HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě román Ta třetí, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

TA TŘETÍ

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Ta třetí

Podle souboru Smaragdový příboj z roku 1962

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Mamince

Havrani

/ 1 /

Jiří, který znal svého bratrance Jeronýma jako neobyčejně citlivého člověka, byl velmi překvapen, když ho spatřil na chrudimském nádraží tak klidného a smířeného s osudem.

Terezie Mánková se musila hodně sklonit, když se s Jeronýmem líbala.

„Nejdřív mi, hochu, řekni,“ pravila v slzách, „co se to vlastně Viktorce stalo?“

Vyprávěl pokojně a tiše svým zamženým hlasem hrbáčka. V sobotu byla jeho matka ještě docela zdravá. Šourala se po svém pokojíčku jako jindy, chutnalo jí jako jindy, dokonce, jak říkala Bohunka, ještě si ráno sama poklidila. Teprve večer si počala naříkat, že má potíže s dýcháním. V takovém věku je ovšem každá i sebenepatrnější choroba vážnou záležitostí. Bohunka s Ryklem se u ní střídali v noci v bdění a ráno ji nepustili z postele. Ostatně jí samé nepřišla ani myšlenka na vstávání. Byla tak slabá, že po celý den jenom dřímala. V noci z pondělka na úterý poplašený, jen zpola ustrojený Rykl zvonil zběsile u Jeronýmových dveří na Janském předměstí. Že prý má maminka nestejnoměrný, chraplavý dech, čelo oroseno studeným potem, že se mu zkrátka nelíbí.

„Víte, tetičko,“ přiznával se profesor Horník, „já jsem hned věděl, kolik uhodilo. A když jsem se na maminku podíval, poznal jsem, že předtuchy byly bohužel oprávněné. Rykl nešel ani se mnou dovnitř, běžel rovnou pro lékaře. Bohunka seděla v kuchyni, ruce v klíně, dělalo se jí mdlo. Byl jsem rád, že jsem s maminkou osaměl. Myslil jsem si, že to nejrozumnější, co se vůbec dá dělat, je dopřát jí trochu klidu. Sedl jsem si pěkně vedle její postele na židli, vzal jsem ji za měkkou, studenou ruku a byl jsem docela tiše.

,Jero,‘ povídá maminka najednou, ,to ti zas na mne jde spaní!‘ Ještě si podložila tvář dlaní a hlavu otočila ke zdi. Ruku mi ponechala. Než přišel Rykl s doktorem, maminka již nedýchala. Bohunka hrozně naříkala. To víte, byla na maminku tak zvyklá! Vždyť ji měli s Ryklem u sebe víc než třicet let!“

Jiří hleděl dolů na bratrancovu drobnou, zdeformovanou postavičku, na jeho tvrdý klobouk, zapadající mu až po uši, a uvažoval o tom, že na Jeronýma nemá vlastně prchající čas žádný vliv. Již před dvaceti lety měl touž prožloutlou, vpadlou tvář, řídkou bradku, tytéž šedé, smutné oči. Stejně pokašlával po každé promluvené větě, stejně zimomřivě se choulil do svého zimníku. Myslili si o něm, že nebude mít, chudák, dlouhého věku, čekali, že zhasne na souchotiny, na které kdysi zemřel jeho otec — a hle, Jeroným tu byl pořád; neustále trochu nachlazen, znova a znova upadal do drobných nemocí a opět se z nich vykřesával. Teď je to vlastně už skoro starý muž, překročil padesátku, jeho tři děti, oba chlapci i dcera, chodí již do střední školy!

„Tetičko, řekněte sama, neměla maminka krásnou smrt? Bylo jí dopřáno žít dlouho, velmi dlouho, jak snad nikdo z nás mladších žít nebude. Umřela, aniž si uvědomila, že umírá. Do konce života měla obdivuhodnou paměť, celkem dobře viděla i slyšela. Považte — v šestaosmdesáti letech! A my všichni, Bohunka, Rykl, Béďa i já, Hanka, ba i Jindra, Standa, Karel — všichni, kteří jsme žili blízko ní, nebo vedle ní, můžeme bez nadsázky říci, že jsme se snažili, aby v svém stáří byla šťastná. Tetičko, právě tato okolnost mě smiřuje s tím, co se stalo. Je mi skoro slavnostně, jako by nějaké krásné a ušlechtilé divadlo právě skončilo, nebo jako by nějaký houslista dohrál pianissimo poslední větu svého koncertu.“

„Tetička se dočkala vnuků i pravnuků,“ vmísil se Jiří vřele, přestože mu bratrancovo horování připadalo trochu přepjaté, „a v posledních letech viděla okolo sebe opravdu jen samé úspěchy svých dětí a samé spokojené tváře. Lze jí závidět. Všichni jste ji měli rádi. Možná, Jeronýme, že umřela právě včas. Za několik let by snad její smrt již nebyla tak krásná.“

„Máš pravdu, Jirko,“ ochotně připouštěl hrbáček, „říkal jsem Bohunce skoro totéž, co teď ty. Jenže, to víš, ona se na to dívá poněkud jinak. Tvrdí, že si maminka mohla mezi námi docela dobře ještě několik let pobýt. Teď je však již také rozumnější. Pochopila, že v tak vysokém věku, jakého maminka dosáhla, je nutno počítat se smrtí jako s něčím, co musí přijít, ne-li dnes, tedy zítra.“

„A já jsem si přece jen myslil,“ řekl Jiří skoro vesele, „že se tetička dočká devadesátky. Dokonce jsem pocítil něco jako zklamání, když jsem dostal tvůj telegram. Byl jsem na její věk pyšný. Nu, maminko, co jsem ti říkal, když jsem se letos s Adélou vrátil od Ryklů? Nesmrtelná tetka Viktorka — to jsem říkal. Věčně stejná tetka Viktorka! Ta bude ve sto letech právě taková jako v padesátce!“

„Mluvíš o ní, jako bych byla o tolik mladší než ona,“ povzdechla si stařena popuzeně. „Zatím mi je taky už osmdesát. I já jsem již v těch letech, kdy je se smrtí nutno počítat každým dnem!“

„Od vás je to, tetičko, opravdu veliká oběť, že jste se vydala na pohřeb,“ obdivoval se jí Jeroným.

„Jak bych se nevydala? Jak bych nejela?“ bránila se stařena. „Vždyť byla Viktorka již poslední z mých sourozenců! Bylo nás šest — a kde jsou všichni? Až na Viktorku, umírali všichni mladší, než jsem já. Zůstala jsem teď sama.“

Jak kráčela vedle maličkého synovce, zavěšena v synově paži, kolébala se ze strany na stranu jako stará, těžká válečná loď na vlnách. Mocná prsa se jí vzdouvala jako plachty ve větru a černý závoj jí vlál s hlavy jako smuteční prapor. Mrazivá, lednová chumelenice jí šlehala do tváře. Mhouřila oči. Na huňatých brvách se jí usazovaly vločky, které netály.

/ 2 /

Jeroným zabubnoval prsty na okno přízemního domku v postranní uličce pod hradbami. Buclatá, tvarohově bílá ruka odhrnula záclonku, a Ryklova hlava s brýlemi na špičce nosu se objevila za sklem.

„Vedu Mánkovy!“ ohlašoval Jeroným hosty.

Vzápětí se rozlétly domovní dveře a Jiřímu byly uštědřeny dvě tučné hubičky.

„Za půl druhé hodiny tu bude vlak od Německého Brodu a za další půlhodinu přijede druhý vlak od Pardubic,“ konstatoval Jeroným, dívaje se pozorně na hodinky. „Půjdu znova na nádraží, ale dřív se zastavím doma a pošlu vám Béďu a děti.“ Než se nadáli, zmizel v chumelenici.

„Jak se mi zdá, přijeli jsme ranním vlakem sami,“ pravil Jiří, líbaje se v domovní síni s Bohunkou. U zdi ležely věnce a kytice, které byly asi doneseny teprve před chvílí, nebo se nevešly do smutečního pokoje.

„Ano, teď ráno jste přijeli sami,“ přisvědčovala sestřenice, „budějovická Tóna je tu však již od večera.“

Tóna, vdova po nebožčinu synu Václavovi, seděla v kuchyni u hrnečku kávy.

„Tak vida, budějovická sestřenka!“ vítal se s ní Jiří. „Jak dlouho jsme se vlastně my dva neviděli?“ Prohlížeje si její kostnatou, nápadně dlouhou postavu, její řídký drdůlek a vráskami zbrázděnou, unavenou tvář, nemohl nevzpomenout si na starou fotografii z Václavovy svatby. Mladý, útlý muž s mohutným knírem stojí vedle sličného, tenoučkého děvčete s velikýma, zádumčivýma očima. Tak vida, takhle vypadá nyní ta bývalá krasavice Tóna, která Horníkově rodině nadělala kdysi tolik starostí!

„Bohužel,“ pravila paní nakřáplým, vyschlým hlasem, „scházíme se jen za smutných příležitostí!“

„Hleďte, mám uvařenou kávu, přisedněte ke stolu, tetičko, Jirko!“ zvala sestřenice.

Bohunka byla podivný typ. Vysoká, snědá, statná, s černýma, udivenýma očima, s hojně kudrnatými, notně prošedivělými vlasy vypadala bezmála cizokrajně. Dojem doplňovaly zlaté náušnice, podobné půlměsícům.

„Ba ne, Bohunko, u mne s kávou nebude nic,“ usmíval se Jiří. „Maminka si možná dá říci, ač nevím, posnídali jsme, než jsme vyjeli z Prahy, já však najisto nebudu. Jím co možná nejméně. Kdybych jedl víc, byl bych tlustý.“

„Ty — a tlustý!“ upřímně se divila Bohunka. „Copak by měl říkat tamhle Jeník? Nu řekni, co by měl říkat ten?“

„Honzík si to může dovolit,“ namítal Jiří, „než se naděje, bude dědečkem. Já jsem pořád ještě svobodný mládenec.“

„No víš, Jirko, ale čtyřicet by ti opravdu nikdo nehádal,“ lichotila mu Bohunka. „Vypadáš tak nejvýš na třicet.“

Jiří povýšeně odmítal chválu, ale přece jen se kradmo a zálibně podíval do zrcadla, visícího nad pohovkou. Bohunka měla pravdu, činil pořád ještě dojem docela mladého muže. Byl štíhlý, urostlý, měl přívětivé hnědé oči a husté, tmavé, kadeřavé vlasy, z nichž ani jediný dosud nebyl šedivý. Na mírně protáhlém nose mu seděly nenápadné brýle bez obrouček. Vysoké čelo bylo téměř hladké, zato po tvářích se táhly dvě hluboké rýhy, jimiž byla sevřena jako do kleští poněkud široká, ale pěkně zformovaná ústa.

„Vidíš, Jirko,“ zatesknila si Bohunka, „a já jsem si vždycky myslila, že půjdeme dřív tobě na svatbu než mamince na pohřeb!“ Slzy jí vyhrkly z očí jako na povel.

„Eh, svatba!“ Jiří mávl odmítavě rukou. Bylo to gesto starého mládence, který považuje manželství za konec blahé svobody.

„Kdoví,“ pokoušela ho laškovně Bohunka, „možná, že by se už Adéla docela ráda viděla pod čepcem!“

„Adéla — jen se o ni neboj, Bohunko! Až se jí bude zdát, že naše známost náležitě uzrála, jistě se sama vytasí s termínem svatby!“ Rozmrzele nakrabil čelo a rozpačitě se usmíval. Hovořit o snoubence se mu příčilo. Její jméno v tomto důvěřivém, rodinném prostředí znělo cize, téměř nepřátelsky. Když tu s ním v létě byla, neudělala asi nejlepší dojem, a ona sama nebyla také těmito prostými lidmi zrovna nadšena.

„Řekla bych také, že na vedení tvé domácnosti je tetička již tuze stará,“ neustávala dobrácky dotírat Bohunka. „Je načase, aby jí přibyla mladá pomocnice!“

Nikdo se netváří právě blaženě, když mu je, byť sebenevinněji, naznačeno, že má k své matce přílišné požadavky. Jiří se přestal usmívat. „Máme přece posluhovačku, bábu jako hrom,“ řekl málem popuzeně, „ta dělá za maminku všechny hrubší práce!“ Nyní by již ale Bohunka mohla s tím přestat. Nejsouc si toho vědoma, dotýká se věcí, o nichž Jiří velmi nerad slyší.

Jako na zavolanou přistoupil k rozmlouvajícím Rykl a pomohl tak bezděčně Jiřímu z tísně. „Copak vlastně dělá Teodor?“

„To víš,“ omlouval Jiří živě bratra, „ten na pohřeb jet nemohl. Považ jen! Sám jsem dostal Jeronýmovu zprávu až v úterý večer. Teodorovi jsem ji mohl tlumočit teprve ve středu. Pak bylo už pozdě, aby si ve škole zajistil zástupce.“

„Ale o to tu přece nejde,“ polekala se Bohunka, „nečekali jsme přece, že se na pohřeb vypraví celá vaše rodina! Jeník se tě jen chtěl zeptat, jak se Teodorovi daří. Jak jste nám před vánoci psali, koupil si v Krči domek. Jestlipak je s koupí spokojen?“

„Spokojen,“ pravil pohrdlivě Jiří, „nezdá se mi, že by zrovna byl. Mít vlastní domek, to není jen radost, ale také starost. Nese to s sebou veliká břemena. A když děti dorůstají a učitelská gáže není veliká, nezbývá takovému panu domácímu než utáhnout trochu opasek.“

„Že se ti chce, Jirko, takhle mluvit,“ ozvala se stařena Mánková, která seděla vedle Tóny a ulamovala si po ždibcích vánočky. „Teodor udělal dobře, že ten domek koupil. Vždyť neplatí na úroky víc, než by platil v nájmu, a má aspoň vlastní střechu nad hlavou. Vždycky byl milovníkem květin. Tu zálibu má po mně. Zahrádka mu bude výbornou příležitostí k pohybu na zdravém vzduchu!“

„A copak tvůj kmotřenec, Jirka?“ dále se vyptával Rykl. „Ten je, zdá se mi, již první rok na technice. Jak mu jde vysokoškolské studium?“

„Jirka je chlapík,“ pochvalovala si stařena, „Teodor říká, že má jedničky na osvobození od školného již zajištěné. Och, ten hoch studuje mnohem snadněji než jeho strýc!“ Byla to stará výtka Jiřímu. Strpěl ji mlčky.

„A Micka, ta chodí, myslím, do té rodinné školy. Zdalipak jsou z ní také nějaké vyhlídky?“ neustával Rykl v povinném příbuzenském výslechu.

„Vyhlídky, z čehopak dnes jsou vyhlídky?“ ušklíbal se Jiří. „Podle mého názoru se tam děvčata učí jen parádě. Možná, že až na ni později nebude mít, bude špatně odvykat.“

„To byl Božčin nápad, ta škola,“ nespokojeně zabručela stařena.

„Nu, a co ty, pořád ještě kupuješ knížky?“ Tato záliba Jiřího byla Ryklovi vždycky nepochopitelná. Zachechtal se své otázce jako výbornému vtipu. „Člověče, ty jich už musíš mít!“

Jiří se slabě usmál. To, že se Rykl zmínil o knihách, mu nebylo nepříjemné. Byl na svou knihomilskou vášeň nesmírně hrdý. Matka odpověděla za něho: „Copak teď, už to tak nevede jako dříve. Zato se dal do sbírání známek. Mám s tím jen soužení. Musím mu je máčet, odlepovat z dopisů, sušit a někdy i zařaďovat.“

„Inu,“ řekl uznale Rykl, „něčím se člověk bavit musí, když má hromadu volného času. Jen když vás už, tetičko, tak bláznivě netahá po divadlech a po koncertech jako před lety.“

„Teď, když má děvče, nepotřebuje, abych ho všude provázela,“ pravila stařena trochu zklamaně. „Ostatně, už by mě to ani nebavilo. Jsem na to stará.“

„Proboha,“ vyhrkla Bohunka, vzpomněvší si opět, jak Jiří bratra omlouval, že nemohl přijet na pohřeb, „tak ty ses domníval, že nám toho je málo, že jste přijeli jen dva! Jaký to byl od tebe bláhový nápad!“

„Víš, Bohunko,“ vysvětloval již zase pokojně a přátelsky Jiří, „u Teodora to je také poněkud jiný případ než u mne. Je ti přece známo, že já se tak trochu počítám k vaší, k Horníkově rodině. Po čtyři léta mi byla tetička Viktorka druhou mámou. Já bych jí byl přijel na pohřeb, i kdybych byl právě na druhém konci světa. Ani, lidi, nevíte, jak jsem rád, že jsem se tady v létě cestou z Vysočiny zastavil. Aspoň jsem svou starou, dobrou tetku uviděl ještě jednou a naposled živou.“

„Vždyť my to, Jiříčku, všechno dobře víme,“ ujišťovala ho Bohunka, tonouc opět v slzách, „a máme tě rádi jako svého!“

Stařena Mánková vstala těžkopádně z židle. „Bohunko,“ řekla náhle rezolutně, „teď bych se ráda podívala na Viktorku.“

Rázem všichni umlkli. Nastalo tesklivé šoupání podešví. Rykl otevřel stařeně galantně dveře do předsíně. Za ní kráčeli tiše ostatní. Mrtvá ležela v parádním pokoji za ložnicí. Okna tam byla zacloněna černými drapériemi. Páchlo to tam spáleným parafínem.

Terezie Mánková přistoupila k sestře, odpočívající mezi věnci s očima příliš pevně zamčenýma, s pěšinkou pečlivě učesanou v řídkých bílých vlasech. Palcem a ukazovákem pomalu pokřižovala mrtvé nejdříve čelo, pak bradu a nakonec hruď.

Jiří stál nad rakví s hlavou skloněnou, s jednou nohou malebně pokrčenou. Díval se do nehybné tváře před sebou. Vypadala, jako by tvrdě spala. Jak byla podobná jeho matce! Tatáž statná postava, měkké, masité ruce a vyklenutá hruď, tentýž masívní nos, vysoké čelo a energická brada! Jenomže tetka Viktorka byla ještě o něco mohutnější než Terezie.

Jiřímu se vynořila vzpomínka na to, co říkával německobrodský strýc fotograf, manžel třetí ze sester, křehké a maličké Augusty, která zemřela před pěti lety: „Rézinka je plukovník, ale Viktorka — to je jenerál!“ A hle, nyní tu leží ten starý jenerál, tichý a bezmocný v slávě svého vysokého veku, hluchý k vzlykům a necitelný k bolesti!

/ 3 /

Ryklové, otec i syn, byli úředníky v továrně na obuv. Jeník měl otcův rozplesklý nos, vystouplý spodní ret a šikmá, chytrá, černá očka, jenže jeho vlasy měly k tomu ke všemu nepěkný odstín dozrzava. Jiří mimoděk vzpomínal, že v době, kdy on v Chrudimi studoval, chodil ten chlapec ještě do obecné školy. Denně ho tatík vodíval za ruku až k hlavní třídě, kde se jejich cesty rozcházely. Tam se k němu naklonil a spočinul vlhkým polibkem na odulých ústech, tak podobných vlastním. Vždycky se při tom pyšně rozhlížel a usmíval se na mimojdoucí, jako by je činil svědky tohoto dojemného rodinného aktu.

Hanička Ryklová, Jeníkova žena, malátná, unavená, vlekla těžce svůj požehnaný život. Její tvářička, nedávno ještě dětská, nesla stopy těhotenství — uvadlost a skvrny. Jeník k ní byl pozorný a laskavý. Vedle jejího vzdutého břicha vypadal jako usvědčený viník, který ví, že jeho povinností je veřejné pokání.

„Jsem tak nešťastná,“ svěřovala se Bohunka tetě Terezii, „že se maminka nedočkala toho malého broučka, kterého Hanka nosí pod srdcem!“

Nyní byly dveře v neustálém pohybu. Po mladých Ryklových přišel druhý nebožčin syn Karel v plném lesku své vojenské uniformy. Byl délesloužícím poddůstojníkem a dosud mládenec, ač mu nechybělo mnoho do padesáti.

„Á — tetička Rézinka,“ volal vesele ode dveří a objal tetku svými atletickými pažemi.

„Karel! Ty, hochu, vůbec nestárneš!“ pravila stařena dojatým hlasem. Měla tohoto synovce velmi ráda, snad jen proto, že nosil stejnokroj.

„Jakpak bych nestárl, tetičko, propánakrále!“ lekal se chlapík, potřásaje krátce ostříhanou hlavou. Měl poněkud zapadlé oči a pod nosem řídký, anglický knírek.

Muži se mezi sebou přivítali jen vlažně, Karel vždycky podceňoval mladšího a zjemnělého Jirku, a ten zase hleděl s tajnou nechutí na nehorázného, silou překypujícího příbuzného. Nemohl ani cítit vojáky z povolání. Nedůvěra k nim mu zůstala z války, „Čím jsi, Karle, starší,“ libovala si stařena Mánková, „tím více přicházíš do Václavovy podoby. Nu, řekni, Toničko, není on celý Václav?“

Tóniny oči se rozšířily zájmem a přes zvadlý obličej přeletěl blažený úsměv. Ryklovi se na sebe podívali dorozumívajícím pohledem. V Horníkově rodině bylo pikantním tajemstvím, všeobecně odsuzovaným, že brzy po Václavově pohřbu dala budějovická vdova Karlovi najevo, že by byla ochotna rozdělit se s ním o tíhu svého osudu a svěřit mu Václavovy sirotky.

Rykl zasedl za stůl a začal předčítat soustrastné projevy a telegramy, které do té chvíle došly. Liboval si v srdcervoucích výrazech a složitější věty vykoktával tak, že byly naslouchajícím nesrozumitelné. Podle došlých dopisů bylo usuzováno na to, kteří příbuzní a známí se pohřbu nezúčastní.

Jiří potají pozoroval Haničku, tiše rozprávějící s Bohunkou. Pociťoval v srdci cosi jako lítost při pohledu na zdeformovanou mladou ženu. Vzpomínal, jak ho to děvče okouzlilo, když mu je Jeník poprvé představil jako svou snoubenku. Neodolal a přisunul k oběma ženám židli.

„Nu tak, Haničko,“ šeptal vřele, „jak už se těšíš na to, až budeš maminkou?“

„Abych ti řekla pravdu, Jiříčku,“ svěřovala se mu smutně, „jsem tím už tak unavená, že se ani těšit nedovedu. Stydím se za sebe, že jsem taková slabá. Nepřipadá ti to zvrhlé, očekávat děťátko a přitom klást na první místo pořád jen své vlastní těžkosti?“

Jeník Rykl ani nemukl, jen prudce zamžikal očima. Pihovatou tvář pokryl lehký ruměnec. Jiří se usmál. Vzal obě malé Haniččiny ručky do svých a položil si je teple na koleno jako dva poplašené ptáčky.

Konečně se objevila v kuchyni mezi ostatními také Jeronýmova žena se svými dětmi. Nebyla mladá, ale vypadala ještě docela hezky. Jindrovi, jejímu nejstaršímu synovi, bylo již osmnáct a chodil do septimy gymnázia. Slávek byl v kvartě a Marta v tercii. Jeroným Horník byl svým způsobem podivín; rozhodl, že žádné z jeho dětí nebude studovat na obchodní akademii, na níž sám působil, aby se nemohlo říci, že ovlivnil jejich prospěch.

Jindra se choval klackovitě, jak se chovají chlapci v jeho věku za podobných příležitostí, bylo na něm však vidět, že se necítí příliš jistý v ohni matčiných káravých pohledů. Slávek byl ještě zřejmé dítě a jeho chování bylo mnohem více dívčí než chování Marty, dívenky drobounké, ale mrštné, živých očí a pyšného nosíku. Chodila mezi příbuznými, jako by jich tu vůbec nebylo. Chopila se mísy s ovocem, stojící na kredenci, a zahryzla se spokojeně do jablka. Pak usedla se zkříženýma nohama na okraj pohovky a dívala se zvědavě a drze na Jiřího.

„Jsi neslušná!“ zlobila se na ni matka, červená jako kokeš. „Aspoň si trochu shrň sukně!“

Dcerka mrskla po ní hadím pohledem, ohrnula rty, ale místo aby poslechla, zkroutila tenké nožky tak, že vypadaly, jako by je už nikdy nebylo možno rozmotat.

/ 4 /

Po desáté hodině přijeli od Německého Brodu Honcovi. Přivítali se na nádraží s Jeronýmem a přinesli od něho vzkaz, že čeká dál na vlak od Pardubic.

Penzista jako vždycky tiskl k sobě velmi upřímně a láskyplně pražskou švagrovou. „Rézinko, ach, Rézinko!“ Nesmírně miloval svou nebožku Augustu a ze srdce želel toho, že ho tak brzy opustila. „Rézinko, už jsme také staří,“ caplal bezzubými ústy, „moc staří!“ Měl pravdu. Hlavu měl zapadlou v ramenou a jeho kdysi černé a štětinaté vlasy byly prořídlé a probělalé. Pod očima měl stařecké, bezmocné pytlíky a oči mu neustále oplývaly slzami.

„Tak co, strýčku,“ pokoušel se Jiří zapřísti s ním bodrý, nenucený rozhovor, „jestlipak ještě fotografujete vesnické svatby?“

Honc sice již dávno zanechal svého řemesla, o kterém dovedl zamlada vyprávět veselé historky, avšak venkované ze setrvačnosti k němu ještě někdy zabloudili a on jim posloužil na dvoře svého domku, zatímco zvědavé oči sousedů hleděly na představení skulinami v plotě.

Strýc jako by neslyšel. Odšoural se s Bohunkou do pokoje, kde byla vystavena mrtvá, a dlouho a usedavě tam plakal.

„Bože,“ šeptal Jiří jeho dceři, sestřenici Růže Šmídové, která přijela i se svou nejmladší holčičkou Věrou, „kde jsou ty časy, co strýček s nepokrytou hlavou, s nataženým krkem a s rukama za zády v rychlém pochodu doběhl na Lipnici, půl hodiny si tam odpočinul, snědl, co měl po kapsách, a dal se zas zpátky? Hádám — teď by již nevysel ani na tu vaši brodeckou Kalvárii!“

„Taky ti, Jiříčku, jednou hlava padne do ramen,“ pravila smutně Růža. Dívala se na svou holčičku, která se dosud nezbavila nesmělosti a vykukovala na Terezii Mánkovou, skryta za matčinou sukní. Stařena k sobě marně lákala dítě pohledy i úsměvy. Růža byla z těch žen, které předčasně šedivějí. V jejích tmavých, hustých vlasech táhl se po pravé straně jeden bílý, mocný proud, jako by byl odbarven nějakou kyselinou.

„Růžo, co jsem se natrápil, že tě nemohu dohonit ve vzrůstu! Konečně jsem tě přece jen dohonil,“ snažil se sestřenici rozveselit Jiří.

„Ta čtyři léta, o která jsem starší než ty, nikdy nedohoníš,“ řekla mu opět bez úsměvu. Bylo známo, že Růžino manželství není z nejšťastnějších. Její muž byl maloměstský seladon, krasavec, hráč. Měla s ním už pět dětí při skrovném platu městského důchodního.

Bouřlivé zaťukání na okno všechny vyrušilo. Rykl běžel otevřít a do síně se vhmul celý zástup pohřebních hostí. Jeroným, chudák, se mezi nimi motal jako malý, churavý psík. Nastalo všeobecné objímání a líbání.

„Brrr,“ tetelila se kyprá, veselá Mařena Pourová, dcera nebožky Pavlíny Zíbrtové, „to jsem prokřehla! Mám jen jeden černý plášť a ten se hodí spíš na jaro než do takové zimy. Vzala jsem si sice dvoje kalhoty, ale i tak mě to profoukalo. Lidičky, dejte mi honem něco teplého vypít, nebo se vám tu rozklepu!“

Za Mařenou vstoupil těžkopádný, nemluvný Hanke z Ostravy, pravý sládek se svou obrovskou, břichatou postavou a červenou, bezvousou tváří. Vypadal mnohem více jako syn Terezie Mánkové než hubený, snědý Jiří. Svůj tlustý nos, podobný chobotu, zdědil po matce, nebožce Josefce. Zato Mařčin bratr, strojvůdce František Zíbrt, byl mimo všechnu rodovou podobnost. Měl jiskrné, černé oči, oholenou modrou bradu a prošedivělé, ulízané vlasy.

„No, víš, Josefe,“ obdivovala se Bohunka sládkovi, „že také ty z té dálky přijedeš, toho bych se byla nikdy nenadála.“

„Prosím tě,“ odmítal chválu Hanke, dobrácky se usmívaje, „copak jsem mohl nepřijet a nerozloučit se s tetkou Viktorkou? Málo jsem se snad najedl jejích věnečků a kremrolí? Málo jsem se navylizoval jejích sladkých hrnců, dokud měli naši ještě tu starou hospodu v Slatiňanech? Máš mě za hrozně nevděčného tvora, Bohunko!“

„Jak se mají hradečtí?“ vyzvídala stařena Mánková na strojvůdci. Rodiny Zíbrtů, až na Mařenu, byly usedlé v Hradci Králové a v okolí.

„Abych ti řekl, tetičko, pravdu — nevím,“ přiznával se zlomyslně strojvůdce. „Já jsem se svými pány bratry na kordy. Nic nového, pravda? Všichni Zíbrtové se odjaktěživa mezi sebou žrali!“

Jiří stál v síni a nejistě hleděl na útlou, bledou mladou dámu v černém, která se zbavovala svého pláště. Nemohl se nikterak rozpomenout, kdo by to mohl být. Nerozbřesklo se mu ani tenkrát, když k němu přikročila s mírným a laskavým úsměvem.

„Co tak na ni čumíš?“ posmívala se mu Mařena Pourová. „Co na ni, Jirko, tak poulíš kukadla, jako bys ji neznal? Vždyť je to přece Milda!“

„Miládko!“ zašeptal Jiří překvapeně.

Nabídla mu tenké, chladné rty. Nepouštěl její ruku a pořád se ještě divil. Opravdu, byla to Miládka Křížová, nejstarší dcera strýce Eduarda. Viděl se s ní naposledy o strýcově pohřbu. Tenkrát, zakryta černým, hustým závojem, pohublá, povadlá, s dvěma malými dětmi po každé ruce, s těmi plačícími holátky, bledá, utýraná, zdála se u konce se svými životními silami. Byla pouhým stínem bývalé divoké Mildy. Ubohá Milda, myslil si tenkrát, vypadá — jen ji do rakve položit!

