenci, Honzík a Jirka, ale ti mají jiné zájmy než vodit domů malou sestřičku.

„Tak víš co, budeme chodit do školy spolu. Nebo ti aspoň budu chodit naproti.“

To se však lehko řeklo, ale těžko provedlo. Kdypak vstávala Markétka, a kdy malá Májuška? Toho roku napadla také spousta sněhu, se střechy hotelu se přes tu chvíli s hrozným rámusem zřítila lavina, na silničku bylo lze se dostat jen úzkým hlubokým chodníčkem, který Ferda každý den ráno vyhazoval lopatou, cestu do školy bylo nutno obtížně prošlapávat. Ta půlhodina dolů a větší půlhodina nahoru po stráni, to nebylo za těchto okolností nic pro Markétku. Chodíval tedy Májušce naproti sám vousáč Valenta ve vysokých botách, s holí v ruce.

„To já jen ze začátku, než si přivykne,“ omlouval před Markétkou tyto panské způsoby. „A vůbec by to nemusilo být, kdyby ti dva kluci na ni před školou počkali. Marné nakazování! Neposlechnou mne, kdybych je utloukl.“ Jako by byl dobrák Valenta někdy své děti tloukl!

„Tak vida, budou jí chodit naproti jen tak dlouho, dokud si nezvykne,“ myslila si hořce Markétka, „později bude musit sama prošlapávat závěje, hledat stezku, ztracenou v mlze.“ V té chvíli jí připadalo svrchovaně nespravedlivé, že je tak hýčkána a opatrována. Ona, dvaadvacetiletá žena, má sedět v teple za kamny, zatím co takové slabé dítě musí bojovat s nepohodou? Netušila, jak brzy se jí podaří odčinit tuto zdánlivou křivdu.

*

Na vánoce byla Markétka již zas dole, ve statku, ale Májušce byla poslána pod stromeček nejnádhernější školní brašna, jaká se dala v městečku koupit. A po Třech králích začalo zcela neočekávaně náhlé, zběsilé tání, a tak Synáček Markétku chvatně odvezl zpátky do hor.

Jak se dalo předpokládat, zatím co dole vtíravě a vytrvale pršelo, nahoře padal sníh v ohromných vločkách, sníh těžký a mokrý, výborný pro koulovačky a sněhuláky. Však také první, co před hotelem spatřili, byl sněhulák s knoflíky a očima z uhlí, s mrkví místo nosu. Právě byl dokončován, Jirka mu stavěl vítězoslavně na hlavu starý děravý hrnec. Májuška letěla vstříc automobilu, potřísněnému blátem a rozjetým koňským trusem.

„Ta taška je krásná, ta taška je krásná,“ křičela, „já vím, že je od vás, že mi ji nepřinesl žádný Ježíšek!“

Synáček pobyl s Markétkou v hotelu jen tři dny, právě tak dlouho, aby se ubezpečil, že jí cesta ve vlhkém počasí neublížila. Teprve po jeho odjezdu se Májuška objevila v Markétčině pokojíku — stará nevraživost k manželu vlastníku pořád ještě trvala.

„Pojďte, něco hezkého vám ukáži,“ a vzala ji za ruku.

To něco, co jí chtěla ukázat a s čím vyčkávala, až tlustý vousatý pán se svým automobilem odjede, byl kokosový ořech, připevněný ke kmeni jedle za hotelem. V ořechu byl navrtán otvor, a v něm bydlily sýkorky.

„Sama jim donáším jídlo, víte? Ony mají hrozně rády slaninu. Pověsím ji vždycky na tuhle větvičku. Jen se podívejte, jak ji zobou!“

A potom přestalo sněžit a udeřil mráz. Co bylo dosud těžkou, bílou, nakypřenou duchnou, proměnilo se v rytířské brnění, které se třpytilo v slunci a křupalo pod nohama. Na nebi se rozhořely miliony hvězd za dozoru mlčenlivého, líného měsíce.

Májuška se vrátila odpoledne ze školy rozjařená a zardělá: „Pod Jeriovic studánkou je krásná klouzačka, pojďte, půjdeme se tam podívat. Tam vám jezdí kluků!“

Markétka si tedy oblékla kožich, přetáhla si přes uši vlněnou čapku a šla se s Májuškou podívat na Jeriovic klouzačku. Jenže kluci byli již dávno ti tam, u studánky jako když vymete, patrně si našli nějakou lepší klouzačku, pro muže důstojnější. Májuška pokrčila nosík, pokoušela se zakrýt své zklamání.

„To je toho, je to ještě hezčí, že tu jsme samy. Teď vám ukáži, jak se umím klouzat.“

Studánka měla strmou stříšku a nápadně se podobala zasněžené psí boudě. Májuška k ní opatrně vylezla po několika kamenných stupních, obrátila se, přidržujíc se veřejí, a pak frr — řítila se kodrcavě po malém zmrzlém slapu. Dole se rozplácla jak široká tak dlouhá. Markétka se rozesmála, ne snad aby Májušku zarmoutila, spíš aby ji povzbudila. Májuška se na ledě neklidně zachrula, nadzvedla se, ale opět si lehla a dala se do pláče. V té chvíli byla Markétka u ní, zvedala ležící tělíčko.

„Mne bolí nožka, hrozně mne bolí nožka, ach, já vůbec nemohu vstát!“

Markétka se polekala. Postavila obezřetně dítě na nohy, levá však byla nějak divně pokroucena. „Bože, snad ji nemá zlomenu?“ zhrozila se Markétka. Úzkostlivě se rozhlédla, nikde však nebylo ani človíčka, Jeriova studánka byla hodně daleko od Jeriova domku. Volala, ale nikdo se neozýval. Také již zapadlo slunce, rychle se začalo smrákat, v okénkách chalup, roztroušených po stráni, se rozsvěcela světélka. Děvčátko nepřestávalo naříkat. Pak tedy nezbývalo než vzít je do náruče a odnést je aspoň k silnici. Tam se snad vyskytne nějaký chodec, povoz nebo děda s rohačkami, který jí pomůže dopravit holčičku do hotelu.

S chvatem, jakého jen byla schopna, se pustila vzhůru po umrzlé stezce s nezvyklým břemenem. Kožich ji tížil, nohy pod ní ujížděly. Námahou a rozčilením se notně zadýchala a zapotila. Silnice, jako s uděláním, byla docela pustá. „Nu, když jsem ji dovlekla až sem, to ji už také domů donesu,“ rozhodla se Markétka. Přitiskla Májušku úže k hrudi a znovu vykročila. Nebyla by si pomyslila, že malé děti mohou být tak těžké.

*

Májušku položili do postele, ovinuli jí nožku vlněným šátkem a čekali, co to udělá do rána. V horách nejsou zvyklí pro každou maličkost posílat hned do města pro lékaře. Ale Markétka dostala k ránu horečku.

Valenta měl od Synáčka nakázáno, aby mu ihned zatelefonoval, kdyby se Markétce cokoli stalo. Za necelé dvě hodiny, ještě před obědem, byl již nahoře Synáček s doktorem Rittichem. Markétka si vymínila, že se nejdřív podívá na Májuščinu nožku.

„Nu, to jste se, milostpaní, zbytečně lekala, nic to není, jen menší výron krve v kolenním kloubu, do týdne bude zas všechno v pořádku. Ale co je vlastně s vámi?“

Synáček seděl u dveří, byl tichý, ani si nesvlékl zimník, krapata potu mu vystupovala na čele. Neodvážil se promluvit, dokud Rittich nepronese svůj soud. Hleděl na Markétku zmučenýma, vyčítavýma očima.

„Tu horečku si mladá paní uhnala pro tu neposedu,“ sdělovala mu šeptem Valentová a plaše se na něho dívala. „Doufejme, že to nebude nic zlého.“

Rittich Markétku dlouho, velmi dlouho proklepával, pak řekl, že zatím nelze říci nic positivního, ale že zas zítra přijede. Synáčkovi unikl ze rtů těžký povzdech. Odvezl lékaře, ale již odpoledne byl zpátky. Zůstane prý tak dlouho, dokud nebude Markétka z horeček venku.

„Jsem já to ale titěrka,“ stěžovala si smutně Markétka, „taková maličkost, a hned si to odstůňu.“ Teprve po této předmluvě se odvážila těžce, dusivě zakašlat. Synáček se u jejího lůžka neklidně pohnul, ale nepřestával předstírat dobrou náladu.

Druhý den Rittich pořád ještě nevěděl, čemu má horečky přičítat, nenašel na hrotech nic podezřelého. „Patrně jde jen o obyčejnou chřipku,“ těšil Synáčka, „milostpaní je teď statná, menší chřipku snadno překoná.“ Nařídil lehká jídla, největší opatrnost a hojnost vzduchu. Slíbil, že se na ni přijede podívat zas zítra, možno-li hned zrána.

Nepřijel ráno, přijel až po obědě, Synáček ho očekával s napětím, už se mu nedařily šprýmy. Markétčina horečka stoupala a stoupala. Nepomohlo ani to, že u jejího lůžka seděla Májuška s obvázanou nožkou, Májuška, příčina jejího onemocnění, andílek, zkrušený vědomím své hrozné viny. Synáčkovi se neodvážila podívat do očí.

Tentokrát doktor Rittich neřekl nic, jen velmi výmluvně a vážně zakýval hlavou. Jako stín ho Synáček následoval do síně.

„Přece vám nebudu nic nalhávat, je to zápal plic. Víte, co by teď bylo nejmoudřejší? Dobře ji ustrojit a odvézt domů. Tady zůstat nemůže. Potřebuje nejvyšší péči, a já sem nahoru mohu dojíždět jen jednou denně. Ostatně, převoz jí v tomto počasí vůbec neuškodí.“

O hodinu později nesli Valenta se Synáčkem do automobilu lehoučký balík šatů, z kterého koukala jen namáhavě se usmívající, horečně planoucí tvářička. Za muži vyšla na silnici paní Valentová a všechny děti, Májuška usedavě plakala. Vypadalo to, jako by z domu vynášeli mrtvolu.

Nikdy ještě nejel Synáček po nebezpečných serpentinách horské silničky takovou rychlostí. Bylo neuvěřitelné, že se někde nezřítií se svahu, že někoho nepřejel, že nedostal na ledovatce smyk. Když se šťastně blížil k statku pod lomem, zuřivě troubil na houkačku. Bylo to znamení, aby domácí lidé vyšli a dopravili nemocnou do domu.

Jedenadvacet dní se Markétka potácela mezi životem a smrtí. Po třech týdnech Rittich prohlásil, že je konečně mimo nebezpečí, řekl to však nějak smutně a bezbarvě.

Rekonvalescence trvala dlouho, téměř do dubna. Sotva se však Markétka postavila na nohy, sotva se vzmohla na první jarní procházku po dvoře podle sluncem zalitých zdí statku (byla slabá, tak slabá!), dostala prudké chrlení krve.

*

Markétka pomalu umírala a Synáček to věděl. Doktor Rittich nepovažoval za vhodné tuto truchlivou skutečnost před ním tajit.

„Co byste z toho měl? Já myslím, že je nějak krásnější hledět vstříc neštěstí s otevřenýma očima. Nejsme přece baby, jsme muži. Musíme se umět vyrovnávat se svými smutky.“

„A zachránit — zachránit by ji už nemohlo nic?“ odvážil se hlesnout Synáček.

„Teď již opravdu nic. Po tom zápalu plic — víte, je to vlastně všeobecná tuberkulosa. Lidé tomu říkají rychlé souchotě. Nemůže to ani tuze dlouho trvat. Ale vy — vy před ní musíte zachovat veselou tvář. To musíte. Já myslím, že to dokážete.“

Rittich hádal správně — Synáček to dokázal. Bylo mu už skoro pětapadesát let, nebyl žádný chlapec. Dovedl ocenit lékařovu upřímnost, byla to mužná upřímnost, zasloužila si neméně mužné přizpůsobení okolnostem. Ne, Synáček ho nezklame. Čemu se v životě nenaučil, to byl pláč a bědování. Dovedl se bát, dokud byla nějaká naděje. Teď, když už bylo po všech nadějích, jaképak strachy? Markétka zemře. Mohl si bolestí vrývat nehty do masa, mohl se tím trápit až k zešílení — co by to bylo platné? Šlo již jen o to, aby poslední dny, které jí ještě zbývaly, byly šťastné. Aby nebyla rozrušována ani úpěnlivými pohledy ani mlčelivým hořem. Vymýšlel si pro ni všemožné hry, všemožná vyražení, choval se k ní jako laskavý dědeček k stonavému vnoučeti. Sháněl jí pamlsky, slídil jí po očích, čím by jí tak mohl udělat radost.

Známí se ho poptávali po Markétčině zdraví. Odpovídal po pravdě. Ano, ano, je to s ní velmi zlé. Patrně nepřečká léto. Mluvil, mluvil, jako by se ho to vůbec netýkalo.

„Je to přece jen starý zatvrzelý sobec,“ myslili si lidé. „A vidíte, zdálo se, že je do ní kdovíjak zamilován, a zatím — snad mu byla dokonce na obtíž. Inu, vlastně ji po nebožtíku Xaverovi zdědil. Vykonal jen svou povinnost. Bude možná rád, až se jí zbaví. Však ho stála peněz, pane bože!“

Synáček se přestal starat o své podniky, na jeho místo opět nastoupili zestárlý pan Kocourek, Kazda mladší (starý pan Kazda nedávno zemřel) a v pile pan Brádler. Stal se jen ošetřovatelem své ženy. Usmíval se, žertoval, poslouchal všechny rozmary nemocné (Markétka se stala dlouhým ležením trochu rozmazlená), nebylo přání, které by jí ihned nevyplnil, nebylo malé kruté výčitky, kterou by jí byl okamžitě neodpustil.

Věděla Markétka, jak v tom vlastně se svou nemocí je? Nebo se ještě kojila nadějemi, že se uzdraví? Znala pravdu, ovšem, znala ji právě tak dobře jako Synáček, kdyby z ničeho jiného, pak z jeho předstírané veselosti, z jeho přepjaté bodrosti. Ani slůvkem jí nikdy neuklouzlo, že brzy zemře, ani jednou si neponaříkala, ani jednou neuronila slzu lítosti nad životem, který tak náhle a marně končil. Cožpak to stále nečekala? Nežila s touto smrtí již málem od dětství? Nyní to tedy konečně přišlo. Ovšem v době, kdy to čekala nejméně, ale přišlo to. Není nač žehrat. Tím se na světě tak jako tak nic nezmění. Viděla, že je obklopena láskou, a pokud mohla, láskou oplácela.

Veliký a malý statečný člověk tu jeden před druhým hráli jedno z z nejhrdinnějších dramat, jaká byla na tomto bídném i světě sehrána, odmítnuvše sentimentalitu jako nevhodnou a nevkusnou. Nelkali, neztrpčovali si své poslední společné dny. Bylo nutno život opustit — Markétka se smrtí klidně počítala. Bylo nutno se s milovanou bytostí rozloučit — Synáček se choval, jako by o tom neměl ani nejmenší potuchy, a zatím v hloubi své silné a prosté duše smlouval se smrtí o jednu krátkou chvíli po druhé — a smrt se usmívala.

*

Jednoho červnového odpoledne začal dohasínat život malé Markétky. Polo ležela, polo seděla v posteli vysoko nastlané ve svém dívčím pokojíčku, hlavička s černými kadeřemi se tratila v běli podušek, tvář prožloutlá, vychudlá, ručky, ležící na pokrývce, kostlivé a mdlé. V jejím líčku bylo něco podobného ruměnci, byl to však jen ruměnec špatné předzvěsti, znamenal horečku. Můj bože, jak dlouho dokáže ještě toto křehké tílko s horečkou bojovat?

Ve vzduchu jako by zářil podivný, sírový jas, který tu rozsévalo slunce, ztlumené žaluziemi, na dvoře pípala kuřátka, kvokaly slepice, robustní selský život, pokojný a plný, kráčel kolem oken jako mlčelivý chodec letním polem, lehounký vánek hýbal záclonami. Tehdy bylo Markétkou po prvé proneseno slovo smrt. Když je Synáček uslyšel, nepodivil se. A neprotestoval. Jaký by to bylo mělo smysl? Hra přestávala být hrou. Nyní zbývala již jen tichost a pokora.

„Ty jsi to věděl, a já to také věděla, že zemřu. Už to bude brzy, Toníku!“

Synáček, obrovitější a těžkopádnější než jindy, v tomto ovzduší specifické lehkosti se hrbil pod jakýmsi břemenem, supěl pod jeho tíhou. Och, nedělal nic jiného, než co mu bylo poručeno, oblékal loutku Májušku do nových bílých šatů, které jí Markétka včera došila. Laloky masa na tvářích mu visely malátně a zbědovaně. Na Markétčino sdělení neodpověděl, celý jeho zjev však prozrazoval, že poslouchá a že je připraven vykonat jakékoli rozkazy.

„Tu panenku mi dáš do truhly,“ pravila Markétka tenkým hláskem. „Ona bude mít na sobě ty bílé šatečky, a mne oblečeš do těch červených, které se ti vždycky líbily. Rozumíš, to proto, že jsi je měl tak rád. A žádný křížek do ruky — slyšíš? V loktech budu chovat jen tu panenku.“

Synáček přetahoval hedvábnou sukénku přes naškrobené prádélko, tlusté prsty se mu znatelně chvěly. Byla to hrozně obtížná práce. Lysina se mu leskla jako stínidlo lampy z mléčného skla.

„V jedné ruce budu mít Májušku,“ zpívala tiše nemocná, „a druhou mi položíš tak, abych ji hladila po vláskách. Chci ležet jako maminky, které usnuly s dítětem v náručí. A pak bych také chtěla do rakve tvou fotografii. Nebude ti to vadit, když u sebe budu mít tvou fotografii?“

Synáček zavrtěl hlavou se vší rozhodností. Loutka byla konečně ustrojena. Postavil si ji na koleno a pohlédl na nemocnou, jako by se jí chtěl zeptat, jak se jí líbí.

„Hezky jsi to udělal,“ pochválila ho Markétka. A po chvíli řekla: „Nechci, aby se na mne někdo přišel dívat, až budu mrtva. Nikdo, ani Amálka.“

Synáček opět přikývl.

„A do vlasů bych ráda nějaké květiny. Na nohy nic — chci být bosa. Je to tak ošklivé, ty punčochy a střevíce, které se dávají mrtvým. Tak, a teď pojď sem.“

Přistoupil s krotkou důvěrou.

„Nemysli si, že tu zůstaneš sám,“ šeptala rozzářeně. „Zůstanu tu s tebou. Věříš mi?“

„Věřím,“ ujišťoval ji Synáček, ale sotva věřil. Věděl, že má horečku a že ani dobře neví, co mluví.