„Jak jsi hezká,“ pravil upřímně a současně si uvědomil, že Milda již dávno není mladá. Byli spolu přibližně stejného věku. Umiňoval si, že se na to přeptá matky.

„Prosím tě! Prosím tě!“ dobírala si ho Mařena, „budeš jí tu vyznávat lásku! Žeň ho, Mildo, toho frajera! Ten je dobrý! Má před svatbou a točí se kolem svobodných děvčat!“

Mařena řádila. Bylo to tak komické! Rozhazovala rukama jako opravdu dopálená matróna. Sládek se dal do smíchu. „Ty jsi, Mařko, pořád ještě veselá kopa. Vlasy máš už skoro bílé, ale vyřídilka ti zůstala. S tebou je dobře člověku být pohromadě.“

Když Miládka Křížová utonula v mocném objetí tetky Mánkové, dlouho se odtamtud nemohla dostat. Stařena ji k sobě tiskla, přikláněla svou tvář k její a opět ji oddalovala, aby se na ni dosti vynadívala. Hledala v dívčině tváři rysy nebožtíka Eduarda, který jí byl nejmilejší ze všech sourozenců. Eduard, to byl jediný a poslední nositel jména mezi pěti sestrami, lesník jako byl jeho otec a jako byl děd, snad dokonce jako celá generace Křížů od těch dob, co Fürstenbergové měli ve vlastnictví středočeské lesy.

/ 5 /

Mildina životní historie byla dobře známa celé rozvětvené rodině.

Prožila dětství jako jediná myslivcova dceruška. Vyrostla v lesích a byla tak divoká a rozmazlená, jak jen může být dítě dobře situovaných rodičů. Anežka Křížová, její matka, byla městská žena, která se odhodlala provdat do samoty z romantické náklonnosti. Obě její sestry žily v Praze. Milda měla panenky a hračky, jaké jen bylo možné dostat. Měla však také svobodné, venkovské radosti, o nichž se městským dětem ani nesní. Měla všechno, co si jen dítě může přát: milované psy, rodinu žluťoučkých kuřátek, koníčka grošáčka, který ji vozil do školy. Otec jí opatřil dětskou dvojku. Milda také střílela. Zarostlí hajní ji chovali na klíně a adjunkti s ní hrávali domino za dlouhých zimních večerů, když fukéř hvízdala za okny. Našel se i mladý hranáč, který neobratně píchal jehlou podle jejího návodu a šil výbavu jejím loutkám.

Ve čtrnácti byla vytáhlou slečinkou s útlýma rukama a světlými vlásky, ozdobenými černou taftovou stuhou. Bavilo ji hrát si na malou hospodyňku. Obuta v dřeváčcích, obsluhovala v chlévě krávy, s šátkem shrnutým do čela shrabovala seno, pod matčiným dozorem stloukala máslo v másnici. Když otec vybíral včelám med, točila klikou medometu, ozbrojena drátěnou kuklou. Nabíjela otci patrony. Měla však i vlastní skladiště prachu a hrávala si v písku na sopky, vybuchující v napjatém okamžiku oslnivými plápoly. Pořád ještě byla dítětem.

Když bylo Mildě patnáct, počala Anežka Křížová uvažovat o tom, že je již načase, aby se dcerka po městsku civilizovala. Každý měsíc, znova a znova až do omrzení bylo v myslivně rozvíjeno ožehavé téma, kdy bude dívka poslána k některé ze svých pražských tet. Otec ji však příliš miloval, oddaloval krutý den rozloučení, a k odjezdu nedocházelo. O rok později nebylo již na cestu do Prahy ani pomyšlení. Proti všemu očekávání se Křížovům po pauze šestnácti let narodilo děťátko a bylo nazváno Jitkou.

Milda schovala odmítavě ruce za záda, když jí maličkou sestřičku ukázali. Přemlouvali ji, aby dítě políbila, ona se však dala do prudkého pláče a utekla. Později, když byla pověřena dohledem na tuto drobnou, neustále plačící bytůstku, a když do ochraptění zpívala utišující písně a vymýšlela všemožné způsoby zábav, jakými by zaměstnávala maličkou, věřila, že ten nářek tenkrát byl výrazem podivuhodné předtuchy. Co bylo dosud jen lehkomyslným napodobováním dospělých, pozvolna se proměnilo v povinnost. Nyní od Mildy počali žádat, aby občas zastala matku, aby pomohla na poli, aby uvařila kašičku pro novorozeňátko.

A když bylo Mildě osmnáct a Jitce dva roky, v zeleném lesním světě zaplakalo druhé pozdní dítě Křížovo — Vlastička. O civilizování Mildy se v myslivně definitivně přestalo mluvit.

Mildiny loutky do jedné podědila Jitka. Milda zvážněla. Jako by s dětskými hračkami pozbyla vší své živosti. Jak zřela panenky drané chabýma ručkama nerozumného tvorečka, tichla, stávala se zádumčivou a plachou. Užitečnou, nemluvnou a plachou.

To všechno byl ovšem jen nepatrný citový přelom. Zkoušky osudu měly teprve přijít.

Před dvaceti lety, daleko od vší lékařské pomoci, v lesích, nebyl zánět slepého střeva pro pacienty lehkým případem. Mildina matka ulehla. Šlo jen o bolesti v životě, možno říci — o bezejmenné bolesti. Potom se ovšem již opravdu nedalo nic dělat. První pohřeb se táhl od myslivny jílovitými, bezednými cestami, mlčícími lesy, kolem zbytečných trsů fialek k bílému, rozedranému hřbitovu na kopečku, odkud zněly z věže kostelíka plechové vesnické zvony.

Eduard Kříž ztratil ženu, stal se vdovcem. Milda neměla matku — sama se stala matkou. Všechny úkoly, jichž se předtím jen lehce dotýkala, jež dosud jen zádumčivé hladila, musila bráti náležitě do rukou, musila je vážiti v celé jejich tíze. Již nebylo odvolání a nebylo úlevy. Ukázalo se, že otec od ní cosi očekává a malé děti že rovněž cosi očekávají.

Milda byla dospělá, vážná, plna lásky a dobré vůle. Nikdo z těch, kdo od ní cosi očekávali, nesměl být zklamán. Dříve drnkala Milda jen neúčastně a zamyšleně na ten podivný nástroj, který se jmenuje život, nyní musila stoupnout na pedály a zahráti tu tvrdou melodii všemi prsty. Nebylo klidu, nebylo her, nebylo snění. Den si od rána do večera žádal celé hospodyně. Děti si žádaly celé matky a otec si přál vidět vedle sebe celou ženu. Na Mildinu budoucnost neměl nikdo pokdy myslit. A Milda pracovala a starala se — ráda. Milovala z hloubi duše své malé, neposedné, zlobivé děti, které měly právo na stejně divoké a radostné dětství, jaké měla sama.

Bůhví, jak to ta křehká, slabá dívenka dokázala! Hospodaření na myslivně klade veliké břemeno na toho, kdo se zapřáhl do jeho jha. Služky musí mít nad sebou autoritu, muži, vracející se z únavné služby, chtějí mít pořádek. Již tu nebyla jen proto, aby se jí adjunkti dvořili; vařila pro ně obědy a připravovala večeře, opatrovala kamna, aby hřála. Naučila se být strohou a přísnou. Její jemnost se schovala před neúprosným pracovním dnem jako před zasmušilým hostem. Kdo se zpočátku divil, časem se přestal divit. Den za dnem šel zavedeným, prostým pořádkem. Mildě bylo devatenáct let.

A přece jen měla v té době také ženicha. V příbuzenstvu se říkalo, že jí ho opatřil František Zíbrt z vděčnosti k strýci, který mu jako klukovi před lety dopřával drobných výdělků, hodných jeho skrblictví. Frantík nadháněl hraběcím hostům o podzimních honech zvěř a výtěžek si ukládal na spořitelní knížku. Ostatně mládenec Julius Mixa, hradecký úředníček, byl docela hodný člověk, jen poněkud suchopárný, jen poněkud příliš opatrný — nebyl nadarmo Zíbrtovým kamarádem. Přijíždíval neděli co neděli do myslivny stárnoucího vdovce a odvážel Mildu s sebou do kostela. Kříž k tomuto slavnostnímu účelu propůjčoval svého grošáčka a košatinu. Mixa vodíval Mildu za ostrý loket do panských lavic, potažených černým suknem. Sedávala vedle něho mlčky, ruce sepjaty v klíně, oči upřeny k hvězdnaté klenbě, a pozorovala s úsměvem vlaštovky, vlétající otvorem zvonových provazců a krmící svá mláďata za pozlacenými zářemi soch.

Na jaře 1919, po válce, počaly Eduarda Kříže pronásledovat starosti. Mluvilo se o parcelaci velkostatků, o částečném propuštění personálu. Myslivec se stal zasmušilým, mrzutým, kál se za svou vinu, kterou spáchal před lety, dopustiv, aby do nejistého světa vstoupily ještě ty dvě malé, nic zlého netušící bytosti. Jeho starosti se ukázaly oprávněnými v mnohem horším smyslu, než předpokládal. V březnu se ve službě nastudil, a jak se na myslivce sluší, přechodil svou chřipku. Nakonec však musil přece jen ulehnout, a Milda měla příležitost uplatnit se podruhé jako ošetřovatelka. Žel, že chabé, dobrotivé ručky nemohly ani tentokrát zadržet úder nové, strašlivé rány. Na svém lůžku měl lesník již jen docela málo času, aby rozjímal o hrozivé budoucnosti svého nezaopatřeného potomstva. Po osmi dnech zarputilého zápasu o život zemřel na prudký zápal plic a Milda zůstala s dvěma malými sestřičkami ve světě sama.

/ 6 /

Milda rozmlouvala s Bohunkou. Stála před ní, ne již mladá, ale štíhlá a dobře rostlá, s jemnými, čistými rysy obličeje; její mírné šedé oči hleděly pokojně do tváře dobrosrdečné sestřenice. Největší její krásou byly nesporně vlasy. Teď, když sňala malý černý klobouček s krátkým závojem, bylo vidět jejich bohaté, vlnivé proudy barvy tekoucího medu.

Jiří ji chvíli mlčky pozoroval, potom nenápadně vyšel ze dveří. Pudilo ho býti sám a přemýšlet.

Zamířil na dvorek, tísnící se pod starými hradbami. Co se na tomto dvorku nadřepěl nad školními knihami, co se tam naopakoval zbožíznalství, kupecké aritmetiky a základů národního hospodářství! Zahrádka byla dobře skryta před větrem a sníh se tu kolébavě a tiše snášel, padal a padal, ale nepřibývalo ho. Země byla příliš mokrá. Tál, tratil se ve vláze jako sen o mládí v střízlivém ruchu všedního dne.

Milda! Jaká je to statečná dívka, tahle Milda! Jiří si sestavoval v mysli chvatně a usilovně, co velikého bylo v jejím sebeobětování. Malý, skrovný život, ale jak bohatý na lásku!

Ženich Mixa učinil po strýcově pohřbu šlechetné gesto — nabídl Mildě ruku. Ostatně — jakápak šlechetnost? Bylo to přece jeho svatou povinností. Beztoho neobstál ve zkoušce, ukázal se nehoden té slaboučké dívenky, tratící se v černém závoji. Milda ovšem neodmítla, ale stanovila si podmínku: děti půjdou s ní do její mladé domácnosti. To však nebylo nic pro skrblíka Mixu, tak si své manželství nepředstavoval, oženit se a hned být obklopen celou rodinou. Napsal Mildě neobratný, žalostný dopis, v němž s neurvalou přímostí obhajoval své námitky. A to byl také konec Mildiny známosti. Od té chvíle mohla spoléhat již jen na sebe.

Vrchnostenská kancelář dala Mildě na srozuměnou, že na její odstěhování z myslivny nepospíchá. Nepoužila té výhody. Prodala všechno z bývalého domova, bez čeho se mohla nebo spíše musila obejít, vybrala si ze spořitelny věno, jež jí zůstalo po matce, a odstěhovala se do Prahy. Mařena Pourová jí našla dosti levný byt v Holešovicích. Do podzimu se Milda starala jen o děti, vedla domácnost. Na začátku školního roku se dala zapsat na jednoroční obchodní školu.

Škola — to byl Ryklův nápad. „Studuj, děvče,“ radil jí, „studuj pilně, až dostuduješ, postarám se ti o místo.“ A když přišel jeho čas, svému slibu dobrák poctivě dostál.

Než však Mildě uběhl tento jeden studentský rok, bylo jí nutno leccos překousnout. Nebylo to tak jednoduché dělat školní úlohy, soukat do sebe chvatně obchodní vědomosti a přitom prát a spravovat dětské prádélko, hospodařit, vychovávat malé nezbedy! Naštěstí zlaté ruce Mařeny Pourové sahaly daleko. Výborně se hodilo i to, že Mařenin muž byl školníkem na Letné, neboť Jitka již tenkrát chodila do školy. Jenomže Milda byla svéhlavá, chtěla stůj co stůj celé své břemeno nésti sama. Každý den ráno uvařila snídani a odvedla děti k Mařeně, kde poobědvaly. Ne ovšem zadarmo, chraň bůh, to by byla Milda nikdy nedopustila! Do haléře se se sestřenicí vypořádala přes její domluvy a rozhořčené protesty. Večer, když se vracela ze školy, odváděla si děti domů.

Po celý školní rok nevěděla Milda, co je to oddech, co je to neděle! Když konečně vítězně třímala v ruce své vysvědčení — vysvědčení s vyznamenáním — bylo celé její malé jmění téměř spotřebováno a ona sama byla tak tenoučká a tak prožloutlá, že se po příbuzenstvu šuškalo, že si ta holka přepínáním sil uhnala souchotiny. Díky bohu, nebylo tomu tak. Již v srpnu 1921 dostala Milda Ryklovým vlivem místo v továrně na nádobí. Tajemství tohoto úspěchu vězelo v tom, že továrník byl Ryklovým bývalým spolužákem. Továrna měla kanceláře v Holešovicích, a tak Milda zůstala poblíž své hašteřivé, ale nekonečně dobré patronky...

Jiří za sebou přivřel vrátka malé, napolo ztrouchnivělé besídky. Nemohl ovšem usednout, poněvadž lavičky byly pokryty jinovatkou, ale aspoň se opřel o vratké zábradlí a vyňal z pouzdra cigaretu. Zapálil si ji a kouřil dlouhými, lačnými tahy.

Milda byla v místě, pravda, ale zdaleka neměla ještě vyhráno. Plat byl malý, sotva dostačující pro jednu osobu, neřku-li pro malou rodinu! Strádala dále. Snažila se, aby děti neměly nedostatek, šetřila na sobě, jak mohla. Sama si šila laciné šatečky, sama se starala o úklid a veškeré domácí práce. Přitom pilně studovala němčinu a francouzštinu. Opět tu byly sváry s Mařenou pro každý podstrčený dárek dětem, pro každou násilím vnucenou úsluhu. Milda byla při nich zarmoucená a vyčítající, Mařena hulákající a mocně posunkující. Po půl druhém roce mohli již Mildy v kanceláři použít jako cizojazyčné korespondentky. Její příjmy značně stouply. Představení si ji oblíbili a vážili si jí. Začala se učit angličtině. Děti rostly a více a více potřebovaly. Jitka byla již vytáhlou dívenkou, podobnou oné, která si hrávala s panenkami a se střelným prachem, dříve než ji vzal za ruku neúprosný osud. Jenomže byla poněkud náročnější, poněkud neskromnější. Myslit také trochu na sebe? Věru, na to neměla ještě Milda pokdy...

Něčí ruka se položila Jiřímu na rameno. Prudce se ohlédl. Spatřil před sebou výsměšnou, satyříma očima blýskající tvář Mařenina bratra.

„Prosím tě, proč tu tak sám a tak melancholicky mrzneš? Vypadáš romanticky v téhle polospadlé besídce. Jaká tě sem zahnala tesknota?“ Strojvůdce kouřil doutník. Na hlavě měl tvrdý klobouk, pepicky posunutý do týla.

„Řekni mi,“ místo odpovědi se ho otázal Jiří, zaujat pásmem svých vzpomínek, „proč vlastně tenkrát, po strýcově pohřbu, když bylo Mildě nejhůře, nikdo z příbuzenstva se nenabídl, že se o její sestřičky postará?“

Zíbrt se na něho překvapeně podíval. „Tys, myslím, Jirko, spadl z měsíce! Copak si dala říci? Pokud se pamatuji, strýc Honc se tenkrát na Mildu doopravdy rozzlobil. Přijel za dva dny po pohřbu do myslivny jen proto, aby si děti odvezl. Milda mu je nedala. Horníkovi jí tehdy poslali aspoň tucet dobře míněných psaní. I obě tetky z Anežčiny strany se jí nabízely. Byl jsem při tom, když ta mladší, ta revmatická, upřímně plakala na hradeckém nádraží, odjíždějíc z myslivny s nepořízenou. Ostatně, zajímáš-li se o podrobnosti, zeptej se Mařeny. Ta si dala nejvíc práce, aby ji přesvědčila, že se musí aspoň nějaký čas starat jen sama o sebe.“

„Nu dobrá,“ připouštěl neuspokojeně Jiří, „proč jich však tedy neposlechla, strýců, tetek a Mařeny? Jakou záminku měla pro svou tvrdohlavost?“

Strojvůdce oklepal s vážnou tváří lámající se popel svého doutníku: „To máš, člověče, tak: u Honců — víš sám, jaké to bylo u Honců — strýc své vlastní děti nerozumně rozmazloval a Milda se bála, aby Jitka s Vlastou nebyly špatně vychovány. U Horníků jich zas bylo často příliš mnoho ke stolu a žilo se všelijak, po cikánsku. To Mildě také nevonělo. Mladší Anežčina sestra byla už tenkrát nemocná a starší byla příliš veliká dáma, její vlastní děti byly vychovány jen služkami. A Mařena? Řekni upřímně, co by byla při vší své dobré vůli dětem mohla poskytnout při hubeném Martinově platu? Milda se bránila tím, že děti jsou na ni zvyklé a že prý jí je otec odkázal na smrtelné posteli. Nu, já nevím, popřít to nemohu, ale pokud se pamatuji, strýc Eduard v tom nakonec nebyl tak, aby mohl dělat nějaká dalekosáhlá poslední pořízení!“

„To byla od toho děvčete odvaha!“ bručel si pro sebe Jiří.

„Víš, co ti řeknu?“ obrátil se nenadále strojvůdce k Jiřímu velmi ohnivě a rozhodně. „Milda, to je anděl. Tak si aspoň představuji anděla v lidské kůži.“ A aby zakryl opravdovost svého úsudku, krátce se zasmál. „Ano,“ přizvukoval Jiří ochotně, „máš docela pravdu.“ „Jistěže,“ posmíval se mu Zíbrt. „Ale víš ty, že jsem za tebou nepřišel proto, abych tu s tebou horoval o Mildě? Hledal jsem tě, abych tě zavlekl mezi ctihodné příbuzné. Ryklovi totiž opatřili nějaké jídlo. Pojď, beztoho ti už taky hlady kručí v břiše. Jak vidíš, jsem zvěstovatelem materiálního blaha, a ne duševního.“ Vzal Jiřího, který se nevzpouzel, za loket a odváděl ho.

„Haló!“ volal jim vstříc Karel Horník, „je to dost, že jdete! Párky jsou už málem studené. Jiří, ber si, dokud v míse ještě něco zbývá. Nevidíš, že si Hanke jaksepatří zasedl? Ještě malou chvíli a byl bys přišel jen k prázdnému dnu!“ Jiřímu bylo, jako by se probudil ze sna. Sotva rozeznával vřavu složitého rozhovoru, zaznívajícího ze všech koutů. „Babičko, babičko stará,“ zpěvavě vykřikovala Růžina holčička, „vždyť ty máš na bradě fousy!“ Dvě bílé kuličky se jí třepetaly na čepečku. Růža se mateřsky usmívala. Sládek s tváří zardělou vytahoval namáhavě z lahve zavlhlý korek. Strýc Honc se skláněl nad talířem, hlavu v ramenou, a chvatně žvýkal vysedlými čelistmi.

„Tak jdi, jdi,“ postrkoval voják Jiřího, „a sedni si někam, máš-li kam. Je nás tu, chválabohu, jako komárů. Hanke ti naleje skleničku vína. Vlastně bychom byli měli opatřit nějaký slušný oběd, ale řekni sám, kde by se tu dalo ještě vařit? A kdo by dnes na to měl pomyšlení? Ale párek si vezmi, pohřební vůz tu bude co nevidět a obřady se protáhnou. Ti páteři, jsou-li slušně zaplaceni a vidí-li trochu lidí pohromadě, nevzdají se tak lehce příležitosti dojímat k slzám. Kdybys byl lačný, ještě bys nám v kostele omdlel jako šestinedělka. Nu, co se na mne koukáš, jako bych byl nějaký cynický chlap? Člověče, pořád nemůžeme jen plakat a vzdychat. Staří umírají, to už je běh světa, také my jednou umřeme.“

Jiří mohl pozorovat, jak se Jeroným dívá na bratra s otevřenou ranou v očích.

/ 7 /

O půl druhé se hnul pohřební průvod od Ryklova domu. Napřed kráčel strážník, omrzelý nepříjemnou službou, netrpělivě se ohlížející po pohřebním voze, který pořád zůstával příliš vzadu. Za ním šel chlapec s křížkem, tetelící se v lehké komži v lednovém vzduchu, čpícím utichlou chumelenicí.

Příbuzní se sklopenými hlavami klopýtali po hrbolatém dláždění po hlavní třídě a hudba jim hrála do kroku známý ponurý pochod. Nechtělo se jíti podle této patetické muziky, nechtělo se dívat na zvědavce a roniti jim na odiv laciné slzy. Všichni muži měli obnažené hlavy, jen Jeroným, opatrný na zdraví, nesl klobouk nad hlavou jako deštník. Hned za Horníkovou rodinou kráčela Terezie Mánková, zavěšena v synově paži, a ve stejné řadě s nimi Mařena Pourová s Mildou. Kdo šel za nimi, Jiří nevěděl, bylo mu na tomto smutném pochodu zatěžko se ohlížet. Před sebou viděl přes maličkého Jeronýma a Věrušku, již Bohunka vedla za ruku, záda tlustého, velikého kněze, naditého pod smutečním rouchem do teplých zimních šatů.

Všechno bylo truchlivé i směšné, chocholy na hlavách tažných koní, umaštěné, slavnostní peří na kloboucích zřízenců, jejich snaha po bezvadné herecké produkci, příliš málo zaplacená, hlad pohřebních zpěváků a ministrantů, zájem veřejnosti, jíž stačilo toto smutné a prostičké sousto k chvilkovému vznícení obraznosti. Jiří chtěj nechtěj kráčel v rytmu hudby, chtěj nechtěj se kýval ze strany na stranu, jako se pohupoval vůz, jako se kývali pohřebníci, jako se zmítala v popředí lucerna zastřená černým flórem a ozdobená pozlátkovým lakem.

Milda! Občas po ní zvědavě švihl okem. Viděl ji klidnou, tichou, vážnou. Cítila, stejně jako on, bezmeznou pustotu lidské pompy? Vzdorovala — nebo připouštěla? Ne — říkal si uvnitř při smutečních, rachotivých fanfárách — Milda není z těch, kteří vzdorují. Je pokorná. Je věřící. Odkud jinud by měla v sobě ty nádherné fondy obětavosti než z hluboké víry a pokory?

Avšak ani víra, ani pokora se Jiřímu nikterak nezamlouvaly, pustil tedy z hlavy motivy sestřenčina heroismu a zůstal jen při výsledcích. Aniž si to uvědomil, přešel opět k úvahám o dívce, již dnes po tolika letech zase uviděl.

Jak je to možné — uvažoval — že jsem se po celých těch sedmnáct let s ní ani jednou nesešel? Já žiji v Praze — ona žije v Praze. Ovšem, každý na jiném konci, ale z Nuslí přece není do Holešovic tak daleko! Ji to samozřejmě táhne víc k příbuzným z matčiny strany, tak to bývá ve všech rodinách, a pak k Mařeně, která se o ni tolik zasloužila. Avšak přece! Proč mě nikdy nenapadlo, abych jí zatelefonoval do továrny? Matka sice často vyzývala Mařenu Pourovou, aby s sebou přivedla Mildu do Nuslí, ale kolikrát za ta léta byla vlastně Mařena u nich, u Mánků? A kolikrát byli Mánkovi návštěvou ve škole na Letné? Dalo by se to spočítat na prstech jediné ruky.

Jitku viděl Jiří u Pourů jen jednou, a i to byla jen čirá náhoda. Nyní je to děvče také již vdáno. Kolik je jí vlastně? Nejmíň čtyřiadvacet let. A Vlastě dvaadvacet. Jitka, jak to kdysi Vlasta vypravovala u Mánků, se učila ve škole velmi bídně. Milda s ní měla v tomto směru mnoho starostí. Později se ukázalo, že má opravdový talent k modistství. A když byla již zařízena, když na ni Milda vynaložila všechny úspory, seznámila se s tím mělnickým zubním technikem. Prý se jí tam vede velmi dobře. Děti dosud nemá. A Vlasta je v Bubenči učitelkou, žije s Mildou v společném bytě. Učitelkou v Praze — ovšem, že v tom zas byla protekce, tentokrát Jeronýmova. Nikdo by byl nevěřil, že ten chudáček Jeroným má tak dlouhé ruce!

Všechny tyto zprávy měl Jiří od Vlasty. Na ni měl přece jen větší štěstí než na ty druhé dvě, na Jitku a zejména na Mildu. A tu jsme právě u toho, proč se dosud Jiří o Mildu tak málo zajímal. To děvče mu vyprávělo o starší sestře vždycky jako o milém, ale přísném domácím tyranu. Nic jí nedopřeje, pořád ji jen hlídá. Nebylo to ovšem zle míněno, ale obraz Mildy, obětavé a šlechetné Mildy, byl tím důkladně zkreslen. Jiří si uvědomil, že si ji představoval tak trochu jako zatrpklou, zlou starou pannu, která již nerozumí mládí a která v své nervozitě si vybíjí špatnou náladu hubováním a mstí se tak za vlastní zpackaný osud. Neprovdala se. Cožpak to samo není důvodem, aby žena dávala najevo mladším všemožnou nespokojenost? Kancelář, to není místo pro svobodné děvče. A obětovat se — zní to sice hrozně krásně, ale je to pouhá románová představa, v přívalu dní se to rozplyne ve vleklou, chorobnou nuzotu srdce. Sedmnáct let! Proboha, opravdu sedmnáct let? Z letícího času by se člověku mohla zatočit hlava.

Pocit podobný špatnému svědomí nutil Jiřího, aby si zrekapituloval vlastní životní události. Snad tím byla vinna ta smuteční hudba, která působila poněkud vyčítavě. Nebo snad okolnosti podobné okolnostem před sedmnácti lety? Rakev, vezená okolo mysliven, v nichž strýc Eduard žil a sloužil? Tehdy, při Křížově pohřbu, byl Jiří vlastně ještě mladý hoch. Třiadvacet let. Ničím nebyl. Bylo to těsně po válce. Pamatuje se dobře — na pohřbu se blýskal v ošumělém důstojnickém stejnokroji. Studoval obchodní vědy na technice. Dostudování mu dalo notnou práci. Stejně to k ničemu nebylo! Nakonec tím praštil a přijal dobře placené místo v nuselské spořitelně. Vlastně to bylo to nejrozumnější, co se dalo udělat. Otec, soudce v Hlinsku, šel do penze. Z rodičů se nedaly donekonečna tahat peníze!

Ach, jeho mládí — a Mildino! Kdyby se mu tak chtělo porovnávat! Věru, nemohl o sobě říci, že byl v oněch dobách k rodičům obzvláště šetrný! V oněch dobách, v oněch mladých, neodpovědných dobách, poněkud nezřízených, nepěstoval ovšem příliš příbuzenské styky. Rodinná láska mu bývala notně k smíchu. Potom přišly horší doby, otec onemocněl a zemřel. Co s matkou? Ponechat ji, zarmoucenou a starou ženu, v Hlinsku, kde se celkem s nikým blíže nespřátelila? Jiří podlehl návalu šlechetnosti, opatřil si v Nuslích vhodný byt a vyzval matku, aby se k němu nastěhovala. Tenkrát se Jiří teprve začal usazovat. Zatoužil po klidu, po pohodlí, po starém nádobí a nábytku, které znal z bývalého domova a které si matka s sebou přivezla. Vůně dětství, lákání dětství — něco takového v tom také bylo. Nechal nebezpečného kamarádství, pitek, shánění všemožných zábav a věnoval se cele svým pozapomenutým koníčkům ze studií, houslím a knihám. To bylo v roce 1924. Matce bylo tehdy osmašedesát. Nepozorovatelně utekla další řada let. Když se s Vlastou Křížovou setkal poprvé u Pourů, bylo tomu děvčeti už patnáct. Pak k nim asi dvakrát přišla do Nuslí. Bývala to veselá, povídavá žába. Jednou ji dokonce k svému překvapení potkal samotnou Na příkopě. Šli spolu a klábosili. A nových sedm let. Mezitím se objevila Adéla. Vždyť, bože můj, již celá čtyři léta mluví s Adélou!

V starodávném salvátorském kostele temně zabouřily varhany. Stařena Mánková usedla do lavice a Jiří zůstal stát vedle Bédi a jejích dětí. Ceremonie výkropu se počala. Trvalo to, bože, opět to trvalo celou věčnost! Jiří nespouštěl očí z rakve. Tam ležela stará, dobrá tetka, v posledních svých letech tak tichá, vždy dobrá a laskavá, se svýma těžkýma, měkkýma rukama — tam ležel také kus jeho dětství a jinošství. Studie, kamarádi, první lásky, starosti s vysvědčeními! Jen stereotypnost obřadu zabránila, aby dal i navenek najevo své dojetí. Viděl vedle sebe světlovlasého Slávka, jak se na něho vzrušeně dívá. Jiří při všeobecném modlení nedělal kříže jako ostatní. Hocha to zřejmě znepokojovalo.

/ 8 /

„Prosím vás, pojďte s námi, pojďte také s námi,“ zval Rykl každého zvlášť u hřbitovních vrat. „Neodříkejte nám to,“ žadonil, „vždyť nejde o žádnou hostinu! Vypijeme jen společně trochu kávy pro zahřátí! Vše je už objednáno!“

Zdráhali se, rozpačitě se zastavovali, šuškali mezi sebou.