„Nezapomeň také, že to místo vedle tebe ve voze je jen moje místo. Nikdo ať na ně nikdy nesedne! Víš, budeme zas spolu jezdit jako dřív. Umíš si to představit? Umíš, to je dobře. A tahle postel mi také zůstane. Nikdy ji nedej ustlat. Každý večer přijdu a budu na ní spát. Nebudeš se tu bát — sám s mrtvou?“

„Nebudu.“

Filípek se přišoural k lůžku, protáhl se, vyplázl vlnitý jazyk.

„Chtěla bych, aby také zemřel. Vzala bych si ho s sebou.“

„Mne ne?“ zeptal se Synáček s pokusem o úsměv.

„Ne, tebe ne,“ řekla s vážnou tváří. „Přece jsem ti už řekla, že zůstanu u tebe na zemi.“

Žaluziemi vlétla do pokoje včela, sladce a vábně bzučela.

„Opatruj mé ostatní panny.“

„Sedni si hodně blízko ke mně. Abych se mohla opřít hlavou o tvé rameno. Ty přece víš, že jsem tě vždycky měla ráda.“

„Povídej mi něco hodně veselého!“

Usedl s nahrbenými zády na okraj jejího lůžka a vzal do svých velikých, masitých rukou její průhlednou ručku.

Zemřela v podvečer o dva dny později, na tváři tál bolestný úsměv, až zmizel. Lékař byl při tom. Chvilku naslouchal dotloukajícímu srdci, pak přiložil ke rtům zrcátko. Ohlásil konec.

Po jeho odchodu Synáček malátně vstal a opatrně zatlačil mrtvé oči.

Sám ji omyl, ustrojil do šatů barvy vlčího máku, do tuhnoucích ruček vtiskl panenku. Načesal jí vlásky. Dva smolné, vlnité proudy padaly na hluboko dekoltovaná bílá ramínka. Pak za sebou uzamkl pokoj na dva západy. Nevšímal si Amálčina bědování, neobjasnil jí příčiny svého podivínství. Jel objednat nejnádhernější rakev, v jaké kdy byl mrtvý pochováván. A květiny, tolik květin, kolik jich jen může dát sladký měsíc červen.

Na vlastních loktech přenesl z postele bosou postavičku, svírající loutku, a položil ji do rakve. Chvilku se na ni díval, pořád se mu to ještě jaksi nezdálo, hledal ve skříni, našel starý květovaný šál, tím jí přikryl nožky, jako by se bál, aby jí na ně nebylo zima. Na šál kolem podušky a podle těla nasel růží, co jen se jich tam vešlo.

Ne, nebyl přecitlivělý, dělal jen to, co slíbil. Dělal to velmi svědomitě. Sám u mrtvé seděl a bděl, nekouřil — jako vedle ní nekouřil, dokud byla živa. Opatroval plameny svěc, chodil po pokoji těžkými, osiřelými kroky. Ráno před pohřbem vlastní rukou zatloukl rakev. Ne, nepolíbil mrtvé její chladné čelo, protože mrtví nevědí a mrtví necítí. Nezaplakal, když se loučil s líbezným obličejíkem posledním pohledem.

Za rakví kráčel sám. Teprv za ním šla Alena a ostatní tety, Amálka a všichni lidé, kteří ji znali a litovali. Cítil se bezmezně osamělý, ale nehledal druha, kterému by se svěřil se svým hořem. I svůj smutek chtěl mít docela sám, sám pro sebe.

Pak mu zbývalo už jen jediné: nosit kvítí na její hrob. Každý den nosit nové a nové náruče kvítí.

V

Synáček jezdil ze statku do cihelny, z cihelny na pilu — místo po jeho levém boku bylo prázdné. Amálce dal příkaz, aby se lůžka v Markétčině pokojíku nikdo ani nedotkl — vypadalo právě tak jako tenkrát, když z něho v loktech vynesl postavičku v červených šatech, s loutkou v náručí. Ne snad že by byl Markétčinu horečnému blouznění přikládal nějaký význam, slíbil však a své sliby byl zvyklý plnit. O posmrtný život se nezajímal, v obcování živých s mrtvými nevěřil, jak by byl mohl brát vážně Markétčino tvrzení, že zůstane u něho na zemi? Bylo však tak snadné vyhovět nebožčinu poslednímu rozmaru — proč by mu tedy nevyhověl?

Tolik bylo jisto, že se teď Synáčkovi nehorázně stýskalo. Čas míjel, od Markétčiny smrti utekly dva měsíce, léto přecházelo do podzimu, a on ne a ne si přivyknout na to zvláštní ticho, které ho obklopovalo. Jako by potok, který tekl dole pod statkem, najednou přestal bublat, les nad lomem jako by přestal šumět, v podstřeší přestali vrkat holubi. Kdo by byl řekl, že mu Markétka bude tak scházet? Vždyť nebyl tak dlouho ženat, jen nějaké čtyři roky! Odkládal noviny, zaposlouchával se do toho strašidelného ticha, popel doutníku se mu dloužil, dloužil, až upadl.

„To si to, Toníčku, nesmíte tak brát,“ těšila ho Amálka, „jinak to už na světě nechodí. Byla to taková chuděrka, stejně by byla umřela, a vy jste pro ni udělal, co bylo ve vašich silách.“

Nikdy ještě se Synáček necítil tak osamělý. Markétčinou smrtí pozbyl jeho život jakéhokoli smyslu. Co byl Synáček předtím, než se oženil? Nebo spíš ještě dříve, než se o Xaverovo děvčátko začal starat? Chlapík, který vždy více sklidil, než zasil, který rozdával jen ze svých přebytků a byl vlídný a příjemný jen pro. vlastní potěšení. Teprve s Markétkou pochopil pravý, radostný význam lásky, která je v podstatě vždy jen darem bez nároků na odměnu. Jako by se byl vysvlékl ze staré, tvrdé a drsné kůže a narostla mu nová, průlinčitá — touto novou, jemnou pokožkou mu nepozorovaně prosákla dovnitř cizí, něžná bytost. Zůstal mu tam po ní otisk jako stopa v umrzlém blátě, podobný onomu, který zanechala hlavička s černými vlásky na pomačkané podušce. Och, nejen v Synáčkově voze, také v jeho srdci zůstalo prázdné místo, které se nedalo ničím vyplniti.

Prázdné místo! Kdyby byl měl Synáček citlivou básnickou duši, byl by v něm rozžehl čarovné sny, byl by je ověnčil duhovými květy, snad by bylo znělo jako rozechvěná struna, snad by bylo vydalo píseň, avšak Synáček byl jen obyčejný muž, se svou osamělostí si nevěděl rady. Jeho prázdné místo bylo doopravdy prázdné, truchlivě pusté, neusídlila se v něm sladká trýzeň sebelitování, neprýštil z něho mnohomluvný zármutek. Ne, Synáčkovo poraněné srdce nezpívalo, ono žalostně mlčelo.

*

Jednou denně chodil Synáček na hřbitov jako hospodář, který obhlíží své pole. Dosud se valně nestaral o ty, kteří tam tleli, byl vždycky praktický, veskrze rozumný, jakékoli tesknění a vzpomínání se mu příčilo. Teď si najednou uvědomil, že jeho dosavadní život byl vlastně jen samé loučení, samu ztráta. Již téměř všichni, kteří se přičinili o jeho štěstí, kteří se tak usilovně snažili, aby měl na světě lehce ustláno, byli uloženi k spánku na tomto nevelkém čtverci země, a ku podivu, byli po něm rozseti, jako by byli chtěli toto území plánovitě obsadit. Synáčkovi připadalo, že hřbitov je tak trochu jeho vlastnictvím, než obešel všechny ty hroby, musil jej celý přeměřit svými těžkými kroky.

Tam v tu stranu k cihelně ležela jeho matka, Anna Skálová. Zvláštní parádu tam neměla, to se nemohlo říci, železný plůtek kolem zrnitého pískovce, tabulku s jménem. Proč ji tenkrát nedal pochovat k babičce Drábkové? Snad proto, aby měla aspoň po smrti pokoj od vší té podrobenosti, jíž tak vrchovatě užila za živa. Nu, a dolení babička měla přesně takový hrob, jaký si přála míti, nízký, úzký, ozdobený jen dvěma květináči s pelargoniemi, stranou všech hlavních cest. To hoření babička měla svůj posmrtný příbytek daleko okázalejší, u samé lipové aleje, která rozdělovala hřbitov na čtyři části ve tvaru kříže, široký, selský, nakynutý, obrostlý břečťanem, který zakrýval i pomníček s černou mramorovou deskou, takže se na něm její jméno ani nedalo přečisti. Vedle hrobu byla poněkud groteskní, kulatá zelená lavička právě jen pro jednu osobu, kdopak na ní sedal, Amálka to nebyla, ta měla vždycky naspěch, když přišla hrob ošetřit, a Synáček k tomu nikdy neměl čas. Až teď. Až teď měl konečně volného času dost a dost. Kteréhosi dne prozkoumal lavičku, není-li příliš zpuchřelá, a pak na ni usedl svým velikým, unaveným tělem.

Na zcela opačném konci ležel Synáčkův otec, ale o jeho hrob neměl Synáček celkem žádný zájem, je to přece podivný poměr k otci, kterého člověk ani nepoznal. Na rezavém železném kříži byla připevněna stará, deštěm smytá fotografie mladého bezvousého muže se světlými vlasy a veselýma očima. Synáčkovi se nezdálo, že by byl svému nebožtíku otci nějak zvlášť podoben. A cožpak dědeček z cihelny, ta smutná postava z babiččina rodinného alba, a dědeček ze statku, jehož podoba vůbec nebyla zachována? Kdyby se byl chtěl Synáček o těch dvou něco bližšího dovědět, musil by se na to zeptat hrobníka. Zato věděl velmi dobře o posledním útulku svého přítele Xavera Punčocháře. Chudák Xaver, položili ho k jeho Marjáně, po každé straně měl po dětském růvku, jakési nábožné andělíčky, spínající ruce, jeho hrob mezi nimi vypadal příliš mohutně, příliš pyšně a slavnostně, byl přeplněn kvítím, poplakaný voskem, v hlavách lucerna s věčným světlem — hotový oltář. Tohle nebylo nic pro Xavera, ten by se jistě styděl za takovou přepjatou nádheru.

Xaver odpočíval v nejvýš položené části hřbitova, mnohem níž byl nový, dosud jen červeným jílem zasutý a stuhami uschlých věnců přikrytý hrob pana správce Kazdy. Copak to se Synáčkem došlo tak daleko, že se zajímal i o své mrtvé služebníky? Ach ne, do pana Kazdy nebylo Synáčkovi zhola nic, jeho hrob byl zajímavý jen tím, že kolem něho vedla stezka k Markétce.

Tenhle Markétčin hrob! Tam ovšem prodlel Synáček vždycky nejdéle. Po pravdě řečeno, ty ostatní hroby objevil, teprve když tento podivný a jaksi lehký hrob začal navštěvovat. Cože — lehký? Vždyť jej přece tížila bílá, v slunci se záhadně usmívající mramorová deska, na níž bylo vyryto Markétčino jméno a pod ním vyzlaceny dvě překrásné růže a letopočet — narození a smrt.

To, co tento hrob činilo lehkým a poněkud pochybným, byla Markétčina poslední pošetilá slova. Ne že by v ně snad Synáček věřil, ale ta slova jako by se byla skládala ve zvláštní, vzrušující ilusi. Snad tam dole ani neleží Markétka, snad tam vůbec není, v hlíně je jen černá jeskyně, ohraničená stěnami rakve, a v ní poduška s vytlačeným důlkem a odhrnutý květovaný šál. A několik tlejících růží. Také v tomto bílém, oslňujícím hrobě jako by bylo prázdné místo. Hrob měl něco společného se Synáčkovým srdcem.

*

Kdykoli se Synáček vrátil domů, neopomněl zajít do Markétčina pokoje. Pohladil podušku na rozestlaném lůžku, dotkl se prázdné postýlky loutky Májušky, ale nezasnil se nad jedním ani nad druhým. Zastavil se před svou fotografií, která stála na Markétčině psacím stolku, zahleděl se na hodiny na prádelníku, jichž kyvadlo se nehýbalo. Loutky na něho hleděly mlčelivýma, skelnýma očima, jako by mu něco vyčítaly. Markétčina odsunutá židle mlčela, lůžko mlčelo. Synáček rozpačitě odkašlal — polekal se svého vlastního hlasu — ještě chvilku postál s rukama za zády, pokýval hlavou a vyšel. Ne, nikdy tam neuronil slzu, nikdy tam nesepjal ruce a neusedl na okraj lůžka s výrazem zoufalství nebo žalu.

Jednou se tam Synáčkovi přihodila zvláštní věc. Ach, nikterak zvláštní, jen docela obyčejná a nicotná věc, dokonale bezvýznamná. To byla již zima v proudu, venku poletoval řídce sníh, něžné, bláhové pápěří, lepilo se na okna ve váhavém tanci. Vstoupil, nachýlil se nad Markétčinou postelí — a hle, na podušce ležela malá černá skvrna. Podíval se blíže — nebyla vlastně černá, bylo to kulaté, buclaté slunečko sedmitečné. Dotkl se ho prstem — popolezlo o centimetr výš a opět se zastavilo. Opatrně, nesmírně opatrně je položil do své veliké, teplé dlaně. Zatáhlo nožky a koulelo se v ní jako zrnečko kávy, jako půlka rozšlápnutého hrachu. Čekal. Konečně se odvážilo a začalo chvatně lézti. Šplhalo po jeho tlustém ukazováku. Když se dostalo na špičku, zvedlo krovky, rozpjalo blanitá křídla a vzneslo se. Kam? Synáček se za ním díval — zapadlo kdesi na pohovce.

Co jen to Synáčka napadlo, obírat se slunečkem jako malé dítě? Snad se mu zalíbilo, že bylo tak čilé, tak živé v tom velikém mrtvém pokoji, za jehož okny tichounce poletoval sníh. Nebo snad proto, že si našlo útulek v prázdném Markétčině lůžku? Teď mu najednou přišlo líto, že je odtamtud vypudil, zdálo se mu nějak krásné, že si vyvolilo právě Markétčinu podušku, chtěl je zas na ni dát, začal je hledat. Odsunul stůl, pátral po pohovce. Slunečko nikde. Zvedl polštář, vzal do ruky zlatovlasou Dórinku, pak vznešenou Frýdu.

Zapomněl, že je čas k obědu. Byl tak zaujat, že přeslechl Amálčino volání. Dveře se nehlučně otevřely. Stará služka zastihla Synáčka poněkud překvapeného, poněkud zaraženého s loutkami v náručí.

„Toníčku, tohle se nesmí dělat,“ oslovila ho přísně. „Copak je to za pořádek? Ještě abyste si vy začal hrát s pannami!“ Její staré oči se orosily slzami.

Bůh ví, co si Amálka o něm myslila! Byl by jí mohl své počínání vysvětlit, ale jaksi mu nebylo do vysvětlování. Ještě víc by se jím byl zapletl. Změnila by snad Amálka svůj názor, kdyby se jí byl přiznal, že jen tak horlivě hledal ztracené slunečko sedmitečné, když je byl dříve pošetile a neodpovědně sebral s Markétčiny podušky?

Zahanbeně, jako přistižený hříšník položil loutky tam, kde dřív byly, a šel za Amálkou. Když usedl za stůl, před kouřící se polévkovou mísu, zabloudil jeho zrak k oknu, a opět spatřil ty tančící vločky, jak se lehounce kladou na okenní rám. Něco tklivého bylo v tom nesmělém přilínání, jakési marné toužení, ostýchavé hlazení. Synáčkovi připadalo, jako by mezi tím sněžením a mezi ztraceným slunečkem byla nějaká nepostižitelná souvislost. Seděl nad talířem stydnoucí polévky s hlavou v dlaních a uvažoval, co ho vlastně v tom sněžení dojímá a proč vlastně chtěl, aby se slunečko vrátilo do Markétčina lůžka. Živou mocí na to nemohl přijít.

*

Synáček jídal teď zas sám, jako za slavných mládeneckých časů. Jenže mu už tak nechutnalo jako tenkrát. Nechutnalo mu ani z poloviny tolik, jako když sedával u stolu s Markétkou a pobízel ji, vybíral jí nejlepší sousta.

„No tak, Markétko! Ještě kousek! Podívej se, takhle se to má dělat.“ Snažil se jí být zářivým vzorem, a také snad aby jí způsobil potěšení, statečně prázdnil mísy.

Kdepak teď! Polévky snědl sotva několik lžic, ani se pořádně nepodíval, co mu Amálka klade na talíř, piva sotva usrkl. Chudák Amálka, byla z toho celá nešťastná.

„Takhle to dál nepůjde, Toníčku! To byste se zhubl. To byste se rozstonal. Když je člověk v letech, musí zachovávat v jídle pravidelnost. Je to nějaký rozum, takhle se trápit?“

„Ale kdepak, Amálko, co tě to napadá! Vždyť já se přece netrápím,“ bránil se sklesle Synáček.

Marně mu Amálka strojila krmě, které měl kdysi rád. Marně se v něm snažila probudit staré labužnictví. Ovšem, ovšem, nehospodařila již Synáčkovi sama, vlastně jen při vaření dohlížela, vždyť byla už stará a vetchá, dokonce o něco starší, než bývala nebožka hoření babička. V kuchyni se otáčela neprovdaná nejstarší dcera páně Kocourkova, Mařena. Byla to statná žena, Amálka ji však při vší své sešlosti a křehkosti dokonale ovládala. Tak se to podobalo těm dávným, pradávným časům, až to Synáčka někdy zaráželo. Jako by se z mrtvé dálky vracely ozvěny kdysi promluvených slov, obrazy dávno vybledlých scén.

„Já už vím, proč teď tak málo jíte. Navykl jste si zas přespříliš kouřit. To ty zatrápené doutníky. Kdybyste si je odepřel aspoň před obědem! Když mi přijdete ke stolu s doutníkem v ústech, nejraději bych vám jej vzala a zahodila.“

Zrovna tak to říkávala nebožka babička Skálová. Jenže teď už není Synáček ten silou překypující obr s rozevlátým vousem, plný bujarosti, hýřící nezdolnou veselostí. Něco se v něm zlámalo, něco v něm ztichlo a odumřelo. Život ho přestal těšit.