„Přece nepůjdete rovnou na nádraží! Co byste si tam počali? Kdy vám jede vlak ku Praze? Kdy máte spojení z Pardubic na Hradec a Českou Třebovou? Strýčku,“ hartusil na Honce, „to je nápad, zmizet hned po pohřbu! Vždyť máte spojení k Brodu také až večer! Co na tom, že přijedete domů trochu později? Děti vám tam nepláčí. To by byl pěkný pořádek, abychom si dohromady nepohovořili! Když ne mně kvůli, udělejte to tamhle Bohunce. Podívejte se, jak je chudák celá zdrcená! Musí se přece trochu rozptýlit!“

V restauraci pod malými schody, nedaleko obchodní akademie, shromáždili se nakonec všichni příbuzní. Terezii Mánkovou posadili v čelo prostředního stolu. Jiří usedl po její levé ruce. Stařena si po pravé posadila Mildu. Za objemným matčiným profilem ji Jiří skoro ani neviděl. Sousedem mu byl Zíbrt, který se rozhodl pobavit Bédinu nejmladší, svobodnou ještě sestru. Neustále se k ní obracel se svými žerty a s nevinnými anekdotami. Právě proti Jiřímu se rozložil Sládek.

Zazvonily podnosy. Pohřební, zarmoucená nálada se pomalu rozpouštěla v páře sklenic s horkým nápojem. Udýchaný pikolík, ustrašený, nezvyklý na tak velikou, smutečně oděnou společnost, zmateně přisluhoval.

„Když jsme s maminkou seděli u Ryklů sami, dříve než se sešli ostatní pohřební hosté,“ svěřoval se Jiří Hankemu, „věř mi nebo nevěř, bylo mi, jako by každou chvíli měla tetka Viktorka vyjít ze svého pokojíku. Žila si v poslední době tak tichoučce, jako by ani vůbec nežila. Tys ovšem nepoznal zvyky jejího pozdního stáří. Postavila se za záda toho, koho si ze společnosti vybrala, a položila mu mlčky ruku na rameno. To bylo takové zvláštní polaskání, projev příchylnosti. Neslyšel jsi nic jiného než její hlasitý dech!“

Hanke pokyvoval hlavou. Potom se náhle zeptal: „Tys ji prý ještě letos v létě viděl?“

„Zastavil jsem se u Ryklů na skok cestou z dovolené. Jako téměř každoročně, i tentokrát jsem ji trávil na Vysočině a v Hlinsku.“

„Pořád tam ještě jezdíš?“ posměšně poznamenal Zíbrt. Naklonil se k slečně po svém boku: „On je totiž samé Hlinsko — Hlinsko — jako by na celém světě nebylo lepšího místa, než je to zatuchlé hnízdo.“

„Vždyť je to můj starý domov,“ s úsměvem se bránil Jiří. „Konečně je tam také pochován můj otec. Ty nikdy nejezdíš na hroby svých rodičů?“

„Co bych tam dělal, blázne,“ řekl Zíbrt skepticky. „Nejsem z těch, kteří věří na věčný život.“

„To nemá přece s vírou ve věčný život nic společného,“ opět kupodivu mírně mu odpověděl Jiří. „Je to jen výraz přirozené piety!“ Připadal si jako zatoulané telátko, které po dlouhém putování nalezlo zase jednou teplou rodnou stáj. Všechny ty známé tváře kolem něho utvrzovaly ho v pocitu dokonalého bezpečí.

Mařena Pourová byla již chvíli velmi vážná. Odpovídala na tiché otázky Jeronýmovy po zdraví svého muže a svých chlapců. Stařena Mánková i Milda měly k ní otočeny hlavy. „Copak, vám všem je hej,“ bez trpkosti vykládala Mařena, „ale s Martinovým ubohým platem se opravdu nedá mnoho dělat! Jeník půjde na průmyslovku a Pavel na vojně také ještě potřebuje. To, holečku, stojí prachy! A kde je vzít a nekrást?“ Bohunka vážně přisvědčovala, až se jí veliké náušnice kývaly do taktu.

Na druhém konci stolu Růžena Šmídová vyprávěla Bédi o své sestře Líbě. „Má to sice den ode dne pořád stejné a službu má maličkou, ale je to aspoň něco, no ne? Tatínek tu taky věčně nebude...“ V družném rozhovoru vyrůstaly bolesti a strasti, dosud ukryté v podzemí. Osudy nepřítomných byly přetřásány. „Já nevím,“ pravil tesklivě těžkopádný Hanke, „ale myslím, že bratr Zdeněk má přece jen souchotiny. Je samá injekce, samý arzén a k ničemu to nevede. A jsou tu žena a tři malé děti!“

„Tys prý chodil také tady v Chrudimi do akademie,“ křičel na Jiřího z druhé strany stolu Hančin bratr, junák, známý po Chrudimi svým koženým kabátem a pekelným rykem svého motocyklu, „prosím tě, v kterých letech? Nemohu se na tebe nijak upamatovat!“

„Ano,“ přiznával se Jiří stejně hlasitě, „a dokonce jsem do téhle hospody chodíval s mládenci na pivo. Chudák tetička Viktorka, jednou jsme tu slavili nevím již co, přišel jsem poněkud později domů — nelenovala si, vstala a honila mě s koštětem po kuchyni!“

Někdo se zasmál. Matka se obořila na Jiřího s výčitkou, míněnou jako žert: „Ještě se tu přede všemi chlub, jaký jsi byl povedený ptáček!“

„Ten,“ vyjekla Mařena, „ten byl vždycky rošťák! Pamatuji se, jak jsem k vám do Hlinska jezdila ještě jako svobodná holka. Kolik mu tenkrát bylo? Pět, nejvýš šest. Lezl mi pod sukně a píchal mě do lýtek špendlíkem!“

„Hleďme ho, kujóna,“ ušklíbal se Karel Horník, „možná, že by to už teď nedělal!“ Veselá, oproštěná nálada začínala opět nabývat vrchu.

Když byla káva vypita, domníval se Rykl, že je načase, aby proslovil svou velikou řeč, na kterou se zřejmě již chvíli připravoval. Vstal, ukláněl se na všechny strany, ale přesto mu dalo velikou práci, než na sebe upozornil a dosáhl touženého ticha.

„Drazí přátelé a dobří lidé,“ začal, „drazí a dobří lidé, kteří jste se sešli, abyste vyprovodili naposled naši dobrou maminku! Děkuji vám upřímně!“ A hlas mu selhal. Podlehl jímavosti svých vlastních myšlenek. „Na prvním místě musím poděkovat tamhle tetičce Mánkové, která ve svém vysokém, velmi vysokém věku...“

Jiřího matka poslouchala jako královna, jíž je vzdáván povinný hold, chmuřila brvy, nadýmala masité rty. Jiří si uvědomoval, jak je matka v tu chvíli důležitá, jak je všemi uctívána, a zažíval příjemný pocit, že i na něho padá odlesk její slávy.

„To, co mě nejvíce blaží,“ vykládal Rykl, kývaje se ze strany na stranu jako modlící se žid, „je ta okolnost, že jsme naší mamince připravili opravdu stáří ničím nezkalené. Bude se nám všem po ní stýskat, ale ten hřejivý pocit zůstane nám všem, kteří jsme žili a dýchali okolo ní, navždy.“

„Tak jest, tak jest,“ spokojeně přizvukoval Hanke.

„A druhá okolnost, která mě neméně blaží, je ta, že jsem znovu shledal, jak naše příbuzenstvo, jako vždycky dosud, v dobách dobrých i zlých, opravdu věrně drží pospolu, jak se máme mezi sebou, ať se jmenujeme Mánkovi nebo Honcovi, Horníkovi, Hankeovi nebo Zíbrtovi, vespolek upřímně rádi.“

„A já bych k tomu dodal,“ vmísil se tiše Jeroným (ani ho nebylo za stolem vidět, když povstal ze své židle), „že je naší povinností, abychom si také tak věrni zůstali. Měli bychom si to mezi sebou slíbit, my mladší, a to právě dnes, v den, kdy s bolestí seznáváme, že nás opouštějí již poslední z těch starých, kteří založili naši velikou rodinu.“

„Ještě je mezi námi naše stará tetička Mánková,“ ozval se neočekávaně a s nezvyklou vřelostí Karel Horník. „A já pravím, a jistě ze srdce vás všech: ať nám žije ještě dlouho v zdraví a spokojenosti!“

Jiří pokývl vděčně hlavou. Pak uviděl vynořit se za matčiným přísným profilem mírnou a pobledlou Mildinu tvářičku. Musil se na ni usmát.

/ 9 /

Karavana příbuzných spěla k nádraží. Německobrodští odjížděli v skoro stejnou hodinu jako ostatní k Pardubicům. Jediná, která měla ještě přes jednu noc zůstat u Ryklů, byla budějovická Tóna. Zdržovali také Hankeho, domlouvajíce mu, aby se na tak dalekou cestu nevydával večer, ale nedal se.

Když to nešlo s Hankem, pokusil se Jeroným o totéž u Zíbrta, ale ten měl důvod více než pádný: má zítra službu, a služba se nedá odložit. Časně ráno vyjíždí rychlíkem.

„Škoda, věčná škoda,“ tesknil Rykl, „teď, po odjezdu všech, dolehne na nás teprv jaksepatří smutek. Nejhůře bude ovšem Bohunce. My, domácí, ji nebudeme moci obveselit, máme každý svých těžkostí nad hlavu, a Tóna není z těch, které dovedou rozesmát. Copak kdyby tamhle Mařena? — Mařeno,“ chytal se toho posledního stébla naděje, „ty by sis nedala říci? Nic by ti to neudělalo, a my bychom ti byli opravdu vděčni!“

Mařena odmítla po svém, rezolutně. Muž na ni doma čeká, rozhodně mu to neudělá, aby čekal nadarmo. A obrátila se zas k Jiřímu, který si s ní a s Mildou právě sjednával, že pojedou do Prahy společně v jednom kupé.

Při pohledu na Mánka se Rykl udeřil pěstí do čela. „Ach bože, Jirko, jaký já to jsem hlupák! Od rána si umiňuji, že si s tebou v soukromí pohovořím, a nakonec bych na to byl málem zapomněl. Pojď sem, hochu, na chvíli!“ A táhl ho za loket stranou od houfu. „Víš, mám na srdci přání, které se mne sice osobně netýká, ale jehož splněním bys mi udělal radost.“

„Ale prosím, prosím, vyhovím ti docela rád,“ ujišťoval ho Jiří co nejvřeleji, v duchu se však bál, jakého druhu asi ta úsluha bude. Rykl vynikal tím, že čas od času míval podivuhodné nápady.

„Nu, však jsem si to myslil, to víš, jak jsme si to prve řekli, musíme být vespolek upřímní, či ne? Ale neboj se, nechci od tebe, abys mi podepsal směnku, nebo něco takového. Zkrátka, za nějaký čas máme pololetí. Za čtrnáct dní, že ano? Děti budou mít prázdno. Odpočinek, oddech, všichni jim to přejeme po té školní dřině. A Jeronýmův chlapec, ten nejmladší, nebyl ještě nikdy v Praze. Chápeš již?“

Jiří chápal, ale chtěl, aby se Rykl vyjádřil přesněji.

„Jeroným se mi o tom onehdá zmínil. Hoch bude mít nejspíš slušné vysvědčení, a švagr by mu rád udělal nějakou radost. Nechtěl bys — ale to ti povídám, jakoby sám od sebe, ne na můj nátlak — nechtěl bys hošíka pozvat na ty dny k sobě do Prahy a ukázat mu město? Víš, ty hlavní věci, Malou Stranu, Hrad a nějaké to muzeum. Co tomu říkáš?“

Jiří tvrdil, že Ryklův nápad je opravdu výtečný, ale nebyl jím tak nadšen, jak vypadalo, že je. Byl by mohl například docela věcně namítnout, že žáci mají sice pololetí, že je však nemají soukromí úředníci a že není ani pomyšlení, aby si s ohledem na chlapce vzal ve spořitelně dovolenou. Konečně — myslil si — nějak se to snad přece jen provede. Je tu krčský Jirka, který za dobré slovo rád pro mne něco udělá, a je tu Teodor. Pro něho, jako pro učitele, by se obzvlášť hodilo předvést mladému příbuznému ukázku svého pastýřského umění.

Horlivě Ryklovi sliboval, že opravdu Jeronýmovi v té věci napíše, a to co nejdřív, aby mohli Horníkovi včas vykonat přípravy k chlapcově výletu. „Víš, Jeníku, kdybych mu své pozvání tlumočil ještě dnes, poznal by naráz, že ten nápad nevyšel ode mne. Vidí nás teď spolu jít a šuškat si, ihned by věděl, odkud vítr vane.“

Rykl mu pochvalně poklepal na rameno. „Výborně, Jirko! Ty jsi přece jen moudrý muž! Já jsem hned věděl, že je možné na tebe v takových věcech spolehnout!“

Jiří pozoroval jeho profil, a přes nedávné dojetí, které mu Rykl připravil svou slavnostní řečí, nedovedl se přemoci, aby se neusmíval. Jako vždy, když se s manželem své sestřenice sešel, s veselostí konstatoval, že jeho hlava s růžovým podbradkem a s polštářky tuku za ušima jeví nápadnou podobnost s hlavou vykrmeného pašíka.

Rykl však nebyl ještě zcela uspokojen. Vraštil čelo obavami, jak se to s hochovým převozem do Prahy vlastně provede. „Víš, až budeš Jeronýmovi psát, musíš přijít už s hotovým plánem. On je na děti hrozně úzkostlivý, bojí se o ně. Jakpak my to asi uděláme, aby nabyl jistoty, že se Slávkovi cestou do Prahy nepřihodí nic zlého?“

„Och, to je docela jednoduché,“ pravil Jiří, nemoha se nabažit zajímavého pohledu na Ryklovu hlavu, „dají ho v Chrudimi do vlaku, nebo ho zavezou až do Pardubic, a v Praze na nádraží na něho budu čekat já nebo někdo z našich. Zkrátka, převezeme studentíka jako rychlozboží. A stejným způsobem ho zas dopravíme zpátky. Vždyť bude záležet jen na tom, abychom přesně znali, já i oni, doby příjezdu a odjezdu vlaků. Neboj se, bude-li třeba, opíši do svého psaní Jeronýmovi celý jízdní řád!“

Rykl byl opravdu velmi nadšen tím, jak mu mladý příbuzný vyšel vstříc. Když bylo konečně po všeobecném loučení, líbání a objímání, a Jiří s matkou, Mildou a Mařenou seděli ve vlaku, Rykl ještě ťukal důtklivě na okénko, žádaje, aby mu bylo otevřeno. Mánek mu spěšně vyhověl, ale ten dobrák neměl již žádné zvláštní přání, jen spiklenecky šeptal: „Tak tedy nezapomeň! Povídám ti, nezapomeň!“ A když nádražní úředník dal znamení a kola vlaku se počala roztáčet, liboval si Rykl, běže podle vagónu: „Vždyť jsem to věděl, že mezi námi, příbuznými, dá se všechno hladce vyřídit. Když něco chci, řeknu si o to — no ne? Jaképak zbytečné fraky?“

„Toť se ví,“ opakoval po něm Jiří, „jaképak fraky?“ A jak se slušelo, mával kapesníkem na rozloučenou tomuto znamenitému muži, který si potrpěl na formality.

/ 10 /

Na stropě vagónu matně svítila žárovka. Vlak hvízdal, rachotil, supěl, zastavoval se a opět se rozjížděl. Byl to osobní vlak, uhánějící od Pardubic ku Praze.

Mařena Pourová seděla vedle stařeny Mánkové a horlivě ji bavila. Konečně byla Jiřího matka unavena a ospalá. Monotónní skandování kol ji ukolébávalo. Oči se jí zavíraly, malátně nakláněla hlavu. Jiří pozoroval s notnou dávkou lítosti, že z matky, nedávno ještě tak slavené a obdivované, je již zase jen všední, osmdesátiletá stařenka. Ubohé, řídké vlásky na temeni hlavy probouzely soustrast. Ruce, sepjaté v klíně, nápadně se podobaly oněm rukám, které se tak bezmocně spínaly v rakvi.

Mařena byla samý šprým. Hluk jízdy, který musila překřikovat, naladil ji k bujnosti. Dobírala si Mildu, která seděla korektně a usměvavě vedle Jiřího, a napadala mladého muže groteskními poznámkami. Snažil se jí čelit stejně bezuzdně a vesele.

„Ty usmrkanče,“ vyzývala ho Mařena, „to se pyšníš, když sedíš vedle takové fešandy! To se ti to jede! Pročpak sis nesedl vedle mne?“

„Ty jsi přece také ještě fešanda, Mařko!“

„I kuš a nelichoť, nebo ti pošlu na krk svého starého! Holenku, ten kdyby ti dal facku, přišel bys o všechny zuby!“

„Martin je dobrák,“ mínil Jiří, „zato ty jsi ježibaba.“

Hulákala a smála se, až stařec, který se v koutě pokoušel uklímat za hradbou svého zimníku, vystrčil vyčítavě hlavu s rozcuchanými, bílými vousy.

„Tak Martin byl také nedávno nemocný,“ připomněla stařena neteři, „mělas jistě starosti. Jestlipak je už zas všechno docela v pořádku?“

Jiří byl rád, že je na chvíli vysvobozen z Mařčiných drápů. Konečně mohl zapřísti s Mildou nerušený rozhovor, k němuž se vlastně chystal od rána. Ptal se jí, jak se vede Jitce na Mělníce, a je-li Vlasta pořád ještě taková veselá, neposedná žába, jakou ji znal.

„Och, Jiříčku,“ svěřovala se mu ochotně Milda, „Vlasta má teď starosti. Jak víš, zastupovala dosud starého učitele, který měl zdravotní dovolenou, nyní se však učitel vrátí uzdraven a Vlasta je přespočetná. Máme obě obavu, že bude přeložena na jinou školu. Pak bychom ovšem asi sotva mohly bydlit spolu jako dosud.“

„Vlasta — a starosti! To si opravdu nedovedu představit,“ usmíval se Jiří.

„Už by to takové nebylo, jako to je,“ vysvětlovala Milda. „Byla bych pak osamělá. Ty ovšem nevíš, co to znamená vychovat dvě malé děti a zůstat nakonec sama. Je mi opravdu jako matce, když se jí děti rozutekou do světa.“

Jiřímu se naskytla znamenitá příležitost, aby se zmínil, jak je překonán Mildinou obětavostí. „Je to pravda,“ připouštěl, „jsi jako matka, která vychovala děti. Ani nevíš, jak upřímně se ti obdivuji. Podařilo se ti něco velkolepého. Závidím ti. Dokonce se cítím jaksi smutný, že jsem tvých zápasů a strádání nebyl nijak účasten. Vlastně bych se ti měl omluvit, že jsem za celá ta léta o tebe neprojevil nějaký zájem.“

„Ale to je přece nesmysl,“ pýřila se sestřenice, „že tě nemrzí říkat mi takové věci do očí! Nevím, jak bych ti odpověděla. Žes toho nebyl účasten? Copak bys mi byl mohl pomoci? Tenkrát jsi ještě studoval, viď?“ Usmála se té myšlence. „A co se tyká toho ,velikého činu‘, nic bych nebyla dokázala, kdyby mi byli jiní nepomáhali. Nejvíc Mařena.“

„To není pravda,“ přel se s ní vášnivě, „to všechno je jen tvé dílo. Tys zahodila vlastní štěstí pro ty malé. To je šlechetné. To je krásné!“

„Bláhový, jaképak štěstí?“

„Například — zůstala jsi svobodná — pro ně,“ řekl tiše.

„Ale vždyť si pro mne nikdo nepřišel!“

Jiří držel Mildu za tenké prstíky. Byla mu samému k smíchu tato nejapná, milenecká pozice, nemohl se však odhodlat, aby ruku vymanil. Připomínalo mu to doby, kdy jako chlapec s rodiči trávíval prázdniny u strýce na myslivně. Právě tak sedával vedle malé Mildy, na staré, prosezené pohovce, držel ji za ruku a blaženě mlčel. Milda ho tenkrát nesmírně uchvacovala. Byla prudká i něžná, laskavá i vzteklá.

„Pamatuješ,“ pravil jí, překonán vzpomínkou, „jak jsme jednou chovali na klínech dva žluté jezevčíky a svorně jim chytali blechy?“

„Jmenovali se Šipka a Drak,“ odpovídala vesele, „a měli za ušima klíšťata, která si nabrali v lese. Nešla jim z kožichů tak dobře jako blechy.“

„A jestlipak se pamatuješ, jak jsi mě kousla do ucha, až mi tekla krev, když jsem na struze za myslivnou s papírovou lodičkou potopil i tvou panenku?“

„Tys býval vždycky hrozný dobráček a já byla zlá!“

„Jen ho chval, jen ho chval,“ pošklebovala se Mařena, „to je pěkný dobráček!“

Jiřímu bylo příjemně, jako mu již dlouho nebylo. Bylo mu, jako by to vedle něho seděla ne sestřenka Milda, ale samo jeho plaché, sladké, nenávratně ztracené dětství. Vlivem té tiché, obstárlé dívky se octl jaksi mimo všechen životní rmut a chvat. Byla tak nesmírně dobrá a spolehlivá! Její pokojná duše z ní vyzařovala jako světlo. Milda! V ní se projevily nejlépe a nejvýznačněji všechny křížovské rodinné vlastnosti: srdečnost, věrnost, schopnost marnotratně rozdávat bez jakýchkoli nároků na nějakou odplatu.

„Růža má už velikou tu nejmladší holčičku,“ podotkla Milda do nastalého ticha.

Ano, právě ta Růža — myslil si Jiří — také bezbranný, pasivní tvor. Takoví jsou všichni, nebo aspoň skoro všichni. Zdalipak mezi těmi lidmi také někdy propukaly pokoutní vášně, zdalipak se také vzájemně zrazovali, zneužívali dobroty a ochoty druhovy? Ne — jistě ne — odpovídal si optimisticky. Čím se vlastně stalo, že zůstali tak nedotčeni dobou a poměry?

„Připadá mi,“ řekl v náhlém osvícení, „jako by les byl naším společným dědem!“ Zarděl se trochu nad svým senti mentálním nápadem, ale Milda k němu otočila udiveně své šedé, přivřené oči. Bylo v nich porozumění.

„Ještě řekni, ty holomku,“ hulákala Mařena, „že tě táta našel v lese!“

„Já bohužel jsem se odrodil,“ řekl pokorně Jiří, nevšímaje si jí. „A snad proto je mi tak dobře vedle tebe, Mildo, že se ve mně vzkřísily všechny staré, dobré city. Víš, já jsem příliš dlouho žil v městě. Tatínek byl úředníkem...“

„Pamatuji se na něho docela dobře,“ pravila Milda, „chodíval po lese s hlavou vztyčenou a sám, s holí za zády, jako by se procházel po náměstí. Jednou jsem mu nabídla růži. Byla to už napolo odkvetlá růže a nebyl to ode mne zrovna znamenitý dar. Viděla jsem, jak se podivil, jak zaváhal; nevěděl, co s květem udělat. Potom, aby mi způsobil radost, zastrčil si jej do knoflíkové dírky. Přitom se na mne usmál. Tvůj tatínek, Jiříčku, se příliš často neusmíval.“

„Ne, on se často neusmíval,“ blouznil Jiří dále proti svému obyčeji, „a já mám také málo příčin se v životě usmívat.“ Více a více podléhal nepochopitelné melancholii. Zachtělo se mu vyzpovídat se ze svých omylů a zklamání, být politován a těšen touto čistou bytostí.

Opět mu to Mařena překazila. „Tak co, ty kluku, ty budeš té holce plést hlavu?“ rozkatila se žertem. „Podívejme se, nikdy se neusmívám! Tetičko, řekněte přece Mildě, jaký je on vykutálený hoch!“

„Už abychom byli doma,“ posteskla si stařena, „začíná mě bolet hlava. Přece jen jsme příliš časně vstávali!“

„Ty ať maminku nevlečeš elektrikou,“ hrozila Mařena Jiřímu u hlavy, „máš prachů dost, zjednej jí taxíka! Koukej, aby byla co nejdřív v posteli a uvař jí něco teplého! Nevídáno, budeš-li jednou také vařit ty místo ní!“

„Víš ty, Mildo,“ řekl vážně Jiří, „že Zíbrt o tobě řekl, že jsi anděl?“

„Franta vidí anděla v každém, kdo je lepší než on. A proti němu je každý anděl, protože on je hotový pekelník,“ skočila mu do řeči Mařena.

„Miládko,“ obrátila se stařena něžně k neteři, „jestlipak ty se k nám teď taky někdy přijdeš ukázat?“

„Přijdu, tetičko — určitě!“ slibovala dívka.

„Slibuje — a zase nepřijde,“ podotkl Jiří nedůvěřivě.

„Teď už přijdu, když jsem slíbila,“ tvrdila Milda.

„Musíš uvážit,“ domlouvala jí stařena, „že jsem už stará osoba. Jakpak dlouho mě ještě budeš mít?“ A pak řekla skoro bez přechodu: „S tvým otcem, s Eduardem, měli jsme se ze všech sourozenců nejraději.“

„Prokristapána,“ vyskočila znenadání Mařena, „to je kuňkání a skomírání! Lidičky, buďte přece také trochu veselí, nebo se dáme za chvíli všichni do breku!“

Jiří se díval zamženým oknem. Blíž a blíž, výš a výše, jak se krajina v zatáčce sklápěla, zářila čtyři světla jakéhosi dvorce, stojícího o samotě. Mařena vytáhla z kabelky veliký kapesník, obroubený smutečními okraji, a provokativně se do něho vysmrkala. Potom, třísknuvši dveřmi, vyšla z kupé. Také Jiří, jejž brněly údy dlouhou jízdou, vyšel do uličky, aby si zakouřil.

Když se kolem něho Mařena vracela na své místo, chytil ji za rukáv.

„Ty, Mařeno,“ pravil jí skoro prosebně, „udělej mi tu laskavost a přiveď k nám Mildu co nejdříve!“

„Na špagátě ji nepotáhnu jako krávu,“ odsekla nevlídně.

Podíval se jí tesklivě do obličeje. Ta ženská mu nechtěla nebo nedovedla rozumět. Samé odbývání, samý jízlivý vtip. Má o něm opravdu tak špatné mínění, nebo jen tak, stůj co stůj, staví na odiv svůj drsný humor?

„Tak abys věděl,“ řekla Mařena nenadále velmi opravdově, „přivedu ti ji. Taky že ti ji přivedu!“ A v jejím pohledu bylo v té chvíli tolik očekávání a tolik důvěry, že Jiří rázem pochopil a současně se polekal.

Vlaštovka

/ 1 /

Jiří se seznámil s Adélou, jak se obyčejně seznamují mládenci v jeho věku a postavení, všedně, náhodou, ve společnosti, do níž se dostal pouhým omylem.

Žid Amšlberg, kolega z úřadu, přiměl ho před čtyřmi roky, aby s ním a jeho paní strávil společný silvestrovský večer. „Pobavíš se, uvidíš! Nebuď takový svatoušek! Jen pojď s námi!“

Jiří se bránil. Tvrdil, že se zásadně straní podobných zábav. Protiví se mu vyděračství podnikatelů v ten den, hltání nechutných a předražených jídel, pití kyselých vín, násilné veselí, tradiční balónky, frkačky, tma o půlnoci, tikání, objímání a hlazení prasečích rypáčků. Užil toho kdysi až dost.

Je toho syt. Nyní ať zase blázní jiní, jemu se rozhodně nechce.

Amšlberg ho však přesvědčoval, že silvestrovská zábava, do níž ho přivede, bude docela jiná než ty, které Jiří znal. Sejde se skvělá společnost a bude opravdu veselo. „Vždyť tě přece nikdo nebude držet za šos,“ ujišťoval ho, „když se ti tam nebude líbit, ztratíš se a bude to.“

Poslední obranou Jiřího byla matka. Přece ji nemůže nechat po celou noc v bytě samotnou! Avšak právě matka ho vypudila na flám. Přijala Teodorovo pozvání do Krče. Také si chce jednou posedět v kruhu opravdové rodiny. Podobnou selanku jí ovšem Jiří poskytnout nemohl. Jít s ní — toho byl dalek. Netoužil po Boženině společnosti a po jejích klepech, sehnaných po celé Praze. Tak vyhrál Amšlberg. Jít o Silvestru spát sám v prázdném bytě, to bylo na Jiřího přece jen trochu mnoho.

Ukázalo se, že žid neměl nejmenší příčinu ujišťovat ho bůhvíjakou zábavou. Všechno bylo přesně takové, jak se toho Jiří bál. Pilo se špatné víno, jazz brkal, frkal, kvičel, a balónky se melancholicky houpaly nad stoly. Jiří prováděl z dlouhé chvíle za zády vytrvalé krik-krak reklamní žabkou a paní Amšlbergová ho přesvědčovala, že mu moc sluší brýle a že je od něho projevem dobrého vkusu, že se nenachytal na ty moderní, černé, tlusté obroučky. „A jak vám ta vázanka krásně jde k pleti! Jste úplně dokonalý!“

Společnost doplňoval jeden chichotající se stařeček, který neustále pronášel nesrozumitelné a krkolomné komplimenty, a dva mladí židé, vyznačující se kousavostí. Byla s nimi však také Amšlbergova sestra. O její přítomnosti se jaksi milý pan kolega předem zapomněl zmínit. Patrně byla pravou příčinou jeho důtklivého zvaní. Byla to židovka krásných očí, ale nepěkných nohou a mohutného, svislého poprsí. Mohlo jí být přibližně pětadvacet let. Je pravda, že se jevila velmi vzdělanou a že se chovala slušně. Nezdála se srozuměna s úmysly svého bratra, který ji takto nestydatě dával na trh. Dokonce byla Jiřímu sympatická. Její úsměv byl málem smutný. Jiří však nebyl ochoten kousnout do tohoto jablka, tak nešikovně nastraženého, a snaže se něčím vyjádřit své zklamání, horlivě pil. Na to, aby odešel, jak mu včera doporučoval Amšlberg, byl příliš líný.

Když se o půlnoci zhasilo, Amšlberg dělal hloupé vtipy o jakémsi líbání za svými zády. Potom hudba spustila rozpustilý tanec a Jiří byl nucen nabídnout židovce rámě. Tančila docela dobře a její oči mu říkaly, že velmi dobře chápe nepříjemnou situaci Jiřího a že ho lituje. Vše bylo velmi trapné. Jiří pil tím více.