„Kdybyste, Toníčku, věděl, jak vypadáte! Hrůza podívat se na vás,“ lamentovala Amálka. „Být vámi, zašla bych si k doktorovi. Třeba máte něco se žaludkem.“

Ne proto, že by ho to bylo nějak polekalo, jen z čiré zvědavosti se šel Synáček po obědě na sebe podívat do zrcadla. Prohlížel se dlouho a pátravě. Co spatřil? Tlustou tvář, obrostlou prokvetlým plnovousem, laloky masa u uší a pod bradou, blahobytně se lesknoucí lysinu, malá, kouřem poněkud zarudlá očka, zarostlá ve fialových váčcích. Neměl o nic víc vrásek, než jich měl před půl rokem, nanejvýš snad byl o něco bledší, snad byly ty váčky pod očima těžší a tmavší. Vrtěl hlavou. Co jen to ta Amálka na něm vidí?

Několikrát přešel po pokoji, pak ulehl na pohovku. Péra pod ním žalostně zaskřípěla. Přikryl si tvář novinami a usnul neklidným spánkem. Netušil, že ze sna vzdychá a že Amálka za dveřmi ztajeně a znepokojeně naslouchá.

Jedno je jisté, nebyl již tak pracovitý, jako býval. Po Markétčině smrti nepřevzal všechny své úkoly od pana Kazdy mladšího, od pana Kocourka a od pana Brádlera. K čemu také, proboha? Měl všeho nadbytek, podnikům se dařilo znamenitě i bez jeho přičinění, nebylo důvodu, proč jmění ještě víc rozmnožovat.

Dokud byl mlád, považoval za jakousi slávu mít mnoho peněz. Byl štědrý z furiantství, aby lidé viděli, co všechno si může dovolit. A za Markétčiných časů to všechno dokonce nabylo jakéhosi nového, vyššího smyslu. Být bohat znamenalo mít prostředky k získání jakéhokoli pohodlí, jakýchkoli radostí — ne pro sebe, ale pro tu rozkošnou, milovanou bytost. Znamenalo to být dostatečně vyzbrojen k zdolávání zákeřné choroby, dokonale bezpečen před všemi rozmary osudu. V té mužné činnosti byla také jakási protiváha onoho zpěvného a milostného na druhé straně vahadla — Markétčiny lásky. Teď už byla dávno tatam léta ztřeštěné mladosti a Markétka byla mrtva. Bylo by zbytečné a protimyslné lopotit se a starat jako dřív.

A proto měl Synáček nyní tolik přebytečného času. Byl by mohl chodit zas jako kdysi do polí a do okolních vsí s holí v ruce a s puškou přes rameno, jenže děvčata ho už nezajímala, nebožtík Pejsek byl zakopán pod střemchou za včelínem a puška rezavěla v kůlně vedle polámaného kola. To si raději občas zašel dopoledne do vinárny. Teď už nebyly v městečku jen hospody, Sevastopol, Modrá hvězda a Boží oko, na hořením rohu náměstí stál nový hotel Ski, kde se každou neděli tancovalo, a zrovna pod radniční věží byla vinárna, v níž se scházívali páni při čtvrtce vína. Sedával tam geometr Plavec, stavitel Mohr, továrník Cícha a zvěrolékař Kreibich. Někdy mezi ně přišel i doktor Rittich.

Tenhle Rittich. Bylo to tak zvláštní, hovořit s ním také o jiných věcech než o Markétčině nemoci. Vlastně to byl docela veselý a družný člověk, mělo to svůj půvab, poznat ho také z této stránky. Jenže Synáček si uvnitř jaksi nedovedl spojit obě tváře doktora Ritticha, tuhle společenskou a tamtu vážnou, domníval se, že jen jedna z nich může být pravá. A také mu někdy doktor jakoby žertem dával zbytečné a nepříjemné otázky.

„Vypadáte nějaký nevyspalý — nepřišel jste snad ráno z flámu? Och, tihle páni, zbavení manželských pout!“

„Myslíte, že je to tak zdravé, pořád jen sedět v automobilu? Víte, neškodilo by vám trochu pohybu, býval jste dřív růžovější, jadrnější.“

Synáček točil sklenkou, hladil si lysinu, poťouchle se usmíval. Ne, ne, kdepak on a flámy! Ty ho už dávno přestaly bavit. Spaní? Rád by věděl, zdali má doktor Rittich tak dobré spaní jako on. A pokud se týká automobilu, to ovšem není nic jiného než bledá závist ubohého pěšáka.

Pak se však do něho pustili i ti ostatní. Geometr vzpomněl oněch bohatýrských dob, kdy byl Synáček v čele všech možných spolků a účastnil se všech možných neplech. Pročpak se zas, k čertu, nedá do hraní divadel, do účinkování v různých těch kabaretech, vždyť je ho věčná škoda, ba je to zrovna hřích, takhle nechávat svou hřivnu ležet ladem. Továrník Cícha řekl Synáčkovi přímo, že by se měl znovu oženit.

„Poslouchejte, brachu, na vdovce jste ještě tuze mladý. Dejte na má slova, ohlédněte se po nějakém vhodném děvčeti, nebo podlehnete melancholii!“

Synáček mával rukama, zacpával si uši. „Dejte mi, prosím vás. pokoj, co vás to najednou napadlo? Já — ale kdepak — když má člověk svých pět křížků na hřbetě, najde zalíbení už jen leda v tomhle.“ Pozvedl sklenku proti světlu a pak ji do sebe naráz obrátil. Smál se, jako by byl Cícha řekl nějaký obzvlášť dobrý vtip.

*

Na chodníku před vinárnou páni ještě chvilku postáli, než se rozešli. Synáček měl obličej zardělý vínem a čepici mladicky posunutou do týla. Loučení bylo náramně hlučné, vzrušeně si tiskli ruce, mávali klobouky, znovu se obraceli a znovu na sebe pokřikovali.

Synáček se pak obyčejně ještě asi půl hodiny procházel po náměstí, ruce v kapsách zimníku, hůl zavěšenu v předloktí, od hotelu Ski středem dolů až k Městské spořitelně, od spořitelny zpátky podle staré kašny vzhůru k hotelu Ski. Pozdravoval sem, pozdravoval tam, smekal svou kostkovanou čepici a opět si ji nasazoval, hezky se mu to procházelo — avšak — nikdo lehoučký a taneční netížil jeho levý loket, nikdo se k němu nenakláněl, nešvitořil, nezaměstnával ho ustavičnými dotazy, nedožadoval se jeho pozornosti.

Synáček se zastavil, vytáhl z pouzdra doutník, odřízl špičku — vypustil z úst obláček modrého dýmu. Myšlenky mu v hlavě poletovaly jako mouchy, uvězněné mezi dvěma okenními tabulkami.

Tak vida, Markétka je pro Ritticha už jen mrtvý a zahrabaný případ. Jakpak je tomu dávno, co docházel do statku pod lomem, vyslýchal, těšil, vraštil čelo? Zřejmě už zapomněl, jaká to byla hodná a rozumná pacientka. Nikdy si nepostěžovala a nikdy ho nepřiváděla do rozpaků bláhovými dotazy. Teď ho doktor škádlí všelijakými nesmyslnými poznámkami, Markétky jako by nikdy nebylo. Synáčkovi to připadalo jako hrozná křivda. A cože mu to říkal Plavec? Ano, je zas volný jako pták. Opravdu, volný jako pták. Má opět to, co se kdysi, před lety, zdráhal prodat, oč vedl spor s umírajícím Xaverem, oplývá svobodou a širokými možnostmi. Má své jmění zas jen pro sebe a pro své záliby. Mohl by ho užívat po svém, hýřivě, královsky, mohl by opět hrát divadla, vystupovat v kabaretech, jeho jméno by opět mohlo být uváděno na plakátech známou šifrou Sys, mohl by se stát vytouženou partií mezi bohatými vdovami a přezrálými slečnami, štědrým kmotrem dětí z rynku, přítelem studentů a mecenášem mládeže. Uměl ještě zpívat, jeho hlas neztratil na mohutnosti, i na kytaru by dovedl brnkat topornými prsty — avšak — avšak — nemohl se již starat o to, zda mléko pro Markétku je z nejlepší krávy, zda její pokoj je dobře vytopen, nemohl se trápit, že včera dostala lehký kašel, nemohl se radovat, že opět přibyla několik deka, shánět lahůdky s onou zajímavou příchutí, že ten druhý, milý, mu za ně svým čarokrásným způsobem poděkuje.

*

Synáček nebyl o nic méně zdvořilý a ochotný. Rád se s každým zastavil, porozprávěl, rád každého svezl ve svém autu, v jeho vzhledu nebylo nic zmučeného, poraněného, a přece ti, kteří ho dobře znali, říkali: „Ten člověk se mi nelíbí. Není už takový, jaký býval.“

Synáček vystihl ty podezíravé pohledy, jimiž byl sledován, tu přepjatou vlídnost, s níž se k němu chovali. Vystihl ji právě tak u cizích jako u staré Amálky. Uvažoval o tom. Cožpak se opravdu změnil? Je snad v jeho zjevu opravdu něco znepokojivého? Nedovedl si na to dát odpověď.

Stýskalo se mu, pravda, ale nebylo to takové hoře, kterým se chřadne. Cítil v sobě jen zvláštní, mlčelivý klid. Mrtvý a skličující klid. Lidé říkali: „Ten člověk nějak schází. To si tak bere smrt té malé Xaverové? Kdo by to byl řekl!“ Avšak Synáčkovi nescházelo nic. Byl zdráv. Nikdo se nenašel, kdo by mu byl dovedl vysvětlit, že se změnil jakýmsi zvláštním, nenápadným způsobem. Z obličeje jako by mu byl smazán všechen výraz, byl ustrnulý a prázdný jako maska do maškarního bálu. Jeho vtipy byly mrazivé, veselost násilná, vlídnost truchlivá. V pohybech jako by neustále něco vázlo, byly to pohyby dřevěného panáka s rukama a nohama zavěšenýma na drátkách, za něž tahal někdo třetí, potměšilý a nebezpečný.

Jen jedna vada se u něho časem zcela zjevně projevila: Synáček nedoslýchal. Ne, to se také nemohlo říci, Synáček slyšel docela dobře, občas se však stávalo, že přestal poslouchat, co mu někdo povídal. Nepovšiml si, že byl osloven, zapomněl odpovědět na otázku, ve společnosti se zamlčoval, ustával v započatém vyprávění. Ne že by byl snad zahloubán — Synáček nikdy tuze hluboce o něčem nepřemýšlel — spíš byl jen jaksi do sebe ponořen.

Jel vozem, volali na něho, aby zastavil — neuposlechl, neslyšel. Kdy se stalo, aby Synáček někomu nevyhověl? Častěji a častěji Synáček nedoslýchal v hospodě, na promenádě, ve vinárně. Sedával nad svou sklenkou, točil jí v prstech, bůhvíco v ní viděl, odlesk jakéhosi ztraceného štěstí.

„Halo, halo, kamaráde, vy tu, myslím, spíte!“

Nepolekal se. Probíral se pomalu ze svého zasnění, s unaveným, malátným úsměvem. Opět ožil. Opět šermoval rukama, hladil si lysinu, bubnoval na stůl tlustými prsty. Ale za chvíli chodil po náměstí, v ruce nezapálený doutník, oči upřeny kamsi do prázdna, snad ho tak zaujala průrva v šedé pytlovině oblohy. Kolem něho přešel inspektor Chmelař se svými dcerami, smekl huňatou zimní čepici, slečny se vlídně usmály — Synáček nic. Překvapeně se za ním ohlížely, dívaly se jedna na druhou. Tak vidíš. Takové to s ním je. Inspektor však nebyl z těch, kteří se dají snadno odbýt.

„Pane Skálo! Kam tak zamyšlen? Vy potřebujete mít nějaké trampoty? Já být na vašem místě!“

Omlouval se, obličej mu zářil, hned byl samý žert a smích, samý hladký vtip, samá poklona dámám — dvorný a neodolatelný jako dřív.

*

Takhle podezřelé a neujasněné to bylo se Synáčkem až do jara. Na jaře se mu stala poněkud trapná příhoda, k níž jednou musilo tak jako tak dojiti. Synáček se na ni nepřipravoval, nepočítal s ní, jako s ničím nepočítal a na nic se nepřipravoval ve své vrozené lehkomyslnosti a nepřemýšlivosti. Pak se musil rozhodnout rázem a bez rozvažování, a toto rozhodnutí pro něho mělo dalekosáhlý význam, objasnilo mu podivuhodnou věc, o níž se mu dosud ani nesnilo. Bohužel, vrhlo to i trochu nežádoucího světla na Synáčkovo duševní soukromí, trochu nepříjemného světla, po němž městečko vlastně již dávno bažilo. Taková směšná, nepatrná příhoda — avšak přece!

Zastavil ho na silnici od hor rada Faltys s dvěma dětmi, se sestrou a s paní. Ovšem, velmi ochotně a rád! Synáček smekl čepici, usmál se, otevřel dvířka vozu — a tu náhle závada: paní, slečna a obě děti vstoupily dovnitř, a nyní se pan rada cpal na Markétčino místo.

„Pardon,“ ohradil se Synáček skoro hrubě, „tam nemůžete, tam je obsazeno.“

Celou cestu pak Synáček přemýšlel o svém výroku, bral jej z té i z oné strany a nalezl své rozhodnutí správným.

Pan rada neřekl nic, vlezl do vozu mezi paní a děti, seděl zkroucen a zatrpklý, ale vztek jím háral. Vztek a ještě něco — lačnost sensace, lačnost říci to prvý. To se mu také podařilo hned nazítří, při dopolední přesnídávce v hotelu Ski. Synáček chodil kolem oken s čepicí do týla, sám a sám. Pan rada na něho ukázal palcem a pravil obchodníku Markovi, který tam hodoval s ním: „Víte už? Je tomu tak. Přesvědčil jsem se.“ A pověděl celou tu směšnou a hrůznou příhodu.

Zatím Synáček. Ach, tomu bylo nyní mnohem líp než předtím! Nenechal vedle sebe usednout radu Faltyse. Proč? Nechat usednouti znamenalo popřít pověru, zúčtovati se zesnulou, s jejími pošetilostmi a bláhovými přáními, zlikvidovati absurdní rozmar. Nenechat usednouti bylo připustit to všechno, přihlásiti se k bludu, ze snu učinit skutečnost. Synáček se rozhodl pro mrtvou proti všem živým na světě.

Když onoho významného dne přijel domů, když uzamkl vůz do garáže a vstoupil do Markétčina pokoje, bylo mu najednou jasno, proč tehdy v zimě, když kolem oken poletoval sníh, tak toužil po tom, nalézti opět ztracené slunečko sedmitečné. Ty hebké vločky, které hladily okenní rám, to byly Markétčiny bílé, drobné ručky, které se k němu vztahovaly zvenčí, z tiché, neustávající chumelenice, a malinký brouček s černými tečkami na rumělkových krovkách, to nebylo nic jiného než sama bludná, něžná a důvěřivá Markétčina duše.

*

Od té chvíle nejezdil už Synáček v autu sám, po jeho levé straně s ním jezdil, štěbetal, tiskl se k němu Markétčin stín. Tím, že se k ní tak statečně přiznal, znovu se s mrtvou sblížil. Zdánlivě neuskutečnitelné se stalo skutkem. Co bylo v jeho srdci prázdné, opět se zaplnilo. Jak dlouho na ni čekal! Jak dlouho strádal její nepřítomností, jejím mlčením! Nyní to teprve chápal. Teď však bylo po všem tom marném strádání. Led byl prolomen. Již se nemusil skrývat za rozumné, lidské a logické předsudky. Jezdila s ním, mohl s ní rozmlouvat, a on s ní rozmlouval.

Zbytky sněhu tály v příkopech, kukačka volala z háje, louky žloutly orsejem. Lesy dosud černé začaly rezavět, pak zelenat. Slunce zapadalo plačtivě za omytým obzorem. Synáček ve voze rozmlouval s Markétkou. Ovšem, naprosto neslyšel slova a nevnímal jejich smysl, také jí neodpovídal slovy, neviděl přízrak vztahující k němu paže, ale pocítil, že samota v něm již není samotou, že místo vedle něho je živé. Bylo to skoro stejné jako dřív. Dříve také vždycky nevnímal smysl promluvených vět, vzápětí zapomínal každý pronesený žert. V onom životě ve dvou si již zvykl na určitý způsob dorozumívání, zůstal mu z něho dojem ustavičného znění a neklidu, a toto zvučení a tento nepokoj měly svou barvu, svou hudbu a svou vůni. Barva i hudba i vůně jako by se byly nyní vrátily z druhého břehu života.

Jsou jisté způsoby vystupování z vozu, ohledy k sedícímu vedle, ona tajemná řeč neustálé pozornosti, a touto řečí rozprávěl Synáček s mrtvou. Nebylo to už jen pouhé plnění slibu, věrnost vzpomínce, ale jasná, neodbytná představa, kterou by se neodvážil popírati. Někdy za jízdy nakláněl hlavu k jejímu místu, usmíval se. Jako by mu byla něco pošeptala! Vedle něho seděla, tleskala ručkama, těšila se z úprku milníků a telegrafních tyčí jeho Markétka s černými kadeřemi a rudými ústy.

*

Neožil jenom vůz, ožil i jeho dům, jeho ložnice, pokoj zesnulé, lůžko, zákoutí s panenkami. Kolem něho už nebylo to ponuré ticho, ale mírný hluk života, tatáž melodie jako kdysi, jenže hraná elegicky a pianissimo. Oči loutek již nebyly skelné a mrtvé, pokrývka jako by byla právě uhlazena neviditelnou rukou, důlek v podušce jako by se byl prohloubil — prve tam ještě ležela, patrně vstala, někam se uschovala. Vyskočí tam z toho kouta nebo přistoupí odzadu tichými krůčky, položí mu obě dlaně na oči a řekne: „Hádej!“

Synáčkovo stolování — ach, on přece nikdy nebýval při jídle hovorný, to ona vždycky žvatlala, a ten známý zvuk nyní zvonil v jeho bubínku jako dřív. Jedl opět s chutí, opět dodával té bledé, hubené postavičce odvahy, byl jí příkladem, usmíval se, oči mu zářily. Ty tu se mnou sedíš, ty ¡si tak poslušná, tak se mi snažíš vyhovět, mám tě plné srdce, hleď, zvedám sklenici na tvé zdraví! Připijme si spolu do dna, do dna, jak ses mi vždycky smála, když ve mně nápoj mizel, když mi zůstala na vousech bílá pěna, smála ses mi, směj se zas!