K jedné hodině na něho sedl běs tance. Náhle se vůbec nedal udržet. Střídavě pil a tančil pro potěchu celé židovské společnosti, od uctivého stařečka po oba kousavé protivníky. Lichotili mu, poněvadž byl toho času jejich jedinou zábavou. Koupil si papírovou čepici a choval se nejvýš ztřeštěně. Nejdříve si vzal odvážně k tanci sousedku od protějšího stolu, něžnou slečinku snad ještě ani ne šestnáctiletou, která mu po celou dobu tance hleděla jímavě do očí, potom její matku, mladou a velmi živou dámu, která se mu odvděčila mnohomluvnou zábavou, načež bral tanečnice po řadě. Někde byl odmítnut, jinde byl s úsměvem přijat.

Nějaká půlhodina z onoho období vypadla Jiřímu navždy z paměti. Později se matně rozpomínal, že jaksi zbytečně dlouho stál a kouřil na záchodě, aby se ochladil a aby mu z očí poněkud spadla vlčí mlha. Když se zase vrátil do restauračního sálu, zdálo se mu, že se za jeho nepřítomnosti přihodily veliké věci. Největší blázni nabyli vrchu, křepčilo se všeobecně a bez jakéhokoli řádu a rytmu. Jiří se cítil tělesně velmi unaven, ale duševně nezvykle čilý. Byl výmluvný a vtipný. K druhé hodině shledal, že se točí jako čamrda dokola a že svírá v náručí černovlasé, mladistvé děvče, které si pro sebe nenuceně prozpěvuje, a které, nevšímajíc si tanečníka, tančí jakoby pro vlastní rozkoš. Jak jí bujné vlasy poletovaly, držela si je volnou, snědou rukou.

Když Jiří opět usedl mezi své, ztichl poněkud a začal pozorovat tanečnici, již právě opustil. Dosud ji v sále nezpozoroval. Přišla asi teprve před chvílí. Zjistil, že je středem větší společnosti mládeže. Starých mezi nimi vůbec nebylo. Černovláska byla ustrojena poněkud odvážně: záda měla docela holá a na vysokých prsou se jí vzdouval povadlý květ. Byla štíhlá, ale silná. Snědost prozrazovala nedávný pobyt v horách nebo u moře. Z celého jejího zjevu zářila sebejistota.

Jiří šel a požádal ji o nový tanec. Zdálo se mu, že si ho teprve nyní náležitě prohlédla. Chovala se opět velmi nenuceně. Když se spolu procházeli po tanci sálem, sňala mu z krátkozrakých očí brýle a točila jimi jako mlýnkem.

Pochleboval jí, jak uměl v své příjemné opičce. Pustil se se svým zánovním, břitkým vtipem do společnosti, k níž patřila, a zesměšnil v ní kdekoho. Horoucně jí domlouval, aby si přisedla k jeho stolu.

Podívala se pátravě v místa, která jí tak doporučoval, a odhadla rázem situaci. „Máte tam už nějakou mladou dívku s matrónou. Velikou radost bych jim asi neudělala.“

To Jiří beze všeho připustil. Byl tu však ještě jeden dobrý způsob — utéci.

„Utéci?“ úsměšek trhl koutky dívčiných úst. „Víte, nebyla bych proti tomu, ale kam?“

Nyní bylo na Jiřím, aby pevně uchopil naskytnuvší se příležitost. „Kam? Cožpak je dnes tak těžké najít vhodný útulek pro dva lidi, kteří se chtějí bavit po svém? Jde jen o to, chytit nějakého číšníka, zaplatit mu, a pak nenápadně, po anglicku zmizet.“ Vlekl svou tanečnici, která se nevzpouzela, rezolutně k šatně.

Jenomže tak docela nenápadně, jak si to Jiří představoval, to přece jen nešlo. Přemluvil sice olysalého vrchního, aby si v tomto výjimečném případě sám došel pro účtenku, která zůstala ležet vedle jeho nedopité čtvrtky vína, nepodařilo se mu však skrýt svůj zbabělý ústup před Amšlbergem, který ho střežil jako oko v hlavě. Žid na něho dokonce kýval, něco na něho křičel trubkou dlaní přes celý sál, a jeho obličej vyjadřoval vztek a zklamání. Jiří se ovšem tvářil, jako by ho neviděl a neslyšel. A jeho černovláska měla také jakési vleklé řízení s mladíky, s kterými sem přišla. Šlo o klíč, který měl jeden z nich v kapse a který se zřejmě zdráhal vydat.

/ 2 /

Místnost, v níž zakotvili, byla přinejmenším zrovna tak hlučná jako ta, z níž prchli. V kole se točily poloopilé slečny a rozdovádění pánové, a matky hleděly s dojetím na dcery, přitištěné na černé vesty.

„Vás tam, myslím, nějak snoubili,“ řekla dívka kriticky, když se jim podařilo zaujmout výhodné místo v právě opuštěném boxu. Číšník na ně dobromyslně kýval, nalévaje jim víno z láhve, oblečené v bělostný ubrousek.

„Tak nějak to bylo,“ přiznával se Jiří, po procházce na čerstvém vzduchu poněkud apatický.

„Mně se zase chtělo proto utéci, že mě ti kluci již přestali bavit. Snášel byste to na mém místě, kdyby se před vámi všichni hrbili jako komonstvo? Víte, oni jsou do mne zamilovaní.“

„Rád věřím,“ usmíval se Jiří, který si teprve nyní pořádně všiml, jak je to děvče, jež unesl, hezké.

„Mně se totiž líbí dobrodružství,“ vysvětlovala. „Vy jste docela cizí. Je to lepší sedět s cizím než mezi známými. Také jste byl pořádně legrační. Jen si však, prosím vás, nemyslete, že jsem nějaká romantická dívka. Já jsem střízlivá — vždycky. Doufám, že se nedomníváte, že jsem se do vás zbláznila?“

„Bohužel,“ řekl Jiří kysele, „myslím, že jsem byl dosud strašně pitomý.“

„Pitomější dojista ne než druzí,“ řekla bez úsměvu.

Pili, a Jiřího více a více přemáhala sentimentální nálada. Před chvílí byl ještě okouzlen svým statečným činem, nyní ho počal sžírat červ zklamání. Ta žába by mu také mohla dát něčím najevo, že se jí líbil jeho rozhodný způsob, jak ji vyzval k tanci a jak ji vysvobodil ze zajetí jalových seladonů. Mohla by mu aspoň naznačit, že ji zaujal jeho zjev a jeho skvělá výmluvnost! Místo toho se chová, jako by jí tento neobyčejný zážitek nebyl ničím vzácným a snaží se dokonce míti nad ním vrch. Pokoušel se dále stůj co stůj dosáhnout galantního vítězství, které mu jižjiž unikalo. Každý ješitný a zaslepený chlapík by tak byl činil na jeho místě. Hovořil s dívkou sladkobolně, líbal jí špičky prstů, což mu se smíchem dovolovala, a hleděl jí žhavě a hluboce do očí.

Občas mu provanula hlavou vlna střízlivosti, a kdosi chladný a rozumný mu šeptal do ucha: „Jiří, ty jsi osel!“ Zaplašil však tohoto dobrého ducha a hnal se dále za bludičkou — snad to byla bludička prchajícího mládí. Svíraje oběma rukama její ručku, dokonce jí polohlasem zpíval jakýsi Hvížďálkův kuplet, který se mu kdysi nesmírně líbil a který si zapamatoval přes všechny moderní šlágry, kuplet o drožce, která drkotá do ulic plných života, a o tom, jak v ní jede dáma v těžkém hedvábí s pánem, jenž takto vypráví...

„To je už moc staromódní,“ pravilo děvče přesvědčivě. „Poslyšte, víte vy, že jste se mi dosud vůbec nepředstavil?“ Opět byl zklamán. Představoval si, že zažije jakési maškarní inkognito, a nyní se vše začalo jevit v docela všedních, důstojných obrysech. Přesto jí řekl své jméno a pro úplnost prozradil i stav.

„Já se jmenuji Adéla. Máme cukrářství na Malé Straně. Vy si asi o mně myslíte, že jsem nějaké nezpůsobné děvče z rodiny, kde se na to zrovna nehledí, co holka tropí a kdy se vrátí. Je sice pravda, že si mohu dělat, co chci, ale příčiny jsou docela jiné. Já mám totiž doma naprostou důvěru.“ Ani se tomu příliš nedivil.

„Věříte, že kdybych přišla až za bílého dne, tatínek by se mne jen zeptal, kde jsem byla, já bych mu po pravdě odpověděla, a že by nikoho ani nenapadlo, aby pochyboval o tom, co povídám? Je to hezké, že? Nelíbí se vám to?“ Jiřímu se to konečně docela líbilo, ale byl by dal přednost tomu, kdyby dívka pomalu začínala mít strach ze své odvahy. Byl by ji teď mohl konejšit a třeba i cituplně stírati její slzy. „Vidíte, a já jsem si myslil, že spolu budeme flámovat až do rána.“

„Nu, až jak dlouho nás to bude bavit,“ utěšovala ho. „Pojďte však raději tancovat! Tančíte docela slušně!“ Potom, při tanci, ve všeobecném líbání a muchlování se pokusil ukořistit pro sebe také nějakou hubičku. „Ale vy jste nějaký krotký,“ řekla mu bez hněvu, uhnula však s takovou rozhodností, že ztratil odvahu k novému útoku.

Když zase spolu seděli u vína, hrál uraženého a zarmouceného. Začal jí vykládat o svém životě, jak to v takových podroušených chvílích bývá. Vyplynulo z toho, že je mužem, kterého nemá nikdo upřímně rád, tvorem, který má jen své ušlechtilé duševní potřeby, službu, již nenávidí, a kolegy, s nimiž se nesnáší. Je docela jiný než ostatní lidé, a všednost ho pomalu usmrcuje.

„Můžete mluvit, co chcete,“ dovolovala mu. „Poslouchám vás ráda, baví mě to. Také se nemusíte bát, že budu vaše řeči brát vážně, nebo je dokonce mít za nějaké vyznání lásky.“

Opět tančili, ale pak se jim to znechutilo. Jiří objednal auto a odvezl dívku, Adélu, jak jí směl říkat (a ona jemu zase zkráceně Jiří) — do staroměstského baru. Jiří si potají v koutě vozu přepočítával, kolik mu v peněžence zbylo. I v této věci měl být však vyveden z bludu. Adéla si postavila hlavu, že v baru bude zase kamarádsky platit ona, a dokázala, co si umínila, ač se statečně a kavalírsky bránil. Situace byla dojista složitá a ne zcela obvyklá. Jiří se po této malé rozepři choval v baru poněkud rozpačitě.

Ostatně tam nepobyli dlouho. Poslechli si bezvadný jazz, zatančili, vypili černou kávu, pak sedli do auta a jeli na Malou Stranu. Když vůz v příkré ulici skřípavě zastavil, Jiří letmo přečetl firmu: Podroužkovo cukrářství. Bylo mu, jako by ze zlatých písmen na sněhobílém podkladě hleděly na něho rozčilené, otcovské oči.

Podržel ještě okamžik Adélinu ručku ve své v skrytu dveří. Drobně mžilo a ona se z jakýchsi jemu nepovědomých příčin strašně smála. Pak se jí zeptal — snad jen ze setrvačnosti, která při všech příležitostech ovládá tak zvané slušné lidi — smí-li ji ještě někdy uvidět. Ona mu na to odpověděla, že si myslí, že se to rozumí samo sebou. Nemohl říci, že by mu bylo srdce poskočilo blahem. Pak Adéla rozhodla, že je už opravdu nejvyšší čas rozloučit se, poněvadž je téměř den.

„Běžte již, běžte, jsem ospalá a unavená. Chtěla bych už být v posteli. Jistěže vypadám ošklivě. Nerada vypadám ošklivě.“ A najednou si vzpomněla: „Vy jste na mně při tanci chtěl hubičku, viďte?“ A než se nadál, uštědřila mu ji z výše schodu, na kterém stála. Hned poté rezolutně odemkla a zmizela v síni. Stál dobrou čtvrthodinu před domem jako hloupý. Ještě spatřil, jak se v poschodí ozářilo okno, uviděl i její tvář, usmál se na ni, ona však spěšně stáhla roletu.

/ 3 /

Když se za několik dní po návratu z kanceláře dlouho a pečlivě fintil před zrcadlem, místo aby ulehl na otoman v svém pokoji, jak byl zvyklý, matka se podivila: „Prosím tě, kam to máš ještě dnes namířeno?“

„Mám takovou zvláštní, mimořádnou věc.“ Váhal říci pravdu, a také ji toho dne ještě neřekl.

Vlastně byl sám překvapen, že se chce s Adélou znova sejít. Po silvestrovské noci trpěl nějaký čas kocovinou a sebetrýzní. Byl svým šaškovstvím nespokojen. Na druhé straně — nemohl popřít — děvče ho lákalo. Možná však, že byl jen ponoukán pocitem, který se obyčejně dostavuje po takových zážitcích — zvědavostí. Také se mu chtělo na Adélu udělat příznivější dojem, přebít tuctovou sentimentalitu rozšafným vystoupením.

Nemíním ovšem zapříst nějakou vážnou známost — namlouval si. Je tak trochu mou povinností přijít k ní, když jsem to slíbil. Patrně je to slušné děvče a zaslouží si, abych se jí omluvil za své hejskovství. Několik zdvořilých slov k ničemu nezavazuje! — Tehdy ještě nevěděl, jak brzy a jak dokonale bude svázán.

Jisté rozpaky mu působilo, že si s ní neujednal přesnou schůzku. Věděl sice, kde bydlí, nevěděl však, jak se k ní dostat. Konečně — myslil si — snad se mi podaří poslat jí lístek po poslu. Když to nepůjde, koupím si v jejich cukrárně něco na zub. Tento druhý způsob se mu zdál slušnější a bezpečnější.

V bílém vonném krámě bylo náhodou zrovna prázdno. U pokladny sedělo tenké děvčátko, téměř ještě školačka. Adélina sestřička — pomyslil si nakrátko. Když vstala a zeptala se, co si žádá, podle otázky i podle ústroje poznal, že je to placená síla.

Když mu děvčátko balilo několik kousků cukroví, které si koupil, otázal se ostýchavě po slečně Podroužkové.

„Slečna Podroužková?“ Zůstala na něho civět s pootevřenými ústy. Pak pochopila a po dětsku, do hrsti se zasmála. „Vy byste chtěl mluvit s naší slečnou?“

„Totiž,“ vykrucoval se, „jen jsem se chtěl zeptat, co dělá. Onehdá jsem se s ní při jisté příležitosti seznámil.“

Děvčátko otevřelo dveře do síně. „Fany!“ volalo, „Fany!“ A když přišla nemotorná, tlustá, červenolící služka, požádalo ji, aby vyřídila nahoře slečně, že tu je nějaký pán a ptá se po ní.

„Mánek,“ vydechl Jiří zahanbeně.

Nevěděl, co dále počít, a tak usedl na nízkou cukrářskou stoličku bez opěradla. Balíček na motouze se mu točil kolem prstu a prst ho brněl. To jsem to vypral — hrozil se v duchu. Proč jsem sem lezl?

„To, prosím, totiž není slečna Podroužková,“ vyhrklo děvče náhle, znovu propukajíc v smích, „naše slečna se jmenuje Haimerová. To jen závod se jmenuje Podroužkovo cukrářství!“

Jiří se neubránil silnému zardění. Jeho vpád byl ještě komičtější, než si myslil. Těžkomyslně sklonil hlavu. To se tedy povedlo! Až odejde, krámská bude vypravovat o jeho omylu služce a služka se svěří paní. Pak teprve bude kdekomu jasné, jakého druhu asi bylo jeho seznámení s Adélou.

Ke všemu musil Jiří dlouho čekat, než se služka vrátila. Možná také, že mu čekání jen dlouhé připadalo. Do krámu se nahrnuli lidé a Jiří seděl a seděl, byl jako na tmí.

Konečně se Fany objevila. „Slečna říká, že pán může jít nahoru. A nechce-li, ať ještě chvilku posedí, slečna se ustrojí a přijde.“ Jiří se rozhodl pro čekání.

Adéla přišla, zřejmě vystrojena k procházce. Hleděl na ni chvíli nejapně, nepoznávaje ji. Jak to bývá, pozapomněl její rysy. Měl o ní vůbec jen velmi mlhavé představy. V kožíšku, opásaném řemenem, v kloboučku, zpod jehož okraje se vesele dívaly její veliké, černé oči, plné šibalství a otevřenosti, zdála se mu mnohem menší. Také mu připadala útlejší a dětštější. Dekoltována, s vyniklými tvary prsou a boků, byla mnohem více ženou.

„Vždyť já jsem věděla, že přijdete! Ale proč jste nešel nahoru? Nebo myslíte, že je dnes dost hezky na procházku? A kam půjdeme?“

To ovšem Jiří nevěděl. Záleželo mu jen na jediném — aby byl již co nejdříve odtud. Kráčeli zprvu bez cíle, pak zabočili ke Karlovu mostu. Mířili ku Praze.

„Nechodím moc ráda po ulicích,“ přiznávala se mu, „protože mám mnoho známých. Je to samé zdravení a zastavování. Budou si mě s vámi zvědavě prohlížet. Mně to ovšem nevadí, ale vám to nebude asi zrovna příjemné. Budou vás kritizovat. Nu, ale pojďte,“ vzala ho v podpaždí, když zaváhal. „Ať si nás prohlížejí, viďte? Co na tom? Příště si to zařídíme líp.“

Jiří si uvědomil, že Adéla počítá najisto s tím „příště“.

Myslil si, že bude nejmoudřejší, když se jí pochlubí se svým omylem v krámě.

Ani se mnoho nesmála. „No, nejste první, který si to tak spletl. Každý cizí si myslí, že se jmenujeme Podroužkovi. Malostranští vědí ovšem dobře, že jsem Haimerová. Pamatují se na starého Podroužka. To byl totiž můj dědeček. Tatínek vyženil s maminkou jeho živnost.“

Musil se jí odvděčit za důvěru a svěřil se jí se svou rodinou. Začínalo to opravdu velmi důvěrně. Teprv o hodnou chvíli později se dostali k hlavnímu programu, jak si jej Jiří vytkl. Začal se jí omlouvat za silvestrovské drzosti.

„Vás mrzí ta hubička, co jste dostal?“ zeptala se ho laškovně. A byl zase v koncích.

Procházeli se po Národní třídě, ale tam to bylo opravdu zlé. Kdekdo se k Adéle hlásil. Netaktně se za nimi ohlíželi a smáli se. Když seznala, že je z toho celý popletený, sama dala návrh, aby zabočili do postranních ulic. Nebylo však zrovna krásně na procházení, a tak skončili svou pouť v kavárně.

První, co učinila, když usedli, bylo, že si z pozlaceného pouzdra vytáhla cigaretu.

„O Silvestru jste vůbec nekouřila,“ poznamenal překvapeně, nebyl si však tak docela jistý, zda se nemýlí.

„Nekouřila, toť se ví! Když se celou noc flámuje a ještě k tomu kouří, je člověk druhý den jako otrávený. To jste ještě nepozoroval? Ostatně, nejsem veliký kuřák.“

Ujišťoval ji, že není z těch, kteří se na to dívají přísně, když žena kouří.

„No, bodejť byste se na to díval přísně. Nemám vás za hlupáka.“

Vida, nemá ho za hlupáka! Veliká pochvala to zrovna nebyla, ale přece jen mu to lichotilo.

Seděli. Bylo mu, jako by se již dávno a důvěrně znali. Adéla byla dojista přímé, nenuceně se chovající děvče. Střízlivé, počestné děvče — to nyní věděl zcela určitě. Dalo se jí důvěřovat. Ostatně mu to sama řekla:

„Ne snad, že bych se za něco omlouvala, ale přece jen bych nebyla ráda, kdybyste se domníval, že jsem koketa.“ Potom mu ještě řekla: „Vy se mi líbíte. Viďte, že je vám přes třicet?“ A když jí odpověděl, že již šestatřicet, pokývla pochvalně hlavou. „Vypadáte moc hezky. Máte rozumné oči.“ Pohlédl na ni překvapeně.

„To je důležité,“ vysvětlovala ochotně, „většina lidí, které znám, nemá rozumné oči. Také nejste úskočný, lze na vás spolehnout.“ To byla ovšem pravda.

„Poznala jste ve mně šosáka,“ namítl přesto nedůvěřivě.

„Nu, šosák jste zrovna nebyl, když jste se mnou před týdnem tančil,“ vysmívala se mu, a byl opět usmířen.

V kavárně se také Jiří dověděl, že Adéle je teprve devatenáct let a že je jediná dcera svých rodičů. „Měla jsem ještě sestřičku, ale ta zemřela malá na zápal mozkových blan. A bratr se mi zastřelil.“

„Zastřelil?“ Jiří svraštil soustrastně čelo.

„Zamiloval se do nějaké hloupé holky, víte.“ I o tomto rodinném neštěstí mluvila svým jasným, střízlivým způsobem. „Nikdo z nás nevěděl, že se s ním děje něco zvláštního. Ona ho pak nechala a on si zoufal.“

Jiří se divil, že Adélin bratr mohl provést takovou tajemnůstkářskou sebevraždu.

„Nad tím nemusíte zrovna vrtět hlavou,“ řekla mu zhurta. „V obchodnických rodinách není času na vzájemné svěřování. Každý si jde po svém, výdělek je na prvním místě. Já,“ skončila zcela nelogicky, „bych si nikdy nevzala za muže obchodníka.“

„Proč?“

„Předně proto, že bych nechtěla mít domácnost závislou na krámě. A potom — hnusí se mi všichni ti mladí hoši z obchodů. Já je totiž tuze dobře znám. Je jim vidět na očích, jak jsou lační zisků. To je taková výchova. Každý by si nejraději ze svých nejlepších přátel nadělal stálé odběratele.“

Když Jiří s Adélou opouštěl kavárnu, bylo mu velmi blaze u srdce. Nikdy se dosud nesetkal s děvčetem tak důvěřivým a srozumitelným, a přitom tak hezkým. Zdálo se mu, že se spolu dokonale doplňovali. To byl ovšem klam, ale Jiřího růžová nálada po jeho prvním dostaveníčku se silně podobala mladické zamilovanosti.

/ 4 /

Bylo tomu již velmi dávno, co Jiří přestal pro Adélu porušovat svůj ustálený mládenecký pořádek, co zapomínal po návratu z kanceláře uléhat na pohovku a spěchával na dostaveníčko, co s bouřlivými zážitky v srdci kouříval dlouho do noci v svém pokoji, neschopen spánku. Tenkrát, na začátku, byl opravdu velmi vyšinutý z kolejí, a matce Mánkové nedalo mnoho práce zjistit, že se se synem děje něco vážného. Vyčkávala trpělivě, co se z toho vyklube. Tušila, že v tom asi bude žena, a byla na tuto ženu zvědavá.

Dočkala se dosti brzy. Dříve však, než seznámil Adélu s matkou, seznámil se Jiří sám s Adélinými rodiči.

Navrhla mu to sama, jako by šlo o zcela samozřejmou věc. „Víte,“ řekla mu, když spolu již po několikáté seděli v téže kavárně, „zrovna tak jako nemám ráda courání po korzech, nenávidím dřepění v kavárnách. Sedí tu sami vyžilí panáci a dívají se děvčatům po lýtkách. Přijďte zítra k nám. Nebojte se, nebudete si mě musit proto ještě vzít! K nám chodí mnoho mladých lidí!“

Kde najít honem záminku a odmítnout tak nekonvenční pozvání? Druhého dne stoupal Jiří zasmušile po vrzavých schodech starého jednopatrového cukrářského domu.

U Adély to vypadalo jako na přestupní stanici. Nepořádek přímo bil do očí — a Adéla přece nebyla žádná hypermoderní dívka! Postel neslušně rozválená, stínidlo lampy překocené, trojdílné zrcadlo poprášené pudrem a v koutě vedle gramofonu zíval veliký cestovní vak, polepený nálepkami všemožných hotelů. Podivně se tu vyjímala stará, rozšafná kachlová kamna.

„Nepřivedla jsem vás sem, abyste se u mne něčemu obdivoval. Nemám, čím bych vás uchvátila,“ pravila. „Ale je tu útulno, či ne?“

Útulné se to zde sice Jiřímu nezdálo, ale najisto to člověku umožňovalo chovat se naprosto nenuceně.

„Z těch krámů všude rozházených si nic nedělejte, já jsem líná,“ vysvětlovala. Potom se jí to však v hlavě rozleželo a opravila se: „Jsem líná, ale jen doma. Jinak naprosto ne. Mám ráda tenis, plování, lyžování. Všechno, při čem se člověk hýbe, mám ráda. Již několik let jezdím do ženských letních táborů na Bečvu, na Medlov. Báječné — věříte? Jsem jedna z nejlepších ve volejbalu. Ale doma se mi do ničeho nechce. Myslím, že domácí otravy užiji dost, až se vdám.“

Jiřímu byla ta řeč proti mysli. Nelíbilo se mu, že tak samozřejmě počítá s manželstvím. Dokonce snad s manželstvím s ním? Vstal a přistoupil k oknu. Díval se dolů, do živé, křivolaké malostranské ulice. Co chvíli zazněl stejnoměrný, drnčivý tón, podobný zarachocení budíka. Vždycky při něm ostražitě nastavil uši.

„To je vidět,“ posmívala se mu, „že nejste z obchodnické rodiny, jinak byste byl zvyklý na zvonění krámových dveří.“ A bez přechodu mu začala vyprávět o rodičích. „Tatínek je strašně hodný. Ten toho mnoho nenamluví. Stydí se, že toho na světě málo zná. Mamince moc nevěřte, bude se sice na vás příjemně usmívat, ale nikdy vás nebude mít ráda. Nemá ráda žádného z těch mládenců, kteří sem chodí. Nedůvěřuje jim. Mně se však neodvažuje dělat výtky, ani mi dávat výstrahy.“

O malou chvíli později se Jiřímu naskytla příležitost, aby si ověřil dívčiny informace. Vešla Fany a pozvala hosta na kávu. Vše bylo přesně takové, jak Adéla řekla: malý, rozpačitý, světlovlasý tatínek s ohryzanými, nažloutlými kníry a trochu potměšilá maminka, nahrbená úlisností, tmavovlasá a pihovatá. Jiří se marně pokoušel zjistit, komu z nich je Adéla podobná.

Haimer již věděl, že Mánek je pokladníkem ve spořitelně a rozhovořil se o té zajímavé skutečnosti. „Každé postavení, které je pod penzí, je hezké.“ Měl mnoho námitek proti živnostenskému stavu. Opatrně se zmínil o berních úřadech, ale pokukoval nejistě po Jiřím, neurazí-li se za tuto nepříjemnou úřednickou kastu. Naznačil i cosi o své politické příslušnosti. Byl organizován v živnostenské straně. „Ale to víte, jen natolik, co musím. Pro živobytí. Člověk jde mezi ty, kteří mu slibují, že ho budou chránit.“

„Stejně je to houby platné,“ pronesl po chvíli chmurně.

Jiří pokyvoval hlavou. Tohle prostředí mu bylo dokonale cizí. Ani jeden z jeho strýců nebo bratranců neměl nic společného s obchodem.

Paní Haimerová se neustále omlouvala za dceru. „Nezdá se vám příliš samostatná? Myslím přemrštěně samostatná. Ona si dělá všechno, naprosto všechno, co chce. Jsme na ni krátcí,“ přiznávala se. A otec: „Už je to tak, přerostla nám přes hlavu. Vlastně je to ona, kdo u nás vládne, ne já.“ Byl asi velmi hrdý na to, že je v područí té hezké, svéhlavé dívčiny.

Jiří býval později u Haimerů alespoň jednou týdně, setkával se s Adélinými rodiči na schodech, v dívčím pokoji i u společného stolu, nikdy však ho v jejich společnosti neopustila jistá tíseň. Neměl vlastně nikdy, o čem by s nimi hovořil. Adéla byla chytrá. Postřehla, že v stycích Jiřího s rodiči se čehosi nedostává, a snažila se společná setkání omezit na nejnutnější míru.

Ostatně, když Jiří Adélu přivedl poprvé do Nuslí, seznal, že situace je podobná té, při níž se seznámil s Haimerovými. Adéla sice stařeně uctivě políbila ruku a chovala se velmi roztomile, dokonce ani neshodila z klína kocoura Marka, ač právě línal, ale od prvního okamžiku byla mezi ní a Jiřího matkou zjevná jakási cizost.

„Vaše maminka je velice krásná stará paní,“ ujišťovala ho po čase, když už podobná kritika nemohla ohrozit jejich vzájemný poměr, „ale já si myslím, že mě nemá tuze ráda. A konečně — proč bych vám lhala? Ani já ji nemám moc ráda.“

„Proč?“ podivil se Jiří, bolestně dotčen.

„Proč — na takovou otázku je těžko odpovědět. To je přece věcí citu, nemyslíte? Ostatně — tak už to na světě bývá. Vy jste můj hoch a vaše matka ve mně vidí vetřelkyni, uchvatitelku. Vaše láska ji stála mnoho bolesti a slz jako každá synovská láska. Já jsem téhož dosáhla mnohem snáze, mnohem laciněji.“ Pak přestala filozofovat. „Raději o tom nebudeme mluvit. O mne se nebojte, budu k ní vždycky slušná, pamatujte si to!“

Adéla hádala dobře. Terezie Mánková nebyla dívkou, v níž mateřskou jasnozřivostí na první pohled zjistila budoucí snachu, nijak nadšena. Strohost, sebejistota, nenucenost dívčina jí byly proti mysli. Zlobilo ji, že Adéla před její velebností neztlumila smích a že Jiřího tak samozřejmě ovládala. U stařeny by naivita venkovské husičky, pokrytecká úcta a trocha hospodyňských žvástů pořídily mnohem více.

Po Adélině odchodu, když se Jiří k matce obrátil se synovský nejapným, tázavým úsměvem, vyhrkla téměř nemilosrdně: „Prosím tě, řekni mi, jak jsi k té holce přišel?“

Jiřímu se ovšem nechtělo říci holou pravdu. Trochu si zalhal. Mluvil o příteli, o známé rodině, a začal vychvalovat dívčiny dobré vlastnosti. „Ona není, maminko, žádná fiflena! Neopičí se. Je otevřená. Žádná upejpavá slečinka.“

Stařena byla k jeho chválám hluchá. Později ovšem, jak to bývá, smířila se se skutečností, že syn má nevěstu, byla k Adéle vlídná, dokonce ji i zasvěcovala do drobných rodinných tajností, ale pravé příchylnosti mezi těmi dvěma nebylo nikdy.