„Vidíte, vidíte, Toníčku,“ radovala se Amálka, „nic na světě netrvá věčně, ani ten zármutek. Čas hojí rány, na všechno se časem zapomene.“

Synáček chodil opět pružným krokem. Do tváře se mu vrátil ruměnec, do očí jas. Kdo by se nyní ještě odvážil mluvit o jeho povadlé pleti, o zaslzených očích, kdo by ještě mohl tvrdit, že má bezbarvý hlas a rdoušený smích? Nikdo již nemohl neodpovědně šířit to nepojmenovatelné: „Ten člověk schází.“ Spíše rozkvetl, spíše ještě zmohutněl, spíše se stal hlučnějším, než býval. Ve vinárně, v kroužku známých se již nepodobal osudnému spáči, byl bystrý a čilý, nezaposlouchával se do svého nitra, nezapomínal odpovídat na otázky. Naopak, on to byl, který útočil na všechny strany, překypoval veselostí a se zvláštní, horečnou žízní zvedal k ústům sklenku. Nedal pokoj zvěrolékaři ani staviteli, geometru ani Rittichovi.

„Hej, doktore, máte vy to pěkné řemeslo! Léčíte lidi ze smrti. Ale co je to vlastně smrt?“

„Smrt?“ pravil Rittich vážně a důtklivě. „Smrt je leccos, příteli. Někdy se to velmi podobá životu, a přece je to smrt.“

„Láryfáry. Smrt je jen zdání. Člověk začne umírat, sotva se narodí. A vlastně se snad ani nikdy doopravdy nenarodí. A co vy, pane Mohre? Pustíme se zas spolu do nějaké stavby? Co budeme stavět, to ještě nevím, ale myslím, že začneme už hodně brzy. Ještě krásnější, ještě prostornější a ještě bělejší příbytek pro dva. Pro dva lidi v lásce.“

„Hrobku,“ zabručel pro sebe geometr, ale Synáček špatně slyšel. Když se ho zeptal, co že to řekl, tvrdil, že docela nic.

Synáček se procházel po náměstí, neprocházel se však sám, v jeho levém předloktí byla zaklesnuta Markétka, lehoučká, jako sněhové pápěří, Markétčin stín, tiskla se k němu, neustávala švitořit, Synáček se blaženě usmíval, hrdě se nadnášel, zdravil a ukláněl se na všechny strany.

Již se o něm neříkalo, že chřadne, že to s ním jde z kopce, a přece se za ním ohlíželi, potřásali hlavami. Tak, tak. Vidíte, takové to s ním je. Zlolajné jazyky si vymyslily zas něco jiného, jen aby mohly pomlouvat, aby mohly špinit jeho pověst:

„Synáček blázní!“

Synáček blázní. Rozneslo se to jako rozváté chmýří pampelišky, všude to zapustilo kořeny. Vítr to skuhral v komínech, větve stromů se k sobě nakláněly, svěřovaly si pochmurné tajemství, že se Synáček zbláznil. Jeho jméno začalo obrůstat býlím soucitu.

*

První neděli v dubnu se u městečka konala jarní pouť. Úžlabina před kapličkou svatého Isidora se bělala stánky, na Kalvodově louce se točil kolotoč a divoce vyhrávaly houpačky. Trumpetky troubily, frkačky frkaly, stráň vracela ozvěny výstřelů od střelnice. Pernikář Budina prodával cukroví, uzenář Louček párky. Synáčkovi šla ze všeho toho rámusu hlava kolem. Nějak často se mu teď točila hlava, ale když se to tak vezme, nebylo to tak docela nepříjemné. V tom pocitu nejistoty a kolísavosti bylo něco krásného, bylo v tom ustavičné opilství, ustavičné vzrušení. I když nebylo čemu se smát, Synáček se musil usmívat, i když nebylo z čeho se radovat, Synáčkovi bušilo srdce významně a bláhově, jakoby v očekávání zázraku.

Synáček vlastně už dávno tušil, že se co nejdřív nějaký zázrak stane, nevěděl jen kdy, kde a jaký to bude zázrak.

Chodil od krámu ke krámu, chvilku naslouchal řečnění vyvolavače, který nabízel pohlednice, čokoládu, mýdlo a cídidlo na kovy, dlouho se díval na marné pokusy chasníků, snažících se zaklesnout kroužky na hrdla lahví, pak se zastavil u Budínova stánku, kde si venkovská děvčata zdráhavě vybírala perníková srdce. Na jednom byl obrázek husara na dřevěném koníku, na druhém svatý Mikuláš s berlou, na třetím Jiří bojující s drakem.

„Kup mi!“ zašeptalo něco nesměle po Synáčkově boku.

Synáčkovo srdce přestalo nadšeně tlouci, jakási chladná vlna proběhla jeho žilami. Pomalu, opatrně se podíval v tu stranu — nikdo tam nebyl. Totiž nikdo zřetelný, nikdo viditelný tam nebyl.

„Kup mi přece něco,“ ozval se hlásek jasněji a prosebněji.

Najednou byl Synáček pln ochoty a energie. Vytáhl z kapsy napěchovanou peněženku. Vybíral, ukazoval tlustým prstem na dorty, na kremrole a trubičky, plněné šlehanou smetanou. Budinová narovnala podnos až do vrchu, ale Synáčkovi to pořád bylo málo. Nejraději by byl skoupil celý krám.

Šel polní cestou povzneseným krokem, na prstě se mu točil promaštěný, napěchovaný balíček. U kříže na konci jeřábové aleje se mu udělalo mdlo, musil usednouti. Balíček položil na kamenný stupeň vedle sebe, hlavu podepřel dlaněmi. Chodili kolem něho, ukazovali si na něj, ohlíželi se — neviděl, neslyšel.

„Toníku,“ hovořila Markétka těsně u jeho ucha, „jsem tak ráda, že jsme zas spolu, uvidíš, bude to pořád lepší, stále více mě budeš mít, nic si z toho nedělej, že ses tak unavil, dříve jsem byla lehká, teď jsem mnohem těžší, ale ty jsi tak silný, snad mě uneseš, a kdyby to snad někdy bylo nad tvé síly...“

„Co?“ zeptal se Synáček nahlas, a v té chvíli kouzlo minulo. Zpovzdáli pořád ještě vyhrávaly houpačky a kvílel kolovrátek od kolotoče. Vstal, balíček nechal ležet na kameni.

Pospíchal domů, div že se nedal do klusu. A rovnou do Markétčina pokoje. Nejdřív se však v síni pátravě rozhlédl, není-li někdo nablízku. Pak teprve za sebou uzamkl dveře na dva západy.

„Markétko!“ řekl tichounce. Potom hlasitěji a toužebněji: „Markétko!“ Jaká to úleva, jaké neskonalé štěstí! A ještě jednou: „Markétko!“ Spíše výkřik než vzlyk.

Nějaká sklenička v příborníku mu odpověděla smutným, stříbrným hláskem.

*

Synáček stál v hlubokém zamyšlení před Xaverovým krámem, díval se, jak uvnitř Alena prodává. Ztloustla, dařilo se jí, téhle Aleně, vzala si k sobě nejmladší Pepčinu dcerku, aby se jí nestýskalo. Uvnitř to bylo pořád stejné, nic se tam nezměnilo. Začouzený klenutý strop, regály plné zboží, na zdi mariánský obrázek ve zlaceném rámu. Dveře do kontoáru byly pootevřeny, u starého psacího stolu stála opuštěná židle, jako by z ní byl právě někdo vstal. Kdo by — jeho dávný přítel Xaver Punčochář. Synáčkův veliký, tučný obličej se zrcadlil ve skle, nic než světlá skvrna s černými důlky očí, živý či mrtvý, kdožpak ví?

Váhavě, zvučně odbíjely opakovačky na radniční věži — čas, který nikdy nezačíná a nikdy nekončí — nějaké šouravé kroky vzadu na chodníku, pak pokřik dětí. Děvčátka šla ze školy, skupina za skupinou, pár a pár, rozjásané hlasy, rozpustilý smích.

A najednou nebyla již ve výkladní skříni jedna bílá skvrna, ale dvě, dvě bílé skvrny a čtyři černé důlky očí, prudčeji zaplálo slunce, bouřlivěji zaduněl úder věžních hodin, z chrličů kašny začala vzrušeněji chlístati voda.

„Víte co, pojďte raději k nám,“ pravilo útlé děvčátko po Synáčkově boku.

„Když myslíš, Markétko, tak tedy půjdeme.“ Synáček se bodře zasmál, vykročil k dveřím krámu, ale vtom si uvědomil, že z prahu na něho vytřeštěně hledí postava v černých šatech s vlajícím závojem. Vdova Honcová. Leknutím se zapotácela, musila se zachytit zdi, aby neupadla.

Synáček seděl doma za stolem, přemýšlel o tom nešťastném případu. Odpověděl Markétce nahlas nebo se mu to jen zdálo? Patrně nahlas, hrůza té vdovy tomu aspoň nasvědčovala. Byl do sebe tak zabrán, jaký div, kdyby mu byla ta slova uklouzla. Jestliže se to však stalo, pak — pak je to zatraceně nepříjemné. Honcová není z těch, které o věci pomlčí. Bude o tom kdekomu vyprávět. Co si lidé pomyslí? Avšak na druhé straně — jak milé! Bylo to právě takové jako tenkrát. Auto zastavilo před Xaverovým domem. Holčička váhala, nechtělo se jí ven. A nyní se ten děj vrátil z hlubin času.

Ze Synáčkova srdce vytryskla bolest, jako by mu je někdo sevřel železnou pěstí. Od jisté doby neměl již tak pevné srdce jako dřív. Opravdu, s jeho srdcem to nebylo o nic lepší než s jeho hlavou. Snadno se rozčilil, snadno podléhal dojmům. Měl by někam odjet, na všechno zapomenout, pořádně se zrestaurovat. Začít celý ten osamělý život znova. Jenže — Synáčkovi se jaksi nechtělo odjet a zapomenout, nic se mu nechtělo začít znova.

Synáček hovořil s mrtvou.

Ne stále, ne každý den, jen občas mu uklouzla věta, zlomek věty, obrátil se k neviditelné společnici s výmluvným gestem, nebo aspoň ústa vytvářela nevyřčená slova, rty ševelily, zrak se upíral do prázdna.

Amálce donesla tu neuvěřitelnou zvěst Mařena.

„Tak to vidíte, a my jsme si toho ani nevšimly. Nejspíš na něj doma nemá takový vliv. Co se na mne tak díváte? Inu, nebožka ho k sobě volá.“

Amálka se sesula v uzlíček křehkých kostí. Seděla na prádelní truhle u dveří a lomcoval jí pláč. Plakala, ještě když se Synáček vrátil k obědu.

„Toníčku, Toníčku, copak to děláte, vždyť ona už není živá!“

Pohled plný strašlivé zášti ji umlčel.

Už ho nikdo nevolal, když kráčel po náměstí, nikdo se k němu nehlásil. Vyhýbali se mu, jak mohli. Sledovali ho plachými pohledy. Člověk nikdy neví, co se může stát! Cícha, Plavec a Kreibich už raději nechodili do vinárny. Nikdo nezastavoval jeho automobil, nestáli už o to, aby je vozil. Včera ho upoutal divadelní plakát na vývěsní tabuli pod radnicí, rokovalo před ním několik mládenců a slečen — slečny se ihned rozprchly, jako když střelí do vrabců. Zbývalo už jen, aby jím strašili děti! Hle, bývalý populární Synáček, kam to dopracoval! Hle, kam vede nezřízená láska! Či snad nezřízené staromládenectví?

Věděl dobře, jak o něm lidé smýšlejí. Nebyl přec hluchý ani slepý! Byl si vědom svých podivínství, svých drobných neprozřetelností, dovedl si spočítat na prstech, co z toho městečko vyvozovalo. Bylo mu to jedno. Ne, nebylo mu to jedno, spíš mu to ještě lichotilo. Oni dva — on a Markétka — byli teď na světě úplně sami. Přátelé ho nechali v jejím přízračném objetí. V jejím lehkém, a přece tak silném objetí! Toužil jen po jediném — aby nebyl zbytečně vyrušován. Aby ho neznepokojovali ani výstrahami ani radami ani soucitem. Ubohý, šťastný Synáček!

Za necelý měsíc tomu bude rok od Markétčiny smrti. Synáčkův automobil jede starou lhoteckou silnicí. Jede pomalu, večerní červánky se zrcadlí v jeho oknech, obrážejí se v Synáčkově tučné tváři. Vedle něho v pološeru sedí Markétka.

Odpoledne ještě pršelo, pneumatiky rozstřikují bláto na všechny strany. Stará silnice není tuze dobře udržována. Vůz se houpe, zapadá do trhlin v štěrku, kymácí se — mrtvá po Synáčkově boku tleská do dlaní při každém výkyvu. Tleská? Nemůže se říci. To snad jen kalužiny čvachtají, spíše tleskávala, ano, kdysi tleskávala. Také se k němu kdysi choulila v tuto podvečerní hodinu, když na lukách ležela mlha jako závoj a dýchala chladem, ale cožpak se k němu nechoulí, necítí Synáček tu lehkou tíhu na svém rameni, netuší vedle sebe pár temných očí, ostražitě hledících do šera? Všechno je takové, jako bývalo, jen chtít, jen se oddat té krásné závrati, tomu ustavičnému, sladkému blouznění.

Projíždí kolem lhoteckého nádraží. Lesk rozsvícených lamp ho na okamžik oslní, je to jako úsměv z té strany — z levé strany. Nezapomíná oplatit jí úsměvem. Nějaká krůpěj skane na Synáčkovu skráň, kdoví však, je-li to krůpěj, spíš to byl polibek, vděčné a milostné přilnutí vlhkých rtů. Srdce mu vzrušeně bije, staré, pošetilé srdce.

Vůz podjíždí zvednuté závory železniční trati. Ještě chvíli a za kopcem se objeví městečko. Dvě šňůry bílých milníků vroubí silnici, za nimi bláznivě tančí kolotoč lesa. Ušák mu přeběhl přes cestu. Jedovatá vůně vane z mokřiny nad Cíchovou továrnou, na obloze proskakují první hvězdy. Synáček jako by dřímal. Nebo je to jen únava chorého člověka? Sní? Něco hebkého se dotýká jeho ruky.

„S kopce to pustíme jak se patří, ano?“ Markétka.

Řekla to kdysi, nebo to řekla právě teď? Staré časy, nové časy — vše jedno. Synáček jí odpovídá úsměvem. Přehupuje vrchol lhoteckého kopce sedmdesátkou.

Věrný a melodický hlas mluví u jeho ucha, do předloktí se mu zatínají tenké prstíky: „Ještě! Ještě!“ Dříve? Před lety? Dnes? Podvědomě se krčí, přidává plyn. Vůz letí devadesátkou. Již je tu Malinův dvůr, za ním spáleniště Popadovy stodoly, ten lampion, který se víc a více blíží, to je už první městská lucerna.

„Ještě! Ještě!“ raduje se přízrak po Synáčkově boku a horké líčko lne k jeho zarostlé tváři. „Ještě víc! Dnes nejvíc! Nejvíc!“

„Nejvíc!“ sviští vzduch kolem řítícího se stroje.

*

Strážmistr Mařík, který se právě vracel z obchůzky, jen tak tak uskočil z cesty vozu s nerozžatými světly. Šofér ani nepokládal za slušné zatroubit. Kdo se to, u všech čertů, žene do města bez světel a takovou šílenou rychlostí? Ale ovšem, vždyť je to Synáčkův automobil!

Uvažoval, neměl-li by na jeho majitele podat trestní oznámení, když vtom s leknutím zpozoroval, že auto z jakési nepochopitelné příčiny uhýbá stranou a míří přímo k milníku — bác — a je v něm! Četník sňal z ramene pušku — a již ho nohy samočinně nesly k místu neštěstí.

Zadní část vozu je téměř neporušena, zato přední je pouhou hromadou doutnajících sutin. Z té vypadl Synáček jako uzrálé jablko, ohromný, neforemný, je ho plná silnice, v blátě mokvá krev z jeho proražené lebky. Roztržený svrchník ho přikrývá jako netopýří křídla, na zemi leží větrem nafouknutá kostkovaná čepice, ale ty paže! Jako by někoho objímaly. Jako by byly chtěly ještě v posledním okamžiku někoho zachránit! Zachránit za cenu vlastního života? Jsou pevně semknuty jako železná obruč, jen tak lehce je nerozepneš! Ne, ruce nejsou ani trochu směšné, ale nohy ano, ty tlusté, nemotorně roztažené nohy zbrklého koledníka, který upadl na ledě a rozbil svůj džbán.

Četník se pomalu, úředně naklonil nad tou ubohou kupou chladnoucího masa.

O týden později přivezl cestář Metelka na kolečku čerstvě obílený milník, zbytek starého vykopal, nový zasadil do jámy a drn kolem něho řádně upěchoval. Téhož dne večer se z chalupy u potoka vyškrábal na silnici výměnkář Bláha, v ruce konévku s kolomazí a v ní roztřepenou štětku. Měl na sobě vatovanou vestu, ač bylo horko, a kouřil komonici, protože trpěl záduchou. Když si v příkopě na chvilku odpočinul, namáhavě vstal a třaslavou rukou namaloval na nový milník neumělý černý kříž.

1932-1941

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizované vydání z roku 1959. Níže uvádíme ediční poznámku tištěného vydání:

Novela je přetištěna z vydání z r. 1942. Je to vydání první a zároveň poslední za autorova života (s obálkou Z. Sklenáře vydal jako 6. svazek sbírky „Kompas — knihovna všech“ Československý Kompas v Praze).

V textu byly učiněny běžné pravopisné úpravy podle současných edičních zásad: tak např. s počátku, se strany opraveno na z počátku, ze strany, a podobně v dalších předložkových spojeních s opraveno na z (z lenošky, z kabátu atd.) podle nové pravopisné normy.

Kvantita byla upravena ve slovech: jizva (opr. na jizva), kůžel (opr. na kužel), ličidlo (opr. na líčidlo) a v 7. p. slova tráva (trávou m. travou).

Jednadvacet opr. na jedenadvacet; pout opr. na pouť; úžeji opr. na úže.

V několika případech bylo vypuštěno i v inf. na ti — kde tvar působil v kontextu strojeně, knižně. Naopak byl ponechán kondicionál po aniž: v textu je to řada případů a Havlíček ho užívá důsledně.

Psaní malého písmene ve slovech bůh, pánbůh ve spojeních jako pánbůh s námi, chvála bohu — je Havlíčkovo; zde tedy nebylo třeba úprav podle nové pravopisné normy.

Interpunkce byla upravena zejména v těchto případech: v těsných, post-positivních přívlastcích a v infinitivních spojeních byla čárka vypuštěna, naopak vložena u přívlastků rozvitých a tam, kde byla opominuta u vedlejších vět časových, vztažných atd.

Redakce

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

I

II

III

IV

V

Ediční poznámka