Postupně byla Adéla představena Teodorovi, Boženě, Jirkovi, Micce.

Teodor k ní zaujal ihned laskavý, galantní, ale nepřístupný postoj. V něm se zračily oba vlivy — bratrův, který byl plný obdivu nad dívčinou ladností a veselostí, a matčin, která šla na věc rodinně a mateřsky. Božena neměla vlastně ráda žádného člověka na světě (kromě svých rodičů a sourozenců), a nebylo tudíž divu, že na Adéle hned při prvním setkání objevila celou řadu kormutlivých vad. Dovedla o nich Teodorovi kázat po celé hodiny. Matce Mánkové se nesčetněkrát zavděčila novými nepříjemnými objevy, týkajícími se budoucí švagrové, a obě se pak ztajily a mluvily o Jiřího budoucnosti v truchlivých a ponurých proroctvích.

Micka byla indiferentní dívka, v níž se tak hned nikdo nevyznal. Byla hodna svého kočičího jména. Lísala se k Adéle, líbala ji, hladívala ji jako drahou přítelkyni, obdivovala se jí do očí, ale to všechno byla jenom hra. Ne nadarmo říkal o ní Jiří, že je po Božce falešná. Právě tak jako trpělivě naslouchala Adéliným vyprávěním a žertům, přizvukovala ochotně pomluvám, které o ní rozpřádaly matka s babičkou.

Naprosto nepochopitelně se od prvního okamžiku choval k Adéle student Jirka. Byl teprve kvintánem vyšehradské reálky, když mu poprvé podala svou malou ručku v kožené rukavici. Stál nad svým rysem, klaněl se nejapně a byl červený jako kokeš. Zatímco všichni dohromady hovořili, on se nenápadně ztratil do pozadí.

„Copak on tam,“ posmívala se mu Adéla, „jako černý vzadu?“

Zapálil se ještě více a utekl z pokoje.

Někdy se zdálo, že Jirka Adélu nenávidí. Přišla-li s Mánkovými do Krče, byla mu dobrá každá záminka k útěku. Byl-li dívkou osloven, odpovídal hloupě nebo hrubě. Někdy však se ti dva docela dobře snášeli. Jiří je překvapoval v družných rozhovorech. Byla to hlavně Adéla, která styky s chlapcem vyhledávala.

„On je tak směšný,“ vykládala Jiřímu, „je počestný a přímý. Moc se mi líbí. Je to ještě děťátko!“

Dokonce Jiřího ujišťovala, že v rodině jeho bratra učitele jen ten hoch za něco stojí. Ostatní jsou prý hloupí a nudní. „Mám ho docela ráda!“ Tvrdila, že jde-li do Krče, jde tam vždycky jen kvůli němu.

/ 5 /

Jen co je pravda, Adéla Jiřímu nikdy nic nenalhávala. Chovala se k němu vždy čestně, přímočaře. Když jí poprvé ukázal své housle a přiznal se jí, že si na ně velmi rád zahraje, když před ní pyšně otevřel svou knihovnu, ihned mu řekla poctivě: „Víte, to není nic pro mne. Já si sic také sem tam přečtu nějakou knížku, ale nesmí být moc vážná. A pro hudbu nemám prostě porozumění. Ale nezlobíte se, že ne?“ Jiří se sice nezlobil, vlastně ani nemohl, naznačil jí však, že ho to trochu rmoutí.

„Nu, to zrovna nemusí. Já nejsem z těch, které nesnesou slabůstky druhých. Pro mne za mne, můžete si fidlat na housličky, jak chcete, kupovat a číst knihy až do omrzení, jenom nechtějte, abych ty vášně s vámi sdílela.“

Potom ovšem věděl Jiří již napřed, že by se jí nezavděčil, kdyby ji vyzval, aby s ním navštívila nějaký koncert nebo operu. Občas ho tam sice doprovázela, ale jen pod tou podmínkou, že si po představení půjdou spolu někam zatančit. „Víte,“ vysvětlovala mu, „to mi je pěkný biograf mnohem milejší. Ještě tak dost ráda se podívám na nějakou zdařilou veselohru, ale opery přímo nenávidím. Je mi svrchovaně protivné dívat se, jak se zpěváci a zpěvačky vypínají a pitvorně kroutí očima. Lehká, taneční hudba, to je ovšem něco jiného. Ráda si kupuji pro gramofon moderní šlágry.“ Jiří se tomu všemu hrozně divil a pokoušel se uvést její vkus na pravou míru, ale apoštolství v této věci se mu nijak nechtělo dařit. Odbyla ho krátce, že to pokládá za zbytečné, že je, jaká je, a že jiná již nebude. „Já nejsem falešná,“ řekla mu na omluvu. „Kdybyste se byl sešel s jinou dívkou než se mnou a kdyby jí na vás tak záleželo jako mně, snažila by se, aby se vám stůj co stůj zalíbila. Slzela by při vašich houslových produkcích, vzdychala by před knihkupeckými výklady a hovořila by s vámi jen o operách, třeba by ji nebavily. Teprv později, až byste si ji vzal, poznal byste, že to vše byla jen lest.“

Jiřímu nezbylo než se s tím smířit. Bývaly doby, kdy Adélina střízlivost a sebejistota byly mu prostě nesnesitelné. Byly však také doby, a těch bylo mnohem více, kdy slabošsky podléhal právě této sebejistotě a střízlivosti.

Ostatně byla Adéla zručnou hráčkou v lásce. Když seznala, že Jiří je v nebezpečné náladě stesků a protestů, když se nad ní začal vyvyšovat a skrývat se před její prostomyslností za hradbu své větší inteligence, zkracovala schůzky na nejmenší míru a doporučovala mileneckou dovolenou.

„Milý chlapečku, víš co?“ (Velmi brzy si začali tykat.) „Přijď zas, až budeš méně protivný.“ A jednala prozíravě. Vracel se k ní brzy přecitlivělý, kajícný a toužící po slovech útěchy.

Adéla měla ještě jeden naprosto neomylný prostředek, jak Jiřího k sobě znovu připoutat. Jakmile ji začal přezírat, dávat jí najevo rozmrzelost, obrátila svůj zájem k mládencům a dívkám, kteří bývali její každodenní společností před Jiřím, a s nimiž pravidelné styky nikdy nepřerušila. Byli to zelení chlapci, kteří se k Adéle chovali velmi důvěrně, a fintivé žáby, jejichž přítomnost v Adélině pokoji Jiří nemohl ani vystát.

Ač se k tomu nikdy zcela nepřiznal, Jiří žárlil na všechny četné Adéliny známosti mužského pohlaví. Snad trochu žárlil i na její přítelkyně. Byl sice dobrým tanečníkem, ne však tak dobrým jako takový Freddy nebo Emil. Hrál slušně tenis, ale od těch dvou býval většinou poražen. Ve vodě byl sice vytrvalejší, ale ne tak rychlý a hbitý. Dovedl být výborným společníkem, ale nikdy se nezmohl na takovou nakažlivou veselost, jakou dovedl Adélu zahrnovat například Vincy.

Nesčetněkrát Jiří naléhal na Adélu, aby to zařídila, aby se s tou cháskou nikdy nemusil setkat.

„Hloupý,“ udobřovala ho, „oni tě mají rádi!“ Věděl však až příliš dobře, že ho nejen nemají rádi, ale že se mu po straně pošklebují.

„Buď rád, že nejsi se mnou pořád samotný,“ namlouvala mu. „To bych se ti brzo omrzela. Nejsem duchaplná a schopná takových přeměn, abych před tebou každý den hrála jinou úlohu. Nuda je to nejhorší, co dívka může svému hochu poskytnout. Nechci ti zevšednět.“

Ujišťoval ji, že tomu tak není, ale uvnitř musil přiznat, že její názory nejsou tak zcela bez podstaty.

Nejprotivnější z Adéliny suity byl Jiřímu hejsek Emil. Tykal si s Adélou, a ona tvrdila, že mu toho dopřává jen proto, že se znají již od kolébky. Možná, že to byla pravda, možná, že ne. Emil měl pro Jiřího jen špatné vtipy a víceméně přiléhavé přezdívky, které měnil podle nálady a podle okolností. Mánek se snažil tuto neúctu trpělivě snášet, někdy mu to však šlo na nervy. Aby se odškodnil, usmyslil si, že všechno to drobné pronásledování je od Emila pouhá žárlivost. Patrně se ten chlapec kdysi o Adélu beznadějně ucházel a nyní se mstí šťastnějšímu soku.

Beznadějně? Nikdy Jiří nezjistil, jestli opravdu beznadějně. Byl kdysi svědkem, jak při docela nevinné zábavě, když se v Adélině pokojíku hrálo na zástavy o hubičky, nastavila Emilovi rty s téměř žíznivou rozkoší. Tak mě dosud nikdy nepolíbila — tesknil. Emil byl hezký hoch, synek zámožných rodičů, a právě tak jako Adéla neměl po celé dny celkem nic na práci.

„Emil na tebe bere,“ říkával jí trpce.

„Nu, chválabohu, není sám, buď rád, že na mne berou, aspoň vidíš, že za něco stojím!“

Bylo to sice pravda, ale Jiří byl již příliš pohodlný na to, aby si své děvče neustále střežil, nebo aby si ho dokonce vždy znovu a znovu dobýval. Občas se mu také zdávalo nepochopitelné, proč si Adéla, obklopená tak veselou a mladou společností, zamilovala právě jeho. Neodolal a zeptal se jí na to.

„Opravdu se divím, že ti vůbec něčím jsem. Ti druzí mají proti mně příliš mnoho výhod.“

„Ty jsi můj vkus,“ ubezpečovala ho. „Od první chvíle, pamatuj si!“ Jiřímu však se zdálo, že to říká posměšně.

Byla to právě švagrová Božena, která nalila oleje do tohoto ohně. Byla opravdu někdy drzá až hrůza a nedovedla udržet jazyk za zuby, když se jí naskytla příležitost. „Říkej si, co chceš,“ pravila jednou Jiřímu, „Adéla se na tebe dívá jen jako na dobrou partii.“

„Copak ty si myslíš,“ odporoval jí chabě, „že by si byla nedovedla najít muže v lepším postavení, než jsem já?“

Odpověděla mu, že chytrá ženská ví vždycky, co chce. Vybrala si Jiřího, protože poznala, jaký je dobrák. „Je si tebou jistá. Nenašla by hned tak druhého, koho by si tak bezpečně omotala kolem prstu. A pamatuj si, ženská, která má filipa, si vezme raději staršího mužského než mladíka. Nebo jsi tak hloupý a nevíš, oč vlastně v manželství jde? Manželství z lásky není zárukou ženiny šťastné budoucnosti. Nejzamilovanějšími manželi jsou právě ti, kteří jsou o řadu let starší než jejich ženy. Takový starý kocour svou ženušku jen obletuje. Nosil by ji na rukou.“

Bylo to ordinérní, surové, ale sedělo to, jak se říká. Jiří několik dní po té lekci chodil jako bez ducha.

Často mu jeho poměr k té dívce připadal protismyslný, postavený na chabých základech. Zjišťoval, v kolika věcech se rozcházejí, sčítal trhliny ve vkusu, v zálibách, v názorech. Adélino mládí se mu zdálo až komicky upřílišněné. Uvědomoval si, že je vlastně jen o málo starší než Micka, a Micku měl dosud za pouhé dítě. Pamatoval si ji dobře jako novorozeně, natažené v plenách a páchnoucí kašičkami. Ta vzpomínka se neodvratně přenášela i na Adélu a nedělala mu dobře.

Adéla byla bohatá. Nebýval rád, když před ním zvonila svými lehce nabytými penězi a vedla řeči lehkomyslných slečinek. Jiří měl jakési sociální smýšlení své úřednické kasty. Byl poněkud hrdý na to, že je pracujícím člověkem, a opovrhoval těmi, kteří nic nedělají. Také těžce snášel, že si před Adélou nemohl hrát na kavalíra. Ve finančních věcech s ní nemohl závodit.

Přišly někdy bědné dni, zvlášť na počátku jejich známosti, kdy zpytoval své nitro a ptal se, zda vůbec Adélu miluje, že tento nezdravý poměr přeruší. Bylo to divoké a neslýchané, ale Jiřímu připadalo, že zlo, které tím provede, je menší než ono, které by snad způsobil sňatkem. Jižjiž se odhodlával spáchat tuto lyrickou vraždu, ale jediný pohled Adéliných černých, sladkých očí ho odzbrojoval. Zbaběle couval před drtivou představou, že ta krása, která se mu nabízí, mohla by náležet někomu jinému.

Byl bys blázen — našeptávalo mu jeho sobectví, a on se ukolébával nadějí, že nakonec přece jen všechno dobře dopadne. Ostatně prozíravá a vševědoucí Adéla v pravou chvíli dovedla použít prostých a působivých lichotek, které Jiřího ochočovaly jako krotitelův klid rozmrzelého lva. Stačilo, aby mu prohrábla jeho kučeravou kštici, aby mu přejela všemi prsty přes obličej, a byl zas pokorný a ochotný k ústupkům.

Obyčejně po těchto obdobích nejistot a chladu následovalo u Jiřího milostné běsnění. Náhle spatřoval Adélu před sebou takovou, jaká byla, svižnou, vábnou, rozvitou, a smyslně toužil po jejím těle. V takových dnech se dovedl chovat až nebezpečně. Vyhledával s ní chvíle samot, oči mu žhnuly, dech se mu krátil, vinul ji k sobě v divokých objetích a líbal ji horkými rty.

Trpěla to, usmívala se, byla však obezřelá. Nikdy ho nepustila příliš daleko v důvěrnostech. Když byl nejútočnější, vyvinovala se z jeho náručí a zkrápěla ho nervózním smíchem. Nebo mu domlouvala:

„Milý hochu, raději si o mně mysli, že jsem nepohlavní, studenokrevná osoba. Ano, tak to bude lepší.“

Stával se mnohomluvným, a širokým proudem výřečnosti jí nadhazoval svobodné učení podle literárních vzorů.

Smála se. „Takové polomanželství se mi příčí. Ani mě nenapadne, víš? Ani mě ve snu nenapadne dělat hloupou, pokornou samičku. Nechci, aby sis vůči mně hrál na pašu, na milostivého velitele. Dokud jsem dívka, chci mít hlavu prostou těch věcí. Netoužím po tom, opravdu.“ A vykládala mu pak výhody své panenské sebejistoty, svobody, jasných očí a čistých rukou, vynášela před ním slávu amazonské dívčí neposkvrněnosti.

„To všechno jsou jen slova,“ urážel se.

„Co ty říkáš, jsou také jen slova,“ odbývala ho.

Tak se stávalo, že dosud s sebou spokojený a na sebe nesmírně hrdý, sčetlý měšťáček Jiří, obdivovaný a zhýčkaný matkou, uznávaný v kanceláři i mezi známými, Adéliným přičiněním se přečasto ocital mimo svou pracně nabytou rovnováhu. Kalilo to jeho sebevědomí. Činívalo ho to nejapným a zasněným, mrzutým a nešťastným. Potom se zase Adéla přičinila, aby tu rozkolébanou kocábku jeho duše dostala do mírnějších vod.

Možná, že Jiří jen proto necítil ještě náležitě tíhu své čtyřicítky, že byl tak často na pochybách o sobě samém a že tápával jako zamilovaný chlapec mezi touhou a beznadějí.

/ 6 /

Je v tom podstatný rozdíl, chodí-li do domu, kde mají děvče schopné vdavek, mladík dvacetiletý, nebo muž blížící se čtyřicítce. Haimerovi v něm ihned rozpoznali vážného uchazeče. Byl přijímán od začátku s důvěřivou samozřejmostí. Dívka mu byla ochotně svěřována. Navštěvoval s ní večerní zábavy, biografy, divadla. V létě s ní pilně chodil na plovárnu, na tenis, v zimě, pokud mu to dovolil úřad a finanční poměry, jezdil s ní sobotními sportovními vlaky na lyžařské výpravy do Krkonoš. Po půl druhém roce známosti s Adélou byl Jiří tak dalece jejím uznaným ženichem, že s vědomím jejích rodičů s ní jel na čtyři týdny do Kupari.

Byl to Adélin nápad, a jak se ukázalo, tentokrát pochybený. Jiří nebyl jako ona scestovalý člověk, nebyl zvyklý na společnost lázeňských, přímořských hostí, na veliké útraty a královské spropitné číšníkům a sluhům. Připadal si v pestrém koupacím plášti, který mu Adéla vybrala, a v bílé uniformě jižních zemí jako nějaký kašpar. Bylo mu, jako by se účastnil nechutné maškarády, jako by zabloudil, kam neměl zabloudit. Připadal si bezbranný a chlapecký, neznaje řeči, kterými ona snadno štěbetala, a těžko snášel rutinovanou nadvládu Adélinu, která vzala vedení podniku do svých zkušených rukou. Také mu bylo notně úzko, když peníze mizely, jako by se na horkém slunci vypařovaly, a když cizí a nelaskavé moře se neustále a svévolně vzdouvalo pod lhostejným, nekonečnýn obzorem.

Adéla nebyla tak hloupá, aby nezpozorovala svůj omyl, a napřesrok jednala již mnohem opatrněji. Odbyla si cestu do ciziny, která byla jejím každoročním požitkem od rodičů, sama hned zjara a zabila tak dvě mouchy jednou ranou: způsobila v lásce jednoměsíční, příjemnou přestávku a zabránila tomu, aby se v Jiřím znovu vzbouřil pocit pokořené hrdosti.

Zato když nastala Jiřího dovolená, docela ochotně se podrobila jeho přání a jela s ním na třínedělní pobyt do jeho oblíbené Vysočiny. Toto přizpůsobení malým poměrům Jiřího bylo vlastně jedním z jejích největších taktických triumfů.

Pořídila si praktickou turistickou výstroj a chodila s Jiřím mírnými údolími a zasněnými horami jako věrná a skromná družka, nosící svůj tlumok na zádech jako muž. Nikdy si nepotrpěla na rytířství druhého pohlaví. Jiří se jí upřímně obdivoval. Byla dobrý chodec. Kráčela po jeho boku vytrvale, neznavena ušlými kilometry, a zpívala si.

Jiří seznal ještě něco pozoruhodného na této veselé pouti: Adéla byla vlastně zcela lidová dívka. Tato Pražačka s bohatým věnem, schopná pohybovat se ve vybrané společnosti fraků a zářivě bílých vest, dovedla docela krásně pobesedovat se sedláky v zakouřených hospodách, snášet obhroublé žerty, žíznivě pít zteplalé pivo a zahánět svůj hlad páchnoucími syrečky. Nic jí nevadilo, žádná obtíž jí nebyla nepřekonatelná. Nikdy nebyla mrzutá, nikdy nevyčítala Jiřímu déšť, pochybený cestovní plán nebo špatný nocleh.

Nic tak nedovedlo Jiřího nadchnout, jako když se Adéla líbila. A na těchto cestách se dívka líbila všude, kam vkročila. Nebyla upejpavá a nebyla přepjatě stydlivá. Dovedla si nenuceně svléknout promočené punčochy a sedět bosa mezi překvapenými strýci, hřejíc si studené nohy u kamen, dovedla vzít do ruky karty a zahrát si s učitelem a farářem jako třetí v mariáši — a uměla vesele bezstarostně prohrávat. Rozumí se, že je měli za manžele, a Jiřímu bylo neskonale směšné poslouchat neohrabané chvály na svou ženu. Často se stalo, že venkovská hospoda jim nemohla posloužit než jedním společným pokojíkem. Adéle to nevadilo. S chechtáním sfoukla svíčku, svlékla se potmě a vklouzla do postele před rozpačitým milencem. Někdy byla situace tak komická a dráždivá, že sama neopominula podotknout: „Kdyby nás tak viděla maminka!“

Ovšem že docházelo k milostným šarvátkám. Jiřímu bylo zatěžko chovat se cudně a bezpohlavně, jak dívka vyžadovala. Domlouval jí šeptem, prosil ji o důvěru chvějícím se hlasem, ale neodvažoval se býti brutálně dobyvačný. V Adélině odvaze bylo něco, co odzbrojovalo. Býval však velmi zarmoucen jejím odbytím a měl dojem, že se mu Adéla jistě pod pokrývkou vysmívá.

„Bláhovče,“ těšila ho pak druhý den, když kráčel vedle ní zasmušile a se svěšenou hlavou, „kdyby bylo po tvém, nebylo by to již dnes tak hezké. To, co bys získal, nestálo by za to, oč bychom byli nyní chudší.“

Mluvívala tak přesvědčivě o kráse neporušeného kamarádství, že nedovedl popřít její důvody a musil připustit, že má koneckonců pravdu.

Zjara následujícího roku jela Adéla na vlastní túru do rakouských Alp a v létě již zase s Jiřím pochodovala Orlickými horami. Vystoupili na Vrchmezí, přespali na Šerlichu, přešli Deštné a dali se k Suchému vrchu. Odtamtud sešli k Jablonnému a kráčeli podle Orlice. Jiří to ovšem nevydržel a stočil násilně kroky k jihozápadu. Z Brandýsa namířili k Litomyšli, odbočili na Luži, a než se Adéla nadála, octli se v Hlinsku.

Žákova hora — Devět skal — Perníčky — Svratka — Tři studně — Cikháj — Žďár. Z Vysočiny se vraceli do Prahy přes Chrudim a zastavili se u Ryklů. Tak byla Adéla představena Horníčkově rodině.

Stará Viktorka se Adéle líbila. „To je moc hodná a opravdu dobrácká babička. Není z těch, které mnoho mluví. Je už hrozně stará. Kolikpak je jí už vlastně let?“ Ani Bohunka jí nijak zvláště nevadila. Nejdříve hleděla s nedůvěrou do její divoké, maurské tváře, když však shledala, že se od těch velikých, temných očí nemá čeho obávat, smířila se i s touto velmi mateřskou dámou. Jenom se trochu netrpělivě tvářila, když byla neustále hlazena a objímána a když musila poslouchat věčně stejné, nadšené chvalozpěvy na Jiřího. Ryklovi se však vyhýbala, jak mohla. Jeho prskání a jeho ševcovské komplimenty ji rozčilovaly.

„Víš,“ vykládala Jiřímu, když jí to trpce vyčítal, „je to přece jen veliký rozdíl, prostí lidé z venkova a prostí lidé z města. Vlastně se mi zdá, jako by v městech prostých lidí vůbec nebylo. Nemám ráda takové břichaté maloměšťáky. Jeho vousy jsou jaksi pořád mokré a pyskatá ústa nechutná. Má špatně vysazené zuby. Och, nechtěla bych, Jiří, abys měl falešný chrup!“

Jiří se pokoušel obrátit vše v žert. „Chudák Rykl — a rafinovaný,“ chechtal se, „nu, to se ti, Ado, povedlo! Kdybys věděla, jaký je to dobrák!“

„Neumím si cenit lidi jen proto, že jsou dobráci,“ odporovala mu.

S vojákem Karlem se setkala Adéla jen jednou a nakrátko, neodvážila se tedy žádného úsudku, Jiřímu se však zdálo, že chmuří obličej, když se k ní měl s okázalou a obhroublou galantností. Jenda s Hankou byli právě na dovolené u Hančiných rodičů, a tak se s nimi Adéla nesešla. Zato hrbatý profesor Jeroným jí byl svrchovaně odporný a s ním i jeho Béďa.

„Fuj! Jak si ho mohla vzít, toho mrzáka! Za ošklivce se mohou ženy provdat jen z vypočítavosti. Když si pomyslím, že s ním spí a že s ním měla děti!“

„Nu, Ado, tak to přece nemůžeš brát,“ domlouval jí Jiří zle dotčen. „Nelíbí se mi, že v té věci uplatňuješ jen své ženské stanovisko. Je tu snad také ještě jiné, lidské! S nešťastníkem máme soucit. Jeroným je jemný člověk, vždycky korektní a ochotný. Kdybys věděla, jak ho mají jeho studenti rádi!“

„Já nejsem student,“ odsekla, „a nikdy bych se neprovdala ze soucitu!“

„Je snad soucit něco tak špatného?“ dotíral na ní.

„Hm — soucit! Ze soucitu dáváme leda almužnu. Láska není almužna.“

„Podle tebe by mezi sebou směli uzavírat sňatky jen samí krásní lidé.“

„A nemělo by tomu tak být?“ horlila s planoucími tvářemi. „Řekni, neměli by se ženit a vdávat jen samí mladí a hezcí lidé?“

„A co s těmi ostatními?“ zeptal se Jiří, který jen se sebezapřením zachovával klid.

„Och, po těch mi nic není.“ smála se. „Po těch mi docela nic není!“

Bylo to marné. Adéla se Jeronýma štítila a na Béďu hleděla s pohrdáním. Nejhorší bylo, že si toho ti lidé museli všimnout.

Konečný rezultát Adélin o celé Horníkově rodině zněl takto: „Jsou hodní, to je vidět, snad moc hodní, ale všechno je tam tuze ukňourané. Nemám ráda přeslazenou společnost.“

Uraženě ohrnul rty a neodpověděl. V hloubi nitra si však opět bolestně uvědomoval, že se Adéla do křížovské rodiny nehodí. Nemá porozumění pro jejich vzájemnou příbuzenskou lásku. Bože, jaká to škoda — myslil si — bude mezi těmi dobrými lidmi provždy rušivým živlem! Oni k ní, rozumí se, také pak nikdy nepřilnou. Trápil se snad ještě víc než tehdy, když zjistil, že si Adéla nezamilovala jeho matku.

Lehká a těžká křídla

/ 1 /

Když se Jiří den po pohřbu tetky Viktorky vrátil odpoledne z kanceláře, otvíral mu místo matky Teodor.

„Kde ty se tu bereš?“ podivil se Jiří.

„Božka mě pověřila nákupy,“ vysvětloval ledabyle, „a tak jsem využil příležitosti a zaskočil jsem si k vám. Chtěl jsem vědět, jak maminka snesla námahu cesty. A také mě ovšem zajímalo, jaké to bylo na pohřbu.“

Teodor byl přibližně stejně veliký jako Jiří, byl však nesmírně hubený a činil dojem dlouhána. Jeho tvář byla z těch, které se nedovedou usmívat. Pod nosem měl knírek neurčité barvy, který zanikal v snědé a vráskami zbrázděné pleti. Pichlavé oči nebyly ozbrojeny brýlemi. Místo kučer, které měl bratr, pokrývaly mu hlavu černé, hladce sčesané, prořídlé a prošedivělé vlasy. Nosil s oblibou nízké ploché límce, nad nimiž vypadal jeho krk neuvěřitelně tenký. Když mluvil, poskakoval mu na něm vyniklý ohryzek.

„Hleďme, ty ses už vyzul?“ vítala matka Jiřího, který vstoupil do kuchyně v papučích. „Já myslila, že poběžíš hned po obědě zas do kanceláře pomáhat při bilanci!“ Jiřímu se zdálo, že to řekla poněkud zklamaně. Dokonce si hlasitě povzdechla a zadívala se staršímu synovi významně do očí. Teodor se ušklíbl a začal nervózně přecházet po místnosti. Copak — pomyslil si Jiří — vyrušuji snad v nějaké zajímavé besedě, v níž se jim v mé společnosti nechce pokračovat? Jeho nálada byla však po včerejšku příliš vyrovnaná, aby ji mohla taková maličkost ohrozit.

„Dnes se mi nějak nechtělo,“ přiznával se vesele, „požádal jsem o zproštění odpolední služby. Ty jízdy vlakem mě trochu utřískaly. A jak se vede, maminko, tobě?“

Včera měl již obavy o její zdraví. Když přijeli z nádraží, sotva vyšla po schodech, jak byla znavená, a potom kýchala, a kýchání nemělo konce. Ráno, když mu připravovala snídani, několikrát nepěkně zakašlala.

„Co dělá rýma?“

„Žádnou nemám,“ odbyla ho příkře.

Jiří věděl ze zkušenosti, že neměla ráda, vyptával-li se jí někdo příliš na zdraví nebo sledoval-li ji podezíravýma očima. „Nu, maminko, nepovídej,“ pokoušel ji, nedávaje se odradit její nepřístupností, „ráno jsi mluvila trochu nosem!“

„Ty na mně pořád něco vidíš,“ řekla unaveně, stavějíc před něho na stůl jídelní příbor.

Stůl byl malý, nevzhledný, zbavený vší barvy častým drhnutím. Připomínal minulé století jako všechno v této místnosti: těžký barokní, vykládaný prádelník, který si stařena zachovala z otcovy myslivny, prostorné lůžko s ozdobným čelem, podobným oltáři, židle, z nichž každá se poněkud viklala. Ba i Kristus, visící v koutě na kříži s hlavou ověnčenou zvadlým mužíčkem, nesl zřejmě na bedrech kromě svých nekončících muk břímě mnohých červotočivých let, a kyvadlo pendlovek nad pohovkou tikalo tak tenounce a pomalu, jak netiká již žádné životaschopné kyvadlo v tomto bláznivém věku chvatu a hluku.

„Tak ty ses, Jirko, včera prý dvořil Mildě?“ řekl s kyselým úsměvem Teodor, pokukuje ironicky po bratrovi, opatrně foukajícím do horké polévky.

„Přál bych ti ji vidět,“ přiznával se Jiří ochotně a skoro rozjařeně, „vypadá jako svatá na obrázku. Opravdu! Vůbec jsem ji nepoznal, když jsem ji viděl vcházet do dveří. Nenapadlo mě, že by to mohla být ona...“

Teodor poslouchal horování Jiřího jen jedním uchem. Byl cele zaujat matkou, která seděla u kamen pobledlá a ustaraná. Vždycky, když ji míjel na své podivné, vytrvalé procházce, povzbudivě se na ni usmál.

Stařena vstala, aby Jiřímu posloužila masem a příkrmem. „Nu, maminko,“ pravil jí Teodor, dívaje se po očku po bratrovi, „zdá se, že Jirka je ve výborné náladě. To se nám právě hodí, pravda? Bude přístupnější k rozumné rozprávce.“

Jiří nastražil uši. Na okamžik se zarazil. Rozpaky, s nimiž byl uvítán, měly tedy vážnější příčinu! Ti dva se proti němu o něčem smluvili, a jak se zdá, nebude to nic příjemného.

„Copak máte?“ zeptal se polekaně.

„Ale nic, nic,“ chlácholil ho pokrytecky Teodor, „jenom se klidně najez. Kdybychom se teď dali do rokování, jídlo by ti vystydlo.“

Stařena mávla bezradně rukou, rozčileně si prohrábla prsty vlasy a usedla zase na své místo v koutě.

Jiří jedl obyčejně mlčky, obřadně, labužnicky. Byl mlsný a potrpěl si na dobré jídlo. Tentokrát mu však nechutnalo jako jindy. Uvažoval. Proč takové tajnůstkářství? Co se z toho asi vyklube? Teodor má špatné svědomí a matka se tetelí strachy. To je velmi špatné znamení. Byl napjat očekáváním. Nedojedl ani to málo, co si naložil na talíř. Položil vidličku a nůž, zkřížil nohy a strčil ruce do kapes.

Jindy by mu byla matka za to vyčinila. Dnes si toho ani nepovšimla. S hekáním se odšourala do spíže pro moučník.

Když se vrátila, usedl Teodor na kraj pohovky poblíž Jiřího a díval se mu do očí baziliščím pohledem.

Moučník nelezl Jiřímu již vůbec do krku.

„Tak mi maminka vypravovala,“ začal pojednou Teodor s nezvyklou vřelostí, „jak usmířeně přijali Horníkovi tetčinu smrt. Mnoho se tam hovořilo o tom, jaké měla vlastně Viktorka šťastné stáří, obklopena svými dětmi a vnuky.“

Jiří viděl, jak těžce dosedla matka vedle Teodora na pohovku. V rukou žmolila utěrku.

„Napadlo mě, že naše maminka by byla v svém stáří mnohem šťastnější, kdyby se jí dostalo téhož, čeho se dožila chrudimská tetička. Nevykládej si to ve zlém, já vím, že jsi byl mamince vždycky vzorným synem,“ (Jiřímu neušlo, že bratrovy rty se posměšně zkřivily) „ale maminka měla přece jen u tebe vždycky víc práce než klidu a také jí scházela blízkost vnuků, které má přece upřímně ráda. Z Nuslí do Krče to sice není příliš daleko, je v tom však přece jen veliký rozdíl, míti někoho neustále vedle sebe, nebo se s ním stýkat jen při vzájemných návštěvách. Ovšem, dokud jsem s rodinou bydlel v tom těsném bytě před pivovarem, nebylo ani pomyšlení, aby se věci zařídily lépe, nyní je však situace docela jiná. Mám ten svůj baráček...“

Jiří to déle nevydržel. Vyskočil. „Ach tak,“ pravil rozhorleně, „baráček! Rozumím už docela dobře. To je to, o čem jste se smlouvali, než jsem přišel. A kdoví, kolikrát jste již o tom mluvili předtím,“ dodal v náhlém záchvatu jasnozření, připomenuv si časté Teodorovy narážky v posledních měsících. „Teď se vám tedy naskytla vhodná příležitost, na niž jste čekali. Chtěl by sis maminku k sobě do Krče nastěhovat a mne tu nechat na holičkách. A jak vidím, maminka naprosto není proti tomu.“ Zadíval se vyčítavě na matku. „Nu, maminko, není tomu tak?!“

„Já přece nic neřekla,“ rozechvěně a chabě se bránila stařena. „To Teodor. Upřímně a důtklivě mě zval, ale já mu odpověděla, že počkám, až co ty tomu řekneš.“

„Co já tomu řeknu?“ pohoršené ji přerušil Jiří. „A co tomu říkáš ty? V hloubi srdce souhlasíš, pravda? Tobě se u mne už nelíbí. Rád bych věděl,“ dodal trpce, „čím jsem si to od tebe zasloužil.“

„Nebuď hloupě sentimentální,“ řezavě řekl Teodor. „Na prvním místě přece musí jít o maminku, a ne o tebe. Naposluhovala se ti už dost. Má právo na zasloužený odpočinek. Copak, člověče, nevidíš, že to věčné plahočení je nad její síly? Nestydíš se uplatňovat jen vlastní, sobecké stanovisko?“

„Teodore, Teodore,“ úpěnlivě mu domlouvala stařena, „sliboval jsi, že ta věc bude projednána bez hádek.“

„Bez hádek,“ ušklíbl se Teodor, sinavý vztekem, „to jsem chtěl, ovšem, ale kdo na můj návrh odpověděl pokřikem? Drahý bratříček. Copak je s ním možná klidná rozprava? Ostatně, maminko, nezapírej! Ty jsi byla nadšena tím řešením. Neřekla jsi, že by tě těšila zahrádka, že by ti u mne bylo, jako bys žila na venkově, jemuž jsi od mládí přivykla, a že ti Praha k srdci nikdy nepřirostla?“

„Nikdy dosud jsem od tebe, maminko, něco podobného neslyšel,“ koktal Jiří, bolestně dotčen.

„Ach bože, hoši, nechte toho raději,“ žadonila stařena. „Raději toho nechte, nebudeme o tom již mluvit.“

„Naopak, budeme o tom mluvit, tím spíše o tom budeme mluvit! Jirko, měj přece rozum! Máš před svatbou. Co bude s maminkou, až se oženíš? Přece si ji nechceš ponechat u sebe. Pomýšlel jsi na to vůbec někdy? Odpověz přece!“

Kdyby byl Jiří měl říci holou pravdu, musil by bratrovi přisvědčit. Ne, opravdu na něco takového nepomýšlel. Poměr mezi matkou a Adélou nebyl takový, aby pro jejich soužití zajišťoval do budoucnosti nějaký ráj. A mladým lidem starý člověk spíše překáží. Avšak Teodor o matku projevil zájem. To stačilo, aby Jiří nyní za nic na světě matku nechtěl vydat. Byť by i jeho příští rodinný život měl tím trpět!

„To se rozumí, že si maminku ponechám!“ hlaholil, necítě se hněvem. „A říkám ti, maminko, přímo, nebylo to od tebe hezké, že ses s Teodorem za mými zády proti mně smlouvala. Nemáme s Adélou přemrštěné požadavky. Tento byt bude pro nás všechny dosti prostranný. Bude ti u nás přinejmenším právě tak dobře jako v Krči!“ Ani nevěděl, co mluví. Jak by se Adéla mohla kdy smířit s tím, že si svou domácnost nezařídí po svém? Začal přecházet po místnosti jako prve Teodor.

„Tady bude mamince moc dobře, v tomhle starém, černém činžáku s vyhlídkou na páchnoucí Botič! Krásná perspektiva nerušeného, blaženého stáří!“

„Dost už, Teodore,“ rozhodla náhle majestátně stařena. „Konec rozepři! Jiří má pravdu. Ať je po jeho. Když si mě sem jednou k sobě vzal, zůstanu u něho. Nejsem taková, jak si myslí. A vůbec, zlobím se na tebe, žes ke mně přišel s tím návrhem. K čemu mi to je dobré, takhle se rozčilovat?

Promluvíte-li o tom ještě jen jediné slůvko, seberu se a půjdu odtud!“ Tímto záchvatem energie však jako by se zlomila její síla. Zhroutila se na pohovku a slzy jí vyhrkly proudem z očí. Bezmocně je stírala pomačkanou utěrkou.

„Vidíš,“ drtil Teodor zuřivě slova mezi zuby, „vidíš!“ Ukazoval na matku. „To je tvé dílo! Představil ses opět jako dojemně nenáročný syn!“

Jiří mlčel. Nejistě pokukoval po matce. Jak je zklamaná, že Teodorův návrh neprošel — myslil si s trpkostí v srdci. Chudák maminka! Svědomí ho počalo hrýzti. Byl však dalek toho, aby nyní Teodorovi ustoupil a zaujal nové, smířlivější stanovisko.

Teodor si roztržitě okusoval knírek. Vrhal na bratra paličské pohledy. Nebylo pochyby o tom, že byl poražen. Být poražen — to nebylo nic pro Teodora. Avšak pokračovat v hádce přes matčin zákaz? To by bylo čiré bláznovství. Věděl, že matčina pohrůžka je směšná v své neproveditelnosti, ale cit mu pravil, že stará paní se musí nyní především uklidnit. Vztáhl hubenou paži a neobratně ji k sobě přivinul.

„Ach bože,“ štkala stařena tím usedavěji, ale synovým lichotkám se nebránila.

Jiří se opět posadil a hleděl posupně před sebe. Obrovský rezavý kocour, který dosud pokojně spal pod kamny, mu s důvěrným zamňoukáním vyskočil na klín. Začal ho mechanicky hladit po husté srsti.

„Ech ty,“ ohrnul Teodor opovržlivě rty, „pořád ještě s oblibou chováš kočky? Ne, ty nejsi starý mládenec, ty jsi spíš hysterická stará panna!“ A aby dal důraz svému rozhořčení, vstal a znechuceně si odplivl do dřevěného plivátka u dveří, naplněného pilinami.

/ 2 /

Po Teodorově odchodu se Jiří uchýlil do sousedního matčina pokojíku. Byl otrávený na nejvyšší míru. Zlořečil si, že si na odpoledne vyžádal prázdno. Stokrát lépe by mu bylo v kanceláři. Při práci by ho rozladění spíše přešlo.

Pěknou věc mu Teodor nadrobil! Znamenitý nápad s tím přestěhováním matky do Krče, jen co je pravda! A nejhorší ze všeho bylo, že se bratr svého plánu asi jen tak lehce nevzdá. Jiří ho příliš dobře znal. Zamanul-li si něco, nepopustil, dokud toho nedosáhl. Přijde s tím zase, jen co se mu naskytne nová příležitost. Jiří věděl, že před ním leží období dalších hádek a zápasů. Uvědomoval si také, jak mu bude těžké svou při uhájit.

Och, Jiří znal až příliš dobře motivy, pro něž Teodor tak horlivě matku přemlouval. Cit — láska — mít ji u sebe v kruhu šťastné rodiny! Aby dožívala své dny aspoň trochu blíž přírodě, v které vyrostla a již milovala! Chyba lávky! Teodor byl především dobrý počtář. Domek, který koupil, byl dosti prostorný, aby snesl nájemníka. Ale po jakém nájemníku by toužil popudlivý a pedantský Teodor? Matka bude nejlepším nájemníkem. Znal ji dobře, věděl, že by nesnesla bydlit u něho zadarmo. Babička bude usazena mezi vnuky, jejichž vzrůstající požadavky otec Teodor ztěžka kryl. Čas od času ráda vypomůže šatstvem, prádlem, kapesným. Jaképak vlastní potřeby má taková stará, osamělá paní se slušnou penzí?

Jiří se opřel zády o jednu z těch těžkých dubových skříní, které tak strašlivě vrzaly, když byly otvírány. Slyšel, jak vedle v kuchyni matka umývá nádobí, jak hrnce a talíře haraší v dřezu. Chvílemi chvějivě potáhla nosem — pozůstatky nedávného pláče.

Díval se ponuře po místnosti. Již se zešeřívalo. Parůžky, jimiž byly ozdobeny stěny, vrhaly dlouhé stíny na staré rodinné fotografie v laciných rámech. V skleníku se třpytily matčiny broušené sklenice, matně se leskly sváteční příbory a pestré hrnečky. V nejhořejším oddílu byly samé trety — figurky, vázy, umělé květiny. Celé desítky let utekly od té doby, co se na ně malý Jiřík dívával se zatajeným dechem. A na této pohovce, potažené černým voskovaným plátnem, lenošíval jako student o prázdninách. Postel, podobná oné, již měla matka v kuchyni, bývala jeho postelí. Všechno, postel, pohovku i skleník by Teodor milerád ukradl a odvezl si s matkou do Krče! Celé podkroví má prázdné, vše se mu výborně hodí. Právě proti Jiřímu bylo okno, zastíněné pelargóniemi. Na závěře okna visel kaktus, podobný vousaté, uťaté hlavě. Ty květiny! Jak mu byly nyní protivné! V této zálibě si matka s Teodorem velmi dobře rozuměla. Jí měl Jiří na prvním místě co děkovat, že tak ochotně vyslechla návrhy staršího syna!

Bylo to hlavně staré rivalství s Teodorem, pro něž bylo Jiřímu bolestné ztratit matku, dlouholetou společnici, úzkostlivou hospodyni. Odmalička byl jejím miláčkem a chloubou. Jeho výhodou byl značný věkový rozdíl mezi ním a bratrem. Zatímco Teodor dávno studoval mimo dům, Jiří byl matčiným drahým chlapečkem. Mladšímu se všechno promíjelo, kdežto staršímu se neodpustilo nic. Co kdy učinil Jiří, bylo okouzlující a krásné. Kdo ví? Snad také tím nabyla Teodorova povaha takových podivínských, nepříjemných rysů. Ani později, když Jiřího skutky nebyly již hodny jen rozplývání a polibků, vztah matčin k němu nevzal úhony. Když si k sobě do Prahy z Hlinská přivezl zarmoucenou vdovu, co tu bylo obdivu pro jeho synovskou útlocitnost! Ochotně počala uctívat jeho diletantské záliby. Sdílela s ním jeho zájmy o knihy, poslušně naslouchala jeho houslovým produkcím, dávala se jím vodit do divadel, jež stěží chápala.

Teprve v poslední době se tato idyla poněkud pokazila. Hraje-li Jiří jen trochu déle, již si matka stěžuje, že jí to rve uši, že potom nemůže dlouho usnout. A knihy? Neřekla právě před týdnem, že jich má již příliš mnoho a že je škoda peněz za nové? Odmítá četbu, kterou pro ni vybral. Prý ji to přestalo bavit, je na to stará. Ovšem, chce tak jen zakrýt trpkou skutečnost, že již tak dobře nevidí jako před lety, ale vpravdě, nevězí za tím vším ten mizerný krčský domek?

Ano, matka s myšlenkou na možné přesídlení, naočkovanou jí Teodorem, změnila těžiště. Přestává být Jiřího, domnívá se, že patří staršímu synovi! Chce výti s vlky, s Teodorem, s Boženou, s Mickou, kteří hleděli vždy s despektem na jeho nákladné koníčky. Ano, dokonce i s Božkou, pro niž nebývala právě nadšena! Jiřího častokráte napadlo, že je matka někdy netrpělivá, že jeho známost s Adélou tak dlouho trvá. Chtěla by, aby se konečně oženil, ne však proto, aby měl také vlastní domácnost a rodinu, nýbrž aby se mohla odstěhovat do Krče!

Hnán touhou najít pro sebe nějakou útěchu, otevřel Jiří dveře do druhého pokoje, který patřil jen jemu. Tam bylo jeho království, tam bylo všechno podle jeho vlastního vkusu, tam si zařídil mládenecký kout, který ho činil mezi kolegy poněkud povýšeným. Tam nalézal vždycky oprávnění pro svou slabošskou a hodně marnivou existenci. Stěny byly pomalovány velikými a malými čtverci, modrými i duhově odstíněnými — Jiřího návrh, který předkreslil a vsugeroval malíři pokojů. Otoman u zdi byl pokryt tygrovaným přehozem, žel, Jiří nevěděl, jak je svrchovaně ohavný. Knihovna bohatě vyřezávaná byla plná knih v přepychových, polokožených vazbách, vedle ní trčel stojan, okrášlený starobylým květovaným šátkem s třásněmi, a na něm bronz, šeredná, šklebící se opice (kýč), svírající v zvířecích pařátech lidskou lebku a dívající se na ni s myslitelskou grimasou.

Jiří přistoupil ke knihovně. Odemkl ji, přejel něžně rukou pestré hřbety knih, vdechoval zápach kůže a papíru, ale uspokojení pořád ještě nepřicházelo. Přikročil k nízkému příborníku, na němž vytrvale a téměř nezvučné tančilo kyvadélko miniaturních hodin. Zahleděl se na svůdnou mořskou pannu, vztahující toužebně drobnou paži po třpytícím se zlatém jablku, znovu se přibližujícím a znovu unikajícím. Ani v této hříčce, tak milované, jíž se rád chlubíval, nenalezl, co u ní hledal — zapomenutí troufalého Teodorova útoku. Housle za hodinami ležely pokojně, vzletně, mlčenlivě v svém pouzdru.

Jiří odemkl zásuvku v psacím stole a vyňal odtamtud svou sbírku známek. Byla to jen amatérská sbírka, Jiří však na ni byl nesmírně hrdý. Vedl ji v dokonalém pořádku a neustále ji doplňoval. Usedl a začal se probírat v jejích volných listech neúčastnými prsty.

Psací stůl sám byl nádherný kus nábytku. Byl to stůl hodný básníka, černý, lesknoucí se novostí. Jiří ovšem básníkem nikdy nebyl a nikdy nebude. Také stůl byl jeho velikou pýchou. Činil ho v jeho vlastních očích větším, než skutečně byl. Hlásal jeho inteligenci a hlubokomyslnost. Byl zde vlastně jen proto, aby na něm Jiří občas — málokdy — vyřizoval korespondenci maloměšťáka, blahobytného egoisty, aby na něm sestavoval bezvýznamné dopisy bezvýznamným lidem a aby na něm pořádal své známky. Stůl tedy také malounko lhal, ale copak na světě občas trochu nelže? Člověk má v svém trampotném životě právo na kousek ušlechtilého sebeklamu!

Na stole bylo všechno pečlivě srovnáno, nebyl tam žádný bohémský nepořádek. Však také nebyl Jiří žádný tlučhuba, žádný výtržník, byl zralý muž v slušném a odpovědném postavení. Těžítko z bílého mramoru, mramorová kolébka, kalamář podobný náhrobku. Nade vším vládla oválná Adélina fotografie. Dívka se bezstarostně usmívala.

Jiří vzal fotografii do ruky a pátral v dívčiných čistých, snad až příliš čistých rysech, v jejím úsměvu. Také vlastnictví. Jeden z jeho šťastných zisků. Díval se na ni, prosil ji očima. Avšak ani ona mu nedávala, co v oné chvíli toužil mít, pocit duševní vyrovnanosti a neomezené jistoty do budoucnosti.

Uvědomil si, že s ní má schůzku až zítra. Škoda, nyní by se výborně hodilo nějak se rozptýlit. Avšak, na druhé straně, není to tak lepší? V této náladě by jí byl sotva dobrým společníkem. Má té záležitosti s bratrem plnou hlavu. Snad by neodolal a svěřil by se jí s ní. A Jiří tušil, že bude moudřejší o té věci před Adélou pomlčet.

Vstal a chvíli bezradně chodil po pokoji. Pak se náhle rozhodl. Lehl si na otoman a pečlivě se přikryl přehozem. V pokoji bylo chladno, matka nevěděla, že zůstane odpoledne doma, a nezatopila tu. Zavřel oči. Ano, tak je to správné, ležet a na nic nemyslit. Není vyloučeno, že se mu dokonce podaří trochu si zdřímnout. Když se člověk vyspí, dívá se na takové nepříjemnosti, jako byla ta dnešní, mnohem klidněji a střízlivěji.

/ 3 /

S novým ránem se Jiřímu vrátila povznesená nálada, s níž se vrátil z pohřbu tetky Viktorky. Včera se mu nepodařilo své citové zážitky náležitě vyjádřit. Výstup s Teodorem mu jeho úmysly překazil. Dnes mu padla do rukou Adéla. Před ní dá průchod svému nadšení. Seznámí ji se všemi podrobnostmi onoho zajímavého dne a pokusí se jí vyložit, co pro něho znamená ta dobrosrdečná a navzájem se milující rodina. Jiří zapomněl, že jeho snoubenka je dívka kritická a že není pranic sentimentální.

„Kdybys věděla, jak příjemné je pomyšlení, že máš na světě několik spolehlivých přátel, lidí, kteří v tebe věří! Připadal jsem si v Chrudimi jako mezi pohlaváry mocného kmene. Je zajímavé, že všichni ti lidé, ač se vzájemně různí, mají jisté společné znaky, podle kterých by je bylo lze poznat mezi ostatními. Tak, dejme tomu, oči. Většina jich má šedé, přimhouřené. Víš, v jejich pohledu je něco mírného a pravdivého. Potom nosy. Poněkud směšné a nevzhledné, ale právě tato směšnost a nevzhlednost, lišící se od bezduché krásy, činí je tak lidskými. Nedovedu si totiž ani pravou lidskost představit bez jakéhosi příměsku směšnosti. Člověk musí být trochu slabý, aby zatoužil být milován. A naopak, jen takový, který potřebuje lásku druhého, může také sám milovat.“

Seděli výjimečně zase jednou v kavárně. Adéla měla na klíně ženský obrázkový časopis a kouřila. Jen občas pohlédla němě na Jiřího.

„Ta šetrnost, s níž se všichni chovali k Jeronýmovi!“ dále kázal Jiří. „Považ, dejme tomu takový Hanke. To je, Ado, chlap jako hora, vedle Jeronýma vypadá jako obr vedle trpaslíka. Ten podivuhodný takt, s jakým veliký Hanke naslouchal řečem malého Horníka! Nebo tohle: všichni žijí přece v odlišných poměrech. Jak to už na světě bývá, jeden má málo, druhý má víc. Jeden sotva živoří při hubeném platu, druhý má slušné společenské postavení. Sešli se tam chudák vedle pána, a přece mezi nimi byla rovnost. Stesky byly pronášeny diskrétně a nikdo se nevychloubal svými vymoženostmi. Ruce všech jsou vždycky ochotné nabídnout pomoc tomu, kdo by nešťastnou náhodou počal tonout.“

„Stalo se to snad už někdy?“ zeptala se Adéla s nevinnou zvědavostí.

A tak se naskytla Jiřímu první nádherná příležitost dát své budoucí ženě k lepšímu Mildin příběh. Vyprávěl ochotně a důkladně a ona ho poslouchala nejdříve roztržitě, čím déle však o obstárlé sestřence horoval, tím více Adéla zbystřovala pozornost.

„Slyším o té Mildě od tebe poprvé. Divím se, že ses mi o ní ještě nikdy nezmínil,“ podotkla věcně.

„Já, abych tak řekl, Ado — jsem ji neviděl sedmnáct let. Můžeš si myslit, jak mi bylo milé spatřit ji zas po tak dlouhé době. Jako děti jsme byli velicí kamarádi.“

Chtěla nyní slyšet poněkud více o Mařeně Pourové. Zdála se jí přímá, statečná, sympatická.

„Och, Mařka! Musím tě s ní co nejdřív seznámit. Víš co? Půjdeme se k ní někdy na Letnou podívat. Ostatně, ona slíbila, že k nám do Nuslí některý z příštích dní přijde. Dá mi předem vědět, abych byl doma. Zařídíme to již, abyste se spolu u nás setkaly. Ona k nám přivede také Mildu.“

„Ty asi hodně stojíš o to, aby ses sešel opět s Mildou?“ řekla s úsměvem. „Ano, velice o to stojím,“ přiznával se.

Adéla chvíli přemýšlela. „Ta Milda je už na dívku hodně stará — že?“ zeptala se opatrně.

Jiří se poněkud zarděl. „To víš, není to už žádná holčička, když je jí málem čtyřicet let!“

„Nu,“ rozesmála se Adéla vesele, „pak ti ovšem už není příliš nebezpečná. Z tvého vyprávění bych si byla málem mohla myslit, že ses do ní zamiloval.“

Na Jiřího čele narostly náhle nesčíslné vrásky. Rozpačitě vytáhl kapesník a začal horlivě čistit brýle. S trpkostí si uvědomoval, že provedl hloupý kousek, když podlehl vnitřnímu nutkání a s takovým nadšením a s takovou důkladností vyprávěl Adéle o Mildě. Bylo mu, jako by byl sestřence ukřivdil, když její jméno zavlekl do tohoto prázdného kavárenského šplechtu.

„Nebo je snad ta Milda pořád ještě hezká?“ pokoušela ho dále Adéla.

Kolik je jí let a zdali je hezká — zlobně si v duchu opakoval Jiří. Jako by to bylo všechno, na čem na světě záleží. Jako by nebylo jiných hodnot než mládí a krása. Adélino sebevědomí, které se spokojilo tak jednoduchým oceněním, připadalo mu nekonečně protivné. „Ach, já už vím,“ hádala důvtipně Adéla, „ona je typ té vaší rodinné měkkosti a obětavosti, kterou tak vynášíš. Myslím, že jsem to vystihla správně. Milý hochu, bojím se, že v tomhle pojetí lidských vztahů se nikdy neshodneme. Já pro svou osobu dám vždycky přednost lehkomyslnosti a jasnému nazírání. Nemám vůbec žádné porozumění pro odříkání a strasti.“ Adéla hovořila živě a bez jakékoli útočnosti. Neměla sebemenšího úmyslu dotýkat se citů svého společníka.

Pošetilý mládenec byl však dnes v náladě brát věci vážně a dalekosáhle. Včerejší Teodorův výpad mu vězel v mozku jako trn, a byl proto náchylný k sváru. Stará nedůvěra k Adéle se v něm při jejích nerozvážných slovech vzbouřila. Začal dívce vykládat, že život není pořád jen legrační a lehký. Například manželství. Člověk v něm přece ponejvíce prožívá všední chvíle a je nutné býti druh k druhu shovívavý. Úkol ženy v manželství. Ovšem, že nezáleží jen ve vymýšlení snadných radostí. Přijdou trampoty, nemoci. Co potom v praxi s takovým životním názorem, který se koří jen zdraví a síle? Laskavost a obětavost, schopnost odříkání, to jsou ctnosti, bez nichž není možné si představit věrnou společnost dvou lidí.

Adéle se nikterak nechtělo filozofovat s takovou zdrcující vážností. S bezstarostnou odvahou počala Jiřího přednášku zesměšňovat. „No, pěkně vítám! Tak si rozhodně manželskou lásku nepředstavuji. Mazat chudáčkovi polámanému mužíčkovi záda, přikládat mu křenové placky, nebo mu dokonce dávat klystýr! Drahoušek přijde z úřadu domů otrávený, je utahaný, že se nemůže ani sehnout, nuže, ženuška klekne a rozšněruje mu střevíce a navlékne trepky. Pak si dá na klín jeho vzdychající hlavu a začne ho vískat ve vlasech. Hu — Jirko! Přece uznáš, že taková domácí idyla je dokonale pitomá! To všechno by bylo dobré nanejvýš pro takovou nějakou starožitnou Mildu!“ Adéla zřejmě přepínala, sama nevěděla, jaký běs ji vlastně žene do takových krajností. Necítila v sobě ani stín žárlivosti k ženě ani k principu.

Jiří shledal, že mu lícní svaly tuhnou a pohled chladne. Co si to děvče dovoluje? Nebyl z těch, kteří se lehce smíří s poháněním svého ideálu. Ostatně, jak se domníval, celá ta záležitost se ho týkala osobně. Jistěže mu Adéla pod rouškou žertu vyhrožuje: „Až budeme svoji, nebudu se o tebe starat, nebudu pečovat o tvé zdraví!“

Když viděla, že se mračí, bezstarostně se zasmála a v záchvatu přítulnosti se celým smějícím se tělem přimkla k jeho rameni. Pomalu a ponuře jí uhnul.

„Snad se nezlobíš?“ podivila se upřímně.

„Proč říkáš,“ zeptal se jí ostře, „že by to bylo dobré leda pro Mildu? Právě pro ni? Copak ji tak dobře znáš?“

„Ach bože,“ usmiřovala ho, „řekla jsem to jen tak. Nic zlého jsem tím nemyslila.“

Ovšem, že jí neuvěřil. Pokývl nedbale hlavou a nepromluvil již o té věci ani slova. Adéla se marně snažila překlenout roztržku veselým hovorem o všedních věcech. Jiří sice také prohodil občas nějaké slovo, nic ho však nemohlo pohnout k tomu, aby se usmál. Bylo na něm vidět, že je hluboce dotčen a že má plnou hlavu zlobných myšlenek.

„Jirko,“ navrhla mu Adéla, když viděla, že pro dnešek je s nadějí na zábavu nadobro konec, „zaplaťme a pojďme! Ty jsi dnes nějak mrzutý. Projdeme se trochu, ano? Snad se ti na čerstvém vzduchu špatná nálada vykouří z hlavy!“ Mlčky ji poslechl a vstal. Když jí u šatny pomáhal do kabátu, usmála se na něho oním milostným způsobem, který ho dosud vždycky rozjařoval. Tentokrát zůstal chladný.

Tence a zbytečně hrála u parketu hudba a se zoufalou odvahou se tam točily dva osiřelé páry.

„Nechceš si zatančit?“ napadlo Adélu, a zvedla k němu své zářivé oči.

Zavrtěl záporně hlavou s takovou určitostí, že jí zašla chuť pokoušet se dnes ještě o nějaké sblížení.

/ 4 /

Jiří tajně doufal, že se Milda přihlásí, než skončí týden, a že v neděli dojde k slibované schůzce v Nuslích. Byl zklamán, když jeho úřední hodiny v sobotu minuly a on nebyl zavolán telefonem. Ještě tu byla naděje, že najde na kuchyňském prádelníku korespondenční lístek, popsaný Mařčiným ostrým, neúhledným písmem. Lístek tam však nebyl, a tak před Jiřím ležela zbytečná, všech půvabů zbavená neděle.

Terezie Mánková dostala již dopoledne návštěvu jakési známé dámy z Hlinska, která byla v Praze na čas u příbuzných, a Jiří odjel s Adélou po obědě do Krče k Teodorovi. Předně byl jeden z těch podivuhodných slunných dnů, které jako by byly předzvěstí dalekého ještě jara — a za druhé bylo výhodné odraženému útočníkovi dokázat, že vítěz je kavalír, ochotný první nabídnout ruku k smíru.

Jiří si umínil, že se ani slovem nedotkne neblahého sporu o matku. Kdyby se snad o něm proti všemu očekávání zmínil Teodor, Jiří se mu prostě nějak vytočí. Není nad to, dát té záležitosti upadnout v zapomenutí.

Obavy Jiřího byly naprosto zbytečné. Teodora ani nenapadlo, aby se o nedávné rozepři šířil. Nebyla s ním řeč o jiném, než kam který stromek zjara zasadí, kde zřídí trávník a kde záhon. Měl na sobě rozepjatý, krátký zimníček s králičím límcem. Kalhoty úzké jako píšťaly mu obepínaly čapí nohy. Skákal po hroudách a po trávě, pobručoval si, vyměřoval a zapisoval své nápady do umatlaných papírů. V pravici se mu klikatila míra jako Perunova hromovice. Měl boty obalené bahnem, a Jiří, který chodil bezmyšlenkovitě za ním, neměl své o mnoho lepší.

Božena byla opatrnější. Držela se jen na cestičkách a dávala pozor, aby šlapala pouze po suchých místech. Student Jirka unikl zahradnickému konciliu jen tím, že simuloval učení. Choulil se v zimníku s ohrnutým límcem na poloshnilé lavičce na výsluní s několika listy hektografovaných přednášek na klíně.

Adéla, již nebavilo Teodorovo plánování a jež neměla ani nejmenší chuti následovat Jiřího do bláta a do kalužin, mohla si vybrat jen mezi společností Micčinou nebo Boženinou. Micka se však snažila zavděčit otci, oplývala bezcennými zahradnickými radami a pro Adélu neměla mnoho porozumění. Božena pletla v chůzi pro Teodora brčálově zelený svetr. Na rukou měla rukavice s důmyslně ustřiženými prsty. Dívce bylo těžké být poblíže ní a nesmát se jí do očí. Vypadala opravdu jako strašidlo. Na vršku hlavy měla posazenu Jirkovu lyžařskou čapku a přes tučné boky jí splýval místo pláště ošumělý, červený, vatovaný župan. Snad chtěla touto maškarádou dokázat, že se za svým plotem cítí dokonale doma a že jí, majitelce domu, na nikom na světě nezáleží.

„Sem do rohu by se hodila menší besídka,“ hlásal Teodor, který byl velmi rozrušen svým odpovědným úkolem. „Mohli bychom ji dát obrůst pnoucími růžemi.“

„Ano,“ tleskala Micka nadšeně, potřásajíc světlými, pudlími kadeřemi, „růže, to je přece nápad!“

Adéla se nenápadně přitočila k Jirkovi a dívala se mu zezadu do listin. Snad byl opravdu tak zahloubán do učení, že ji ani nepozoroval. Teprve když nepatrně pohnula hlavou a na jeho přednášky padl její stín, polekaně se obrátil. Sbalil spěšně své papíry a přes rty mu přeběhl úšklebek nelibosti.

„Copak, hošíčku,“ posmívala se mu Adéla, „snad se mohu aspoň podívat, co to studujete!“

„Stejně byste tomu nerozuměla,“ odsekl hrubě.

Dívka byla však na mladíkova podivínství zvyklá a ani dost málo se neurazila. Naopak, nic ji nemohlo více potěšit, než když se Jirka dopálil.

„Tak vy mě tedy máte za tak hloupou,“ smála se a vztáhla ruku po trubce listin v jeho klíně. „Ukažte přece, jaké to máte moudrosti!“

„To je matika,“ řekl nevlídně. „Prosím vás, nesahejte na to!“

„A zrovna se mi na to chce sáhnout,“ zlobila ho, jako se zlobí malé děti. Podařilo se jí zachytit pevně jeden konec svitku.

Micky jí sevřel ruku a snažil se odlepit její prsty.

„Ale, ale,“ zavrčela sevřenými zuby a nyní popadla papíry ještě druhou rukou. Nahnuta přes opěradlo lavičky, dotýkala se líčkem jeho skráně.

Odtáhl se, pokud mu to bylo možné, tím se však stala bojová pozice dívčina ještě solidnější. Trhla jednou, trhla podruhé — a Jirkovi nezbylo, než aby si na lavici klekl a obrátil se k ní čelem, chtěl-li drahocennou věc, o niž se pral, zachránit.

Na okamžik se jeden druhému dívali zblízka do očí.

„Tak co?“ řekla tiše Adéla a tváře jí planuly vyzývavostí.

„Tak co?“ opakoval po ní mnohem mírněji.

„Že to dáte sem, budu-li chtít,“ řekla výhružně.

Pustil, když to nejméně čekala. Strčil obě ruce do kapes a obrátil se k ní zády. „Tak se tedy učte za mne, když se vám chce!“ Adéla zpozorovala, že se mu zachvěl hlas.

„Abyste se nakonec nedal do pláče,“ chechtala se vítězně. „Pročpak jste se poddal? To jste silný muž?“

„Nebyl bych vám to dal,“ řekl o něco pevněji, „rozhodně bych vám to nebyl dal, kdybyste — kdybyste tak ohavně nepáchla pudrem.“

„Co? Nepáchla?“ rozčertila se. „To se vám nelíbí, vy puritáne?“

Nevěděla, proč vlastně řekla „puritáne“ — jenom to z ní tak vylítlo. Ostatně, hoch ji už neposlouchal. Zlobně si otřel zablácené boty o škrabku u dveří a zmizel v domě.

Adéla byla ponechána opět sobě samé. Chodila po výsluní jako tygřice sem a tam s Jirkovými přednáškami pod loktem a nesmírně se otravovala. Měla ještě jakousi naději, že se s Jiřím od učitelů odtrhne, až se počne šeřit. Avšak běda! Když počalo být na zahradě kdekomu zima (večerní mrazík se citelně hlásil), Teodor rozhodl, že je zkrátka domů nepustí, dokud s nimi nevypijí odpolední kávu. A po kávě byla již politická debata v proudu.

Půtky tohoto druhu nebyly mezi bratry žádnou vzácností. Teodor byl přesvědčeným a organizovaným sociálním demokratem, Jiří nepatřil k žádné straně a nehlásil se k žádnému směru. Teodor jím proto nesmírně opovrhoval. Tvrdil, že každý, kdo se vzpírá vyřešit nějak svůj poměr k současnému dění, je pouhým parazitem společnosti. Jiří, kdykoliv se mu naskytla příležitost, dobíral si Teodora pro ohebnost jeho názorů. Byl přesvědčen, že Teodor je hloupý. Domníval se o sobě, že nespoután žádnou politickou doktrínou, stojí vysoko nad vším lidským hemžením. Rád se vychloubal, že má na vše vlastní, svobodný názor. Ve skutečnosti se pramálo staral o veřejné záležitosti. Jako obstárlý mládenec se slušným platem byl značný sobec a netýral si hlavu špatným osudem těch druhých.

„Jiří, Jiří,“ upomínala dívka snoubence, zvoníc lžičkou o prázdný hrneček jako předseda schůze, volající k pořádku, „nezapomenout na návrat!“

Teodor na ni upřel vyčítavé oči. Jeho hádka s Jiřím teprve začínala být zajímavá. Jiří mu právě vrhl do tváře, že jeho strana jako jeden z pilířů měštácké vlády je úplné monstrum a že její program je dobrý jen k tomu, aby několika jednotlivcům plnil koryta.

„Ale ty jsi fašista!“ ječel Teodor, nadobro rozezlený. „Nechceš to přiznat, ale jsi jím!“

Jirka seděl na nízké stoličce u kamen, oběma rukama si držel koleno a pohupoval se, bedlivě naslouchaje rozhovoru otce se strýcem. Božena tvořila mezi sourozenci u stolu neutrální pásmo. Probírala se drátem v pletení a zkoumala hustotu jeho sítě.

U okna, na příklopu starožitného šicího stroje, podobajícího se malé domácí rakvi, rozložila Micka sešit pařížských mód. Tam bylo ještě jakžtakž vidět. Adéla učinila nad bratry komické znamení kříže a šla za děvčetem. Obracela listy, dívala se, ale sledovala poočku skupinu u stolu, vyčkávajíc, až rozhovor poněkud ustane, aby našla vhodnou příležitost k zakročení. Byla již nadobro rozmrzelá. Zívala a mračila se jako ďas. Neměla ani sebemenší porozumění pro tuto rodinnou selanku.

/ 5 /

Bylo již hodně po šesté hodině, když se Adéle konečně podařilo přinutit Jiřího, aby vstal, a násilím mu obléci zimník.

Učitelovi hosty konvenčně zdržovali, a tak loučení nemělo konce. Potáceli se všichni v jednom chumlu u dveří a mluvili jeden přes druhého. Ukázalo se, že Micka přislíbila Adéle návštěvu. Měla jí donést na ukázku sešit kreslených modelů, který neměla právě doma.

„Uvidíte, Adélo, jaké tam jsou ohromné věci,“ snažila se ji navnadit.

„Nu, jen abyste opravdu brzy přišla,“ usmívala se povýšeně Adéla.

Jirka se pletl kolem rozmlouvajících jako bludné štěně. Adéla se po něm ohlížela a ušklebovala se. Hrabala se v své příruční kabelce. Zřejmě měla ještě něco za lubem. Byla nabita zlobou a čertovstvím. Když se nic netušící student k ní neobratně přitočil, ruka ozbrojená pudřenkou se rychlostí blesku vymrštila, a než se Jirka nadál, měl dobrou polovinu obličeje zabílenou.

„Tak,“ chechtala se dívka, „to máte za to, že jste mi vyčetl pudr. Teď jím páchnete sám!“

Hoch se obrátil ke společnosti zády a neřekl ani slova. Ani nevytáhl z kapsy ruku, aby si tvář otřel.

„Jste jako paňáca,“ posmívala se mu nemilosrdně Adéla, „mohl byste nám teď zazpívat ,Oblec kazajku a nalič tváře bledé...‘ Umíte to? Umíte to — řekněte?“

Stiskl zuby a prudce zamrkal. Opět se Adéle zdálo, že zápasí s pláčem.

Micka se Adélinu šprýmu hystericky smála, ale ani Teodor, ani Božena jím nebyli příliš nadšeni. Nikdy jim nebylo po chuti, když dívka zacházela s hochem jako s psíkem ke hraní. Obzvlášť Božka byla hned celá zakaboněná. Jirka byl přece vynikající student a spolehlivý mladík, na kterého mohli být rodiče jen hrdí. Je to přímo skandál, co si ta holka k němu dovoluje!

Staří měli za svou povinnost vyprovodit hosty až na roh ulice. Muži kráčeli o kousek vpředu a pokoušeli se vyvodit nějaký rezultát z večerní rozepře. O přesídlení matky do Krče nepadlo ani jediné slovo. Božka se kolébala po Adélině boku.

„Divím se,“ vyčítala jí se špatné skrývanou nevraživostí, „že se s Jirkou při každém setkání tak kočkujete.“

„On je na mne hrozně sprostý,“ bezstarostně vysvětlovala dívka.

„Protože ho jen dráždíte,“ odsekla Božka jedovatě.

Adéla potřebovala již jen tento poslední projev nepřátelství, aby celoodpolední nuda se v ní proměnila v touhu po odvetě. To ještě ke všemu! Výčitky od této tlusté bačkory! I při matném světle hvězd bylo lze pozorovat, že je zardělá hněvem. S rozkoší rozdupávala zmrzlé kalužiny. Och, ten Jiří! To on je vinen tímto ohavným dnem, jenž vyvrcholil mateřskými výtkami!

Když s ním kráčela mrazivou nocí sama k stanici autobusu, svírajíc pevně jeho nadloktí a poskakujíc jako koza, překypovala nahromaděnou energií. Byla to, žel, energie útočná.

Jiří si spokojeně pokuřoval. Ohýnek jeho cigarety žhnul v temnu.

„Tak vidíš,“ posmívala se mu Adéla, „ty, takový propagátor rodinné lásky — a po celý večer ses jen s Teodorem hádal.“

„To byla přece jen akademická hádka,“ připomínal jí udiveně.

„No, pěkně vítám, akademická hádka!“ smála se vyzývavě. „Teodor na tebe dorážel a tys na něho hleděl, jako bys ho chtěl sníst.“

Jiří se nejapně usmíval.

„Když jsem tě viděla zapáleného až po uši a plného touhy přetrumfnout Teodora v neomalenostech, neodolala jsem, musila jsem se smát. Připomněla jsem si tvé poslední moudré kázání o tichých a sladce se zbožňujících příbuzných. Víš — to všechno byla od tebe jen prázdná slova. Rád se přeš a jsi notně nesnášenlivý. Nevěřím ti, že bys mohl najít opravdové zalíbení v jemnostech a ve vrkání.“

Jiří se počal zatvrzovat. „Co tě to, prosím tě, napadlo právě teď? Nechápu žádnou souvislost. Pouštíš se do mne pro nic za nic.“

To je dobré! Neví, jak k tomu přichází! Nechápe souvislost! Och, tehdy v kavárně po Jiřího návratu z pohřebu se Adéla až příliš zapírala. Možno říci, že se přímo zahazovala. Trpěla jeho rozmary více, než bylo slušno. Nyní se dostavila reakce. Zachtělo se jí vypořádat se s Jiřím za jeho tehdejší odmítavost.

„Toť se ví, ty jsi z těch, kteří se dají lehce okouzlit. Něco nového tě potká a již hoříš. To ti však musím říci: u muže to není zrovna úctyhodná vlastnost. A tvůj názor na příbuzné je dokonce směšně povrchní. Nejsou přece svatí. Ty nejsi svatý — a ani ta tvá Milda není svatá.“

Milda! Jiří spolkl hořkou, svárlivou slinu.

„Abych ti řekla, já vůbec nevěřím na svatoušky. Podezírám je z pokrytectví. Teodor není ovšem zrovna příjemný člověk a Božena tím míň, ale jsou to aspoň lidé z masa a kostí. Mně jsou lidé s chybami blízcí, i když jsou odporní. Dokonalí lidé — och — s těmi bych nechtěla nic mít. Ani jsem se s takovým dokonalým tvorem co živa nepotkala.“

„Každý soudí druhého podle sebe,“ řekl Jiří uraženě. „Nevěříš-li v něco, není tím ještě řečeno, že to není. A pokud se týká Mildy, vyprošuji si jednou provždy, abys ji nechala na pokoji.“

„Ale ovšem,“ pravila Adéla najednou tiše a zklamaně, „mohla jsem si to myslit. Mohla jsem si myslit, že jsi ještě nevyšel ze svého omámení. Pořád ještě bloudíš na tom druhém břehu a díváš se nepřátelsky na mne a na celou naši společnou minulost!“

A poněvadž Jiří neodpověděl, mlčeli, nevraživě, nedůvěřujíce jeden druhému. Adéla si aspoň uchovala pokojnou a jen poněkud zarmoucenou tvář, Jiří se však posupně mračil celou cestu, v autobuse i později v tramvaji.

/ 6 /

Mánek byl z těch mužů, kteří nedovedou zakrýt, potkalo-li je něco nepříjemného. Každý mu jeho rozmrzelost snadno poznal na nose. A několik nepříjemností za sebou, to bylo na Jiřího příliš! Kolegové v úřadě znali dobře jeho soukromé záležitosti. Snadno vytušili, že příčinou jeho nespokojenosti je nějaký spor s Adélou.

Žid Amšlberg, jehož sestrou Jiří kdysi pohrdl, byl z nejjedovatějších posměváčků a se zvláštní oblibou si o něho brousil vtip.

„Tak bych řekl,“ posmíval se mu, když viděl, jak netečně a zamračeně u pokladny vyřizuje zákazníky, „že jsi včera od své žáby nedostal hubičku.“

„Že se ti chce žvanit,“ odbýval ho Jiří unaveně.

„Nu, podívejte se na něho,“ upozorňoval Amšlberg ostatní, „nevypadá dnes jako kmán, který dostal od kuchařky kvinde? Víš, Jirko, my s tebou cítíme, my tě chápeme. Je to zatracený případ, mít za nevěstu takové hezké kotě! Ženské mají divné spády, není jim co věřit. Kdoví, co provádí za tvými zády? Ty jsi přece jen už starý a vážný pán. Jistěže má Adélka do rezervy někoho mladšího. Já být na tvém místě, zjednal bych si na ni detektiva. Nebo, co by bylo ještě lepší, vodil bych ji s sebou do kanceláře.“

Marně se tvářil Jiří, jako by neposlouchal. Žid ho nepřestával znepokojovat. „Copak teď ti je ještě hej! Je dosti chytrá, aby si to s tebou nadobro nerozházela. Až tě však konečně opravdu uloví, až si tě odtáhne do kostela nebo na radnici, pak to bude teprv, člověče, dřina uhlídat si ji! A nejen uhlídat, ale ovládnout! Mladé ženušky je nutno držet pěkně na šňůrce, nebo se muži vymknou z ruky, a pak aby byl, chudák, po celý život otrokem!“

Amšlberg ani netušil, že ťal do živého. Jiří byl opravdu plný rozporů tohoto druhu. Nestalo se tak poprvé, tentokrát však, plný mírumilovných a pokojných vzorů, jež odpozoroval na pohřbu, trpěl jimi mnohem bolestněji.

Egoista se v něm tetelil všemožnými obavami. Když již teď dává Adéla najevo opovrhování všemi hodnotami pro manželství tak důležitými, jaké to bude potom? To s hlídáním a s prováděním povedených kousků za zády byl ovšem nesmysl, pouhá mstivá jízlivost chlapíka, jemuž se nepodařil obchodní tah, byly tu však jiné věci než takzvaná manželská čest, stejně vážné a mnohem hůře ohrožené. Na prvním místě domácí klid a mír. Pořád se jen přít, pořád bojovat a zase se smiřovat — to je přinejmenším unavující. Nehledě ani na to, jak to vyčerpává a zbavuje veškeré radosti ze života. Jiří vzpomínal domácnosti svých rodičů. Otec byl někdy divný pavouk, vynalézavý ve vyrábění všelijakých výstupů, a nesmírný puntičkář. Jak podivuhodně se chovala matka, aby udržela dobrou shodu! Vzala si to za životní úkol a dostála mu v naprosté pokoře, ač měla tělesné i duševní fondy, s jejichž pomocí by byla mohla prosadit mnohé ze svých požadavků. Jí však záleželo jen na tom, aby společný zájem, rodina, neutrpěl. Rodině obětovala všechnu sílu i hrdost, bylo-li toho zapotřebí.

A Adéla! Bylo až k smíchu, jak je něčeho podobného vzdálena! Ne, ta by nikdy nestrpěla od Jiřího sebemenší nespravedlnost. Jen jeden chybný krok — a již by byl oheň na střeše! Nakonec aby on sám, Jiří, vzal na sebe tuto úlohu, ryze ženskou, trpnou úlohu. Ho ho! To tedy zase ne! Byl dospělý muž, měl zkušenosti a nemalý rozhled, ušlechtilé záliby, a nebyl hloupý! Byl o mnoho let starší. Ne, neožení se tak, aby byl sobě i jiným pro smích, aby jím žena pohrdala, aby byl pouhým pážetem své dámy!

Jiří ovšem přepínal, ale jemu se neskonale chtělo přepínat. Bloudil, ale bloudění mu bylo příjemné. Umělý hněv ho utvrzoval v opozici. To by tak hrálo, již nyní trpět její dětinské výpady na příbuzné, nevyjímaje matku a bratra, na systém lásky a oddanosti, ba i na vlastní povahu! Ano, ona se odvážila kritizovat jeho povahu! Je prý hádavý a směšný! Ne, to jí tak lehce neodpustí. Donutí ji k tomu, aby poznala, jak nepřípustně se chovala. Až zažije trpkost porážky, snad pochopí, že je to on, Jiří, který bude v budoucnosti řídit a vládnout! V tom měl Amšlberg pravdu, když mluvil o mladých ženách a o nezbytných otěžích!

Prozatím se Jiří neustanovil na jiném, než že se bude tak dlouho tvářit chladně a odmítavě, až Adéla vystihne, že je její povinností omluvit se mu.

Když dívka spatřila, s jakým kamenným obličejem jí kráčí Jiří vstříc, rázem poznala, na čem je. Nepřišla na schůzku s žádnými výchovnými úmysly jako Jiří, nečekala od něho, že se jí bude za něco omlouvat, neboť její žízeň po odvetě byla celkem ukojena, byla však také vzdálena jakékoli kajícnosti. Na okamžik zaváhala, neměla-li by se mu upřímně vysmát do očí, potom však u ní přišly k slovu zbytky starého vzdoru. Když se chceš zlobit, zlob se! Uvidíme, jak dlouho to vydržíš. Byla ochotná k určitým ústupkům, příčilo se jí však začínat s doprošováním.

Ke všemu Jiří napsal před schůzkou Jeronýmovi slíbené pozvání pro Slávka a Adéla si povšimla adresy, když před ní házel dopis do poštovní schránky. Bylo jí divné, proč Jiří bratranci píše, když se s ním přece nedávno viděl, ptát se však po příčině nechtěla. Domnívala se, že se s psaním vytasil jen proto, aby jí provokativně připomněl své dobré styky s chrudimským příbuzenstvem.

Chodili, málomluvní, ulicemi. Jiří jako by neustále něco hledal hůlkou mezi dlažbou chodníku. Zlobně si popískával. Adéla se zastavila před klenotnickým krámem, ale on jí prudce trhl a táhl ji dál. Vždycky se mu protivily klenotnické výklady. Ještě nikdy však před ní nedal svou nelibost najevo tak hrubým způsobem.

Zúmyslně se zastavila u jiného výkladu. „Pohleď, Jiří,“ ukazovala mu s líčenou nevinností, „jaké to jsou krásné pletené šatečky! Hnědá a zelená, to jsou barvy, které se mi líbí.“

Podíval se tím směrem jen proto, aby se utvrdil v špatném mínění o ní. Jak by ne! Šatečky! Nemyslí na nic jiného než na parádu. Je tak tupá, že mou špatnou náladu ani nepozoruje? Nebo ji tak málo zajímá, jsem-li vedle ní spokojen či nespokojen? Nebo je tak neuvěřitelně zlomyslná?

Adéla si byla velmi dobře vědoma, že ho dopaluje. Uvázla znovu, tentokrát u výkladu s obuví. Důvěrně stiskla jeho loket. „Jak se ti líbí tamhlety střevíčky?“ zeptala se s přemrštěnou líbezností. „Já pro svou osobu dávám přednost těm, které dělají krátkou špičku!“

Jak se ti líbí hadí střevíčky — opičil se po ní v duchu. Jak mi bude to nebo ono slušet? To jediné je pro ni důležité. Její růž na rty, její voňavka, její pleť. A Milda... Náhle před sebou s podivuhodnou jasností viděl šedé, poněkud přimhouřené oči, oddaný mírný úsměv, hubené ručky, vždy ochotné k potěše a k laskání.

/ 7 /

Roztržka mezi nimi rostla. Nabývala vážnějších a vážnějších obrysů.

Adéla obstarala matce vzkaz u známé dámy na Starém Městě a vracela se loudavě kolem desáté hodiny dopolední po Karlově mostě. Když přešla Malostranské náměstí a blížila se nároží své ulice, div nevrazila do krčského Jirky. Šel zahloubán, se sklopenou hlavou, s kloboukem do čela a s aktovkou pod paží. Podobal se snové mátoze v té husté, protivné zimní mlze.

„Jirko!“ vykřikla překvapeně. „Co vy tu, člověče, děláte?“ Bylo to poprvé, co se s hochem setkala v těchto končinách.

Nejdříve byl velmi popleten. Koktal a zatvrzele hleděl k zemi. Hrabal podpatkem v chodníku jako netrpělivý koník. Nechtělo prý se mu do přednášek, a tak ho napadlo, aby se podíval na. Hrad. „Mám moc rád podívanou na Prahu,“ ujišťoval ji, silně se zardívaje.

„A co jste tam, prosím vás, v té mlze viděl?“ smála se.

„To je právě to — šel jsem tam, ale pro mlhu se vracím.“ Na okamžik váhal, potom řekl prosebně, nedívaje se jí do očí: „Nemáte-li zrovna nic na práci, mohla byste se se mnou trochu projít!“

Spíše by se byla nadála, že se jí vytrhne s nějakou dětinskou hrubostí. „No ne,“ podivila se, „jak vy jste dnes galantní! Podle všeho se už na mne nezlobíte?“

Neslyšel asi zrovna rád její otázku, která mu připomněla neděli, a zamračil se.

„Tak dobře, Jiříčku,“ řekla chvatně dívka, „jsem ráda. Na nějaké dlouhé toulání sic nemám právě čas, ale chcete-li, malý kousek se s vámi vrátím.“

Tvář se mu poněkud vyjasnila. Přes rty přešlo dokonce něco podobného úsměvu. Patrně byl dívčiným svolením příjemně překvapen. Čekal spíše, že bude odmítnut.

„Tak tedy spolu půjdeme na rande,“ řekla Adéla s líbezným úsměvem, zavěšujíc se do jeho ramen. Chtěla mu něčím vynahradit nedělní trýznění.

Motali se úzkými uličkami ke Kampě. Procházeli se bez cíle podle Vltavy. Jirka se horlivě snažil být své společnici příjemný. Vykládal jí o svých profesorech, o přednáškách, o lopotě kolokvií a o znamenité akademické svobodě. Uměl docela zábavně popisovat lidi a vyprávět žertovné příběhy.

Adéla ho ze strany pozorovala. Ne, hezký ten chlapec rozhodně nebyl. Měl Božčin široký, bezvýrazný obličej, bezbarvou pleť, odstálé uši. Každé usmání odhalovalo dva nepěkné hlodavé řezáky. Byl na mladého muže příliš malý a lýtka měl zaoblená. Jeho komickým zvykem bylo, že si neustále mnul ruce. Adéla konstatovala, že se podobá velikonočnímu vajíčku.

„Možná, že vás mé žvanění vůbec nebaví,“ polekal se Jirka jejího zpytavého pohledu.

Musila ho chlácholit a ujišťovat, že vypráví velmi zajímavě. Byl však pořád ještě nedůvěřivý. Aby ho získala, přitiskla se úže k jeho rameni. Účinek této prosté lichotky byl okamžitý.

„Víte,“ svěřoval se jí polohlasem, „že mě mé studium vůbec netěší?“

„Ale, prosím vás,“ žasla Adéla, „to snad říkáte jen tak! Vždyť vy se přece výborně učíte!“

„Pro mne by byla spíš univerzita,“ ujišťoval ji vážně. „Bohužel, vystudoval jsem reálku. Budu strojním inženýrem. Mnohem raději bych však byl lékařem.“

„Všichni mladí hoši si představují bůhvíco vznešeného v lékařství,“ přela se s ním. „Je to přece řemeslo jako každé jiné. Vy jste zkrátka idealista!“

„Oh, nemyslete si, že mě láká ctihodnost toho povolání,“ rozohnil se. „Já vám to tedy řeknu — ale pamatujte si, jenom vám! Nikomu jsem se s tím ještě nesvěřil. Mohu si být jistý, že toho proti mně nikdy nepoužijete?“

„Ale to se rozumí, Jirko, nemáte mě přece za tak zrádnou!“

„Lékař může být pouhým obchodníkem, může však také dělat mnoho dobrodiní. Nemyslím dobrodiní za peníze, ale zadarmo. Víte, já bych si to představoval asi tak: léčit chudé lidi a pomáhat jim a zůstat stejně chudý jako oni. Takový lékař, který začne s praxí někde na periférii, poblíž takové barákové kolonie, může vykonat opravdu krásné věci!“

„Aha,“ hádala zklamaně Adéla, „vy jste socialista jako tatínek!“

Zastavili se u zábradlí nad řekou a dívali se, jak malátně se valí špinavé, sněhové vlny. Na protějším břehu bylo vidět jen matné kontury budov.

„Jako tatínek!“ horšil se Jirka. „Co si o mně myslíte?“

„Vám se nelíbí tatínkovy všelidské názory?“ pokoušela ho Adéla. Dělalo jí dobře, trochu se otříti o Teodora.

„Cha — tatínkův socialismus!“ ošklíbal se opovržlivě. „To není vůbec žádný socialismus. Víte, slečno, v co já jedině věřím?

„Dám se poddat,“ smála se dívka. Ve skutečnosti nebyla ani dost málo nadšená, že se rozhovor dostal na politické pole.

„V komunismus!“ řekl chlapec hrdě.

„Ach bože,“ polekala se Adéla se znatelným posměchem. Aby svůj úlek zdůraznila, poněkud se od něho odtáhla. Ohrnul pyšně rty. Zřejmě mu zalichotilo její zdánlivé zděšení.

„Jak vidím,“ řekl dotčeně, „jste také z těch, kteří té věci nerozumějí.“

„Nikdy se nechlubím, že všemu rozumím,“ uhýbala mu vesele.

„To, co jste slyšela v neděli od otce a od strýce, byly vesměs jen pusté novinářské žvásty.“ Jirka hodil do hry opět jeden drahocenný trumf.

„A odkud máte vy svou moudrost?“ pravila omrzele. „Zase jen z novin.“ Umínila si, že se stůj co stůj vzepře repríze nedělního odpoledne.

„To není pravda,“ ohrazoval se bouřlivě. „Já jsem k té víře došel sám. Přemýšlel jsem!“ Vypjal prsa a byl si sebou náhle nesmírně jistý. Vyprávěl, že každý člověk, který dospěl věku rozumu, je povinen si předložit zásadní otázku, je-li spokojen se světem, jaký je, a s jeho zřízením. A jakmile si na tu otázku odpoví záporně, musí si ujasnit, jak by si ten svět podle svého představoval. A potom musí jít za svou představou mužně a navzdory všem překážkám.

„A jak byste si ten svět vlastně představoval?“ zeptala se ho, dosud pramálo zaujata.

„Aby v něm byla spravedlnost pro všechny,“ horlil upřímně, „aby byl každý zajištěn před nemocí a stářím, aby každý bez rozdílu pohlaví pracoval a za svou práci byl řádně odměňován. Aby si všechny práce byly rovny a aby všichni lidé měli stejné právo na odpočinek a na vzdělání. Soukromé vlastnictví, kastovnictví a náboženské bludy musí nadobro zmizet a lidé musí být vychováváni k lásce k společnému dílu a nikoliv k lásce k pohodlí a lenošení.“

„Aby každý pracoval bez rozdílu pohlaví!“ Adéla si vybrala z Jirkova kréda jen ten jediný zábavný bod. „Vy si tedy myslíte, že ženy v domácnosti nepracují?“

„Já si pro budoucnost nepředstavuji vůbec žádné měšťácké domácnosti,“ řekl prudce.

„Ale vždyť i v sovětském Rusku zakládají ženy a muži rodiny,“ posmívala se mu.

„Já jsem zásadně — proti rodině. Děti patří budoucnosti, je tudíž povinností státu, aby o ně pečoval školenými vychovateli. Vychovávání v soukromých domácnostech je paušálně špatné.“

„To se tedy vůbec nemíníte ženit?“ hádala Adéla.

„Ne, nikdy se neožením,“ řekl pevně.

„Ach, Jirko,“ povzdechla, „vy jste přece jen ještě dítě!“ Ovinula chlapci ruku přátelsky okolo ramen. Připadal jí nesmírně komický a dojemný se svými bouřlivými názory a pošetilými předsevzetími. Přes všechnu nesmyslnost jeho odvážných řečí cítila se pojednou velmi dobře v jeho společnosti. Konečně po tolika dnech zase někdo, kdo důvěřuje a chce, aby mu bylo důvěřováno. Konečně někdo nadšený, neomrzelý, tvárný, schopný citu! Kdežto jeho strýc Jiří? Její Jiří? V poslední době musila být neustále ve střehu proti sobecké sentimentalitě toho pedanta. Jiřímu nebylo ovšem devatenáct let. Bylo to přece tak příjemné mít vedle sebe někoho, komu bylo teprve devatenáct let!

Jak byl skloněn nad zábradlím, strčila mu laškovně prst za límec kabátu. Schoulil se jako laskané ptáče. „Vždycky mě mrzelo, že jste se mnou jednala jako s dítětem,“ svěřoval se jí upřímně.

„To by vás, Jirko, nemusilo zrovna mrzet. Já vám tedy něco řeknu: mám vás docela ráda.“ Myslila si: jak se to hezky vyslovuje, mám vás ráda! Pro Jiřího ta věta již dávno pozbyla významu. A konečně — když se to tak vezme — Jirkovy názory nejsou tak zcela prosty podkladu. Co je to láska — a co je sňatek?

Student ztichl a odvrátil hlavu. Vida — myslila si Adéla — má to pro něho přece nějakou cenu. A pak ji náhle napadlo: vždyť on je opravdu dojat! Ovšem, je to ještě jelimánek. Snadno se vzruší. Ne, není to dobře, takhle ho vzrušovat!

„Právě tak se to říká dětem na ,dobrou noc‘, aby dobře spaly,“ vyrazil ze sebe konečně.

Ale vždyť je to hloupost, uvažovala Adéla. Jsem přepjatá. Ten chlapec je spíše drsný než citový. Je to klacek. Neuškodí mu malá lekce v něžnosti. Ke mně se choval většinou hrubě. Nebyla to však hrubost jen na povrchu? Sebeobrana před zanícením nebo něco takového?

Točil pomalu hlavu k její ruce, která mu spočívala na rameni. Něco měkkého se jí chvělo na rukavičce. Ucítila vlhké, nesmělé dotknutí v místech, kde pod rukávem začínala holá kůže.

Vyškubla se mu prudce. „Co to děláte?“ vyjekla poplašeně.

Rázem stál proti ní čelem, mračil se jako ďas, oči mu nepřátelsky svítily. „Nu bože, co bych dělal?“ řekl neurvale. „Zimou mi zvlhl nos. Otíral jsem si jej, to je to celé.“

Rozhořčila se. „Fuj, Jirko! Že se nestydíte!“ Pak se však dala do nehorázného smíchu. Smála se, až se prohýbala. Smála se, až se zapotácela. Musila se opřít zády o zábradlí. „No víte!“ To tam bylo lehké, bolestné kouzlo. Jak člověk podléhá vlastním představám! Už i ona by byla začala být romantická. Tohle byla znamenitá lekce — ale pro ni. Jak si jen mohla myslit, že by tento Jirka byl něčeho podobného schopen!

A pak ho táhla se smíchem zpátky do ulic. Seznala, že s ním strávila již příliš mnoho času a že ji začaly od toho dlouhého stání zábst nohy v tenkých střevíčkách.

/ 8 /

Adéla doporučovala Jiřímu, aby spolu jeli v neděli do hor na lyže, ale Jiří se vymlouval, že nikde není pořádný sníh a že je sychravo a na hřebenech prý dokonce prší. Ve skutečnosti si od neděle opět sliboval Mildinu návštěvu.

Když toužebná zpráva od Mařeny Pourové nedošla ani do pátku odpoledne, byl velmi rozmrzen. Neodolal a pohovořil si o té věci s matkou.

„Vidíš? Sliby — chyby. Abych ti řekl pravdu, myslil jsem, že stojí za víc. Závazkům se má dostávat. Slušní lidé to tak dělají.“ Byl úmyslně hrubě nespravedlivý a vyjadřoval se urážlivě.

„Možná, že jí do toho něco přišlo,“ hájila stařena svou neteř vřele. „Třeba se roznemohla. Nesuď, když nevíš. Vždyť tomu není tak dávno, co jsme přijeli z pohřbu. Neslíbila nám nic přesného. Ostatně — proč jí tedy sám nezatelefonuješ? Nevídáno, máš telefon u ruky. Víš snad, kde ji máš hledat!“

V Jiřím se bouřila hrdost, že by měl upomínat Mildu o slib, který pokládal za svatý, ale jeho touha po ní byla větší než samolibost. V sobotu dopoledne vzal do ruky telefonní seznam a zavolal si číslo její kanceláře.

„Haló!“ volal do sluchátka, opatrně se rozhlížeje, zda ho někdo neposlouchá, „nemohl bych, prosím, mluvit se slečnou Křížovou?“ Lhostejný hlas mu stroze odpověděl, že ji ihned zavolá. Vida, nebyla tedy nemocná!

Něco dýchlo do aparátu tichým, pokojným hláskem.

„Milda?“ zeptal se radostně Mánek. Rázem ztratil svou špatnou náladu. „Tady Jiří. Nu, ty jsi mi pěkná,“ pravil vyčítavě, ale vesele, „tak jsme si to přece nesjednali! Vždyť ty, Mildo, dobře víš, jak upřímně jsme tě zvali!“

„Jiříčku,“ omlouvala se mu dívka, „nezlob se, nejsem tím vinna!“ Vysvětlovala mu, že minulou neděli přijela z Mělníka Jitka, a tak se prý všechny tři sebraly a šly do cukrárny a potom do biografu. Mají vždycky takové směšné spády, když se jednou za čas sejdou. A na zítřek je pozvána k tetě Miladě. Ona má v Národním divadle předplacení, a když má v lóži volné sedadlo, bere ji někdy s sebou. Jako vždycky v takových případech, musí jít k tetě již odpoledne.

„Tak snad tedy příští neděli?“

Bohužel, ani to mu nemohla Milda zcela najisto přislíbit. Týden je dlouhý, a kdoví, co se do té doby může přihodit? „Ale ubezpečuji tě, Jiříčku, že přijdu určitě v první volné neděli, která se mi naskytne, a včas ti o tom podám zprávu.“

Jiří se pokoušel sestřenku přemluvit. „A co kdybys šla tentokrát k tetě až kvečeru? Až se rozhodneš odejít, nebudeme tě zdržovat, když přece víme, že máš vážnou příčinu.“

„Ne, ne, Jiříčku, to nejde. Vím, jak špatně se z návštěv odchází. Bude moudřejší, když to odložíme na takový den, kdy nebudu mít důvod k tomu, abych od vás utíkala.“ Mildin hlas zněl již poněkud netrpělivě.

Přesto se snažil Jiří rozmluvu protáhnout. „Nakonec to není ani teta, s níž máš tu nutnou schůzku, ale nějaký pán v příslušných letech s vážnými úmysly?“ Pokoušel se ovšem jen o žert.

„Na shledanou, Jiříčku, musím už po svém,“ přerušila ho chladně. „Vyřiď tetičce mé pozdravy a ať odpustí, že na sebe dávám tak dlouho čekat.“

Položil sluchátko a rozpačitě si prohrábl kudrny. Tak tedy — dostal košem. Možná, že nepřijde ani za týden. Míní vůbec kdy přijít? Hořkost mu stoupala do hrdla. Nejdřív ani nevěděl, co ho tak rozladilo. Pak mu svitlo: proč tak náhle přeťala rozmluvu, když se jí zmínil o tom domnělém pánovi?

Rozmlouval se zákazníky, vyplácel bankovky, zapisoval výplaty do pokladního deníku, a přitom si stále jasněji uvědomoval: Je to docela možné; dokonce to je i podobné pravdě! Je nyní zcela volná. Zbavila se svých dobrovolných břemen. Je to sice již starší, ale slušně vypadající dívka. Naskytla se jí příležitost. Snad opravdu myslí na vdavky!

Dosud ho ani nenapadlo, aby ji z něčeho podobného podezíral. Vždyť se Mařena Pourová ani slůvkem o žádném nápadníku nezmínila! Byla však Mařena povinna o tom vyprávět? A věděla vůbec něco? Milda není rozhodně z těch sdílných.

Toho večera šel Jiří s Adélou do kina. Byl předváděn film o dvou lidech, kteří se v raném mládí milovali. Dívka se však provdá a bývalý milenec se stane vrahem jejího manžela. Ve vězení sní kriminálník, odsouzený na doživotí, o tom, jak by to bylo asi vypadalo, kdyby byla jeho láska k dívce došla splnění. Zdá se mu, že spolu žijí šťastný život, blaženou symfonii věrných srdcí, nekončící procitnutím.

Již od samého počátku představení připadalo Jiřímu, že před sebou na plátně vidí Mildu. Ne dnešní, korektní, tichou Mildu, ale jakousi dávnou, veselou, bezstarostnou. A on, Jiří, byl oním mužem, který svůj život žalostně zpackal a snil nyní divukrásný, beznadějný sen. Nesešel se nikdy s Adélou a neměl k žádné ženě závazky. Milda mu přišla do cesty mnohem dříve, než Jitka byla zajištěna a než Vlasta dostudovala. Jiří se stal jejím věrným přítelem a pomocníkem. Podivuhodně si spolu rozuměli. Jejich vzájemný poměr nezáležel v pouhé zamilovanosti. Byl to vzácný poměr dvou spolehlivých srdcí. Bylo zcela jasné, jak to dopadne, až se Jitka provdá a Vlasta s pomocí Jeronýmovou dostane své první učitelské místo.

„Bylo to moc smutné,“ bručela Adéla, když vycházeli z biografu. „Nemám ani trochu ráda takové zarmucující filmy. Sen není náhradou za skutečnost. Kdyby se stalo to a nikoliv ono — to je dobré jen pro bláhovce. Ráda bych věděla, koho může bavit taková marná melancholie.“

„Kdoví? Snad přece jen někoho baví,“ ironizoval ji Jiří.

„Vidím,“ odsekla mu hořce, „například zrovna tebe to naladilo sladkobolně.“

„Když se již něco nenapravitelného stane,“ vysvětloval jí chladně, „co jiného pak člověku zbývá, než aby si ulehčil iluzí své doživotní vězení? Snít není tak směšné, jak si myslíš. Někdy žije člověk mnohem krásněji v svých představách než ve skutečnosti.“

„Nikdy jsem nesnila, Jiří,“ pravila Adéla drsně. „Často jsem se na něco těšila, ale vždycky jen tehdy, bylo-li to splnitelné. A když se mi něco nepodařilo, pustila jsem to zkrátka z hlavy. Vždycky jsem si dovedla najít nějakou náhradu.“

Jiří se na ni ostře zadíval. Znělo mu to jako pohrůžka.

/ 9 /

Adéla ještě ležela, když jí Fany přinesla dopis. Byl to dopis velmi těžký, jehož adresa byla napsána rukou Adéle nepovědomou. Zvědavě roztrhla obálku. Obsahovala osm krasopisně vyplněných stran.

„Slečno!“ (Přísné, vážné, rezolutní — myslila si Adéla.) „Začátek mého dopisu se Vám bude zdát banální, nechci však kličkovati, chci být zoufale upřímný. Znám Vás již dávno, jsem Vámi okouzlen, miluji Vás a Vy o tom nevíte. Užil jsem slov, jichž bylo nesčíslněkrát použito a zneužito, slov ukřižovaných, slov zablácených. V dopise však, žel, nelze mluviti akordy. Přílišná plachost by se Vám znechutila. Opatrnost v hledání výrazů by Vás učinila nedůvěřivou. Jsou případy, kdy opravdu nemáme na vybranou.“

Adéla dosud nerozuměla. Nevěděla, nejde-li snad o pustý žert nebo o nepochopitelnou drzost.

„Nemíním se o Vás ucházeti. Nepíši Vám proto, abych ve Vás získal ženu nebo milenku. Má láska nemá být nikdy opětována, nikdy mě nebudete znáti. Nevězí za tím romantika ani nějaké nečisté tajemství. Jsem muž, který má závazky. Nezáleží na tom, jaké to jsou závazky. Nejsem ani příliš mlád, ani příliš stár. Možná, že jsem krásný, možná, že jsem ubožák s tělesnou vadou. Nic z toho není důležité. Má láska není z tohoto světa.“

Jeho láska není z tohoto světa! Adéle blýsklo v očích ironické světélko.

„Toužiti a míti jsou pojmy navzájem se potírající. Dosažením nezačíná štěstí. Byli milenci, kteří se milovali až k smrti, a přece se zradili, jsou takoví, kteří se objímají, neuvažujíce o budoucnosti a netušíce, že jednou zas půjdou každý za jinou lživou písní. Narozením se začíná smrt, splněná touha jest prvním krokem k vzájemnému omrzení.

Jsem okouzlen motýlem, rozvírajícím na květině svá nádherná křídla, těkavostí a lehkomyslností jeho vzdušných cest, a přece jsem se nikdy nepokoušel sestaviti si sbírku motýlů. Uchvacuje mě veliké, moudré, trpělivé oko koně, jeho měkké, důvěřivé nozdry, ale nikdy jsem nepocítil touhu sednouti na něho a zatnouti mu do boku ostruhu. Odpovězte si sama na tuto prostou otázku: Kdo žije z krásy, ten, který ji chápe, nebo ten, který si ji přivlastnil?

Jste krásná, ale Váš obraz, vtištěný do tvárné hlubiny mého nitra, není podobiznou ženy s hebkou pletí, oblečené do pěkných šatů. Tam jest živý stín ženy statečné a veselé, nikdy nepodléhající tesklivosti. Vy — to není přelud složený z třiadvacíti šťastných let, ale princip síly a veselosti, nezdolnosti a neskonalé šlechetnosti.“

Adéla spěšně prolétla ještě dva listy, plné podobných nejasností a víceméně podařeného patosu, a četla pozorněji až zas poslední dvě stránky. Byla nesmírně zvědavá na pointu dopisu. Věděla, že se k důkladnějšímu studiu později vrátí.

„Nejen že mě nebudete znáti, nebudete ani odpovídati na mé dopisy. K mému dokonalému štěstí naprosto postačí, dovolíte-li mi, abych Vám posílal své. Jakmile dáte souhlas k této zvláštní korespondenci, budou Vám mé projevy docházeti s krutou pravidelností. Jistěže jste pochopila dobře: žádné závazky z Vaší strany, a všechny povinnosti a muka pro mne. Není pro Vás nebezpečí, že bych někdy prozradil své inkognito a za svou nezištnou lásku si žádal odměny. Vím, že jste zasnoubena a že máte před sňatkem, znám dobře i muže, kterého milujete — a nemíním Vám státi v cestě.

Váš souhlas bude záležeti v tomto: v neděli dopoledne, přesně o půl dvanácté, přejdete asi třikrát podloubím od Karmelitské ulice až k rohu Mostecké. Budu dobře ukryt za jedněmi dveřmi, nebo za nárožím, nebo snad budu mezi chodci. Nechcete-li přijímat mé dopisy, dopisy muže, který Vás miluje celou duší, nechoďte v ona místa v určenou hodinu. Chtěla-li byste tam přijít jen proto, abyste z mých dopisů měla laciné potěšení, prosím Vás úpěnlivě: nechoďte tam! Má duše si míní trhati jedno za druhým svá bílá pera a klásti Vám je k nohám. Není ani možné, abyste byla tak krutá a chtěla si udělat z těch zakrvácených, hebkých per vějíř do taneční zábavy!

Chcete-li však hlubokou příchylnost odměniti andělským svolením, přijďte určitě a učiňte, jak jsem napsal!“ (Jak biblické!) „V neděli, až odbije půl dvanáctá na mikulášské věži, procházejte se v známých Vám místech sama, s přítelkyní nebo s přítelem. Bylo by však naprosto zbytečné, kdybyste se pokoušela odhaliti mé tajemství. Nikdy se Vám to nepodaří!

Nikdy se Vám to nepodaří — praví Vám ten, od něhož slovo nikdy zní právě tak tragicky jako miluji!

P.....n.“

Adéla opřela hlavu o loket a zamyslila se. P.....n! Může to být příjmení, křestní jméno, značka — nebo to nemusí být nic. Zkusmo žvatlala několik jmen — avšak ne, touto cestou tak jako tak nedojde k cíli. Raději toho nechá. Písmo? Nu, písmo je dojista pěkné a pravidelné, písmo muže, který dobře prospíval ve volných tazích. Nejspíš tedy obchodní akademik. Ještě je tu však něco! Chvatně se podívala na poštovní razítko. Nu ovšem, mohla si to myslit — Malá Strana! Opět zklamání. Na Malé Straně, kde má tolik známých i poloznámých, jí bude těžko hledat zamilovaného seladóna.

Nevězí prý za tím žádná romantika. A co jiného prozrazuje posledních několik odstavců než bohapustou romantiku? A k tomu ještě velice zelenou. Má přejít po Malostranském náměstí, aby tak dala najevo, že svoluje k dopisování. Že není ani příliš mladý, ani příliš starý? Pff — ty komedie ukazují na holobrádka. A přece! Těch básnických obratů, jimiž se psaní hemží! Toho rozvážného filozofování! Odpor k vlastnění krásy... Na okamžik jí zatanul na mysli krčský Jirka. Avšak ne — to není prostě možné! Předně ten sloh — písmo — všechny podrobnosti plánu! Jde asi o jiného blázínka, který si trochu tyká s múzami. Poněkud se zarazila. Cožpak je opravdu již tak stará, tak zralá k vdávání, že počíná probouzet vášně mladíků, stonajících pubertou?

Nejmoudřejší ze všeho je trpělivě čekat na nedělní ráno. Ten tajemný přece nemůže být tak dobře schován, když obchody jsou zavřeny! Pod podloubím je vinárna, o kousek výše hospoda — lze nahlédnout tam i onam, záleží jen na tom, aby pomocník při této akci, průvodce, za něco stál. Bude-li se nezištný nápadník procházet mezi lidmi, troufá se mu Adéla poznat na nose jeho horečné očekávání. A záclony v oknech se hýbou, prchá-li od nich člověk, přistižený při pozorování. Nu tak, to by tedy bylo rozhodnuto, na tu nedělní schůzku s duchem Adéla půjde. Ovšem, půjde tam jen z čiré zvědavosti, zdali se abstraktní milenec prozradí, a také trochu navzdory jeho úpěnlivému varování, aby měla pro několik příštích týdnů zajištěnou nějakou švandu. Nyní ještě jednu otázku: řekne o tom Jiřímu?

Ještě když se strojila, uvažovala, vraštíc čelo: „Mám o tom říci Jiřímu?“ Pak si uvědomila, jaký je ten člověk v poslední době protivný pedant. Každá hloupost je mu záminkou k tyranizování. Není schůzky, aby se při ní nechoval kousavě nebo nadutě. Svár s ním stíhá svár. Ne, neřekne Jiřímu o dopise nic, alespoň ne v dohledné době, byla by blázen. Tropil by si z ní žerty, nebo by jí vyčítal tu nevinnou zábavu.

/ 10 /

Jiří dostal od Jeronýma dopis plný díků. Na tak šlechetnou nabídku nemohl ovšem odpovědět jinak, než odpovídá: „Souhlasím s největší radostí a obdivuji se Tvému taktu, s jakým jsi vystihl mé tajné přání!“ Potom byla v dopise již jen data o příjezdech a odjezdech vlaků a výrazy skálopevné otcovské důvěry ve všechny propozice pražského bratrance. A pozdravy, pozdravy, pozdravy.

Adéla nad dopisem dlouho uvažovala, nervózně jím poklepávajíc o ukazováček druhé ruky. Nyní tedy již věděla, co vězelo v té záhadné korespondenci mezi Jiřím a Jeronýmem. Jiří od ní žádá, aby se studentíka po jeho příjezdu do Prahy také trochu ujala. Dívá se na ni skoro prosebně, velmi mu na tom záleží, aby mu neodepřela. Tak vida — myslila si — teď mu jsem dobrá. Potřebuje mne, proto ten důvěrný tón a přátelské úsměvy. Vyjít mu vstříc, aby viděl, že si ho chce udobřit? Jde tu však o záležitost těch chrudimských příbuzných, pro něž jsem zakusila tolik nepříjemností. Ne, ani mě nenapadne!

Umínila si, že mu bude aspoň trochu dělat drahoty.

„Víš, Jiří,“ vymlouvala se, „nejsem proti tomu, vzít toho hocha někam s sebou, ale teprve až uvidím, co v něm vězí. Nežádej ode mne, abych se ti zavazovala předem. Není to ode mne neochota. Já jsem to ještě nikdy nezkoušela, bavit se s takovými dětmi. Někteří kluci jsou docela k světu a pak je radost s nimi chodit, ale kdyby to bylo nějaké poloslepé štěňátko, dělalo by mi to hrozné rozpaky.“

Jiří se ovšem chmuřil a hleděl zklamaně.

Seznala, že musí trochu ustoupit. „Nemusíš se hned zlobit. Víš co, já ti poradím. Kdyže ten hoch přijede? V pátek večer? Nu tak, kup na sobotu lístky do Národního, půjdeme tam s ním spolu. V neděli ráno by ses mohl s ním zabývat sám a odpoledne, neotráví-li mě to příliš, mohli bychom jít na Hradčany, na Belvedér a tam do těch míst. Ohledně dalšího ti řeknu, až jaké to bude ty první dva dni. Souhlasíš?“

Jiří souhlasil, ale nebyl právě nadšen. Adélina diplomacie se mu nijak nechtěla líbit. Vystihl v ní nepřátelské prvky: neurčitost, obojakost, potměšilost.

V pátek večer si přivážel kvartána z Masarykova nádraží. Hoch seděl v tramvaji velmi tiše, nemluvil, jen postranním pohledem s napětím sledoval zářící světla ulic, barevné reklamy, nesčetná auta, která je míjela. „Vidíš, teď přejíždíme Václavské náměstí,“ poučoval ho Jiří, „tamhle je Myslbekova socha!“ Hoch pozorně naslouchal a poslušně se díval. Kdepak, Adéla a toto rozpačité dítě — uvědomoval si Jiří a s jistou soustrastí hleděl do pomněnkově modrých, plachých očí. Byly to tesklivé oči hrbáčkovy.

Ani v pokojíku Terezie Mánkové nepřišel chlapec hned docela k sobě. Usedl stydlivě na kraj židle a pohrával si s třásněmi stolní pokrývky. Teprve teď, když neměl na hlavě rádiovku, bylo vidět, jaké má bílé vlasy, sčesané po staré módě do ofiny.

„Tak co, Slávečku,“ snažila se stařena získat jeho důvěru, „jaké bylo vysvědčení?“

„Měl jsem jen tři dobré,“ odpovídal tiše a bez chlouby, „z latiny, z němčiny a z tělocviku.“

„To je krásné, to je překrásné,“ chválila ho Terezie a hladila chlapce po bílé hlavě. V kuchyni se škvířila a voněla slavnostní večeře, chystaná pro hosta.

„To měl tatínek radost,“ pravil s úsměvem a vřele Jiří, který pociťoval k hochovi čím dále tím větší náklonnost.

„To on byl pyšný,“ lichotila mu stařena.

Slávek jen tiše seděl a vděčně se usmíval.

Při večeři se Jiří odvážil hošíka zeptat: „Jestlipak je tatínek doma také někdy přísný?“

„Ne, nikdy,“ vyhrklo z chlapce. „Jenom nám domlouvá, když něco někdy provedeme. Bylo by mi však milejší, kdyby se zlobil a kdyby nás trestal. Nesmírně mě trápí, když vidím, že jsem ho zarmoutil.“

„Ale ty přece nezlobíš otce nikdy?“ hádal vesele Jiří.

„Ach, ano, ale hrozně nerad.“ Ochotně odpovídal na otázky, vlastní však nekladl. Bylo opravdu obtížné udržet s ním rozhovor.

„Ty jistě nehraješ fotbal jako ostatní kluci z vaší třídy — viď, že ne?“ dobíral si ho Jiří.

„Tatínek si to nepřeje.“

Všechny chlapcovy odpovědi byly podobného rázu. Nikdy nevyšlo najevo jeho vlastní stanovisko. Všechno, co konal a co myslil, obráželo se jen v jeho bezmezné lásce k rodičům, obzvláště k otci. Vida — uvažoval Jiří — byl bych řekl, že takový chudák jako Jeroným si musí vypomáhat pedantstvím, aby měl doma nějakou autoritu. Byl bych soudil, že ho děti nemají ve vážnosti, že se dokonce za něho stydí. A hle! On si dovedl získat mnohem víc příchylnosti než celá řada otců na jeho místě. Ovšem, v hochově lásce je silně promíšen soucit... A po chvíli: zase to není nic jiného než rodinná, zděděná, měkká povaha, která dala vyrůst až chorobné citovosti v dětském srdci. Hřejivý pocit něžnosti ho začal zaplavovat.

„Slávečku, jez přece, abych viděla, že ti opravdu chutná!“ pobízela ho stařena.

„Ano, já jím, děkuji uctivě, babičko!“

Říkal stařeně babičko. Nesmírně ji to dojímalo. Přejímala tak citové dědictví po zemřelé sestře Viktorce. Častěji a častěji se stavěla za chlapcovu židli, vysoká, těžkopádná, usměvavá a mlčenlivá. Jako tetka — bože můj — právě tak — s ustrnutím konstatoval Jiří. Právě tak stávala nade mnou Viktorka v svých posledních letech!

Po večeři Standa prohlížel stařenino rodinné album. Rezavý kocour mu spokojeně předl na klíně a chlapec ho hladil laskavou rukou. Pomalu, pozorně, vážně převracel listy, vyplněné podobiznami, zastavoval se, hádal: „Tohle je tetička Josefka, máme také její fotografii, jenže poněkud jinou. A tohle — není to strýc Karel jako rekrut?“

„Jak je moudrý! Jak je způsobný,“ radovala se stařena a dojetím malounko slzela.

Pak se všichni zahleděli na velikou fotografii Horníkovy rodiny. Tam byl ještě strýc Václav se svou úzkou tváří a s plnovousem, podobným liščímu ocasu. Karel se pyšně vypínal s rukou zastrčenou za vestou, jako malý Napoleon, a Bohunka hleděla vyjeveně, s otevřenými ústy; vypadala jako kudrnatá černoška na návštěvě z Afriky. Václav stál vedle otce, stejně veliký a hubený jako on a nesmírně mu podobný. Na Viktorčině mateřském klíně sedělo dítě ještě v sukénce, drobounké, ubohé, nevzhledné.

„Tatínek,“ řekl chlapec s bolestnou něhou. Ani stařena, ani Jiří neodvážili se k tomu nic podotknout.

Před spaním vypil hoch horký čaj, do kterého mu Terezie přidala lžičku rumu, ač se zdráhal. „Ale Slávečku! To ti neuškodí! Prostydl jsi ve vlaku, je to pro zahřátí, aby ses nám nerozstonal!“

Povídali ještě chvíli, zatímco lžičky zvonily o sklenice. Byly to starodávné sklenice z granátového skla, pozůstatky Tereziiny výbavy, s rodinnými monogramy vyrytými do stěn a s dukáty zalitými ve dnech. Hoch měl uši rozpálené jako želízka od horkého nápoje, vonícího alkoholem, a zorničky měl horečně rozšířené.

Potom ho uložili do veliké postele v pokojíčku pod klenbou dědovských parohů a pod galérii rodinných portrétů. Stařena mu sama nahřála těžkou, pruhovanou peřinu a láskyplně mu ji natřásla. Pohladila mu hebké vlásky a na „dobrou noc“ mu vtiskla do čela polibek.

„Za maminku,“ vysvětlovala, „když tu není — a za tatínka!“

Jiří se procházel po svém pokoji s knihou za zády, ale nechtělo se mu číst. Umiňoval si, že pro toho hocha udělá, co bude v jeho moci, že se přičiní, aby se mu v Praze líbilo. A v duchu se zatvrzoval proti Adéle, která, o tom nepochyboval, bude nad tím dobrým dítětem ohrnovat nos.

/ 11 /

Adéla seděla na nízké stoličce před svým toaletním stolkem. Nikam se nechystala, zkoušela jenom, jak by jí slušel ten neb onen účes. Na pohovce, s nohama do výše, polo ležela, polo seděla její přítelkyně Laura a listovala v albu drobných, amatérských Adéliných snímků.

„Co je tohle?“ ptala se občas dívka s neuvěřitelně dlouhými řasami a s pobledlým, zajímavým obličejem. Adéla vrhla spěšný pohled přes rameno do alba a pověděla jí. Právě si nalíčila tvář snědým pastelem, přičinila si na líce pravý cikánský ruměnec a nyní s nekonečnou trpělivostí kreslila šedí kolem svých očí jako můří nožky tenké, odstředivě se rozbíhající paprsky. Matné odpolední slunce jí bylo nápomocno — odráželo se od zrcadla, osvětlovalo jí obličej. Adéla se na svůj obraz usmívala. Byla spokojena se svou krásou.

„Co to děláš?“ začínala se zajímat Laura.

„Podívej se,“ drtila Adéla slova mezi zuby, v nichž svírala dřevěnou těrku, „mám teď stejně dlouhé řasy jako ty!“

Lauřiny sukně zašelestily. Dívka se usadila na pohovce. „Ukaž!“ Adéla k ní obrátila obličej. Podkresleny líčidlem, ověnčeny podivnou, šedou sítí paprsků, byly její oči obrovské a nesmírně temné.

„Nádherné!“ vydechla přepjatě Laura. „Ještě by sis měla víc přihladit účes. Úplně jej nalepit na čelo. Dovol, pomohu ti! Tak! Teď vypadáš jako Josefína Bakerová.“

Obě vyprskly v smích.

„Co myslíš, dát si růži do vlasů, nebo něco takového? A cigaretu a hodně vystřižené šaty a nahá záda a nabírané rukávy, dlouhé a děsně cudné?“

„To by bylo příliš polosvětské,“ mínila Laura.

Adéla si rozhrábla přičísnuté vlasy a zkoušela již zase něco jiného. Laura s povzdechem ulehla na pohovku i se střevíčky. Podpatky se nemilosrdně zaryly do potahu.

„Tady je ten tvůj Jiří,“ konstatovala suše Laura. „Kdepak to stojí? Jako by byl nad nějakým příkrým srázem. Je to snad v Tatrách?“

„Ale kdepak,“ smála se Adéla. „To je jen na takové komické skalce u Žďáru. Říká se tomu Tisůvka.“

„Miluješ ho?“ zeptala se nenadále Laura blazeované.

Adéla překousla dřevíčko, jež měla mezi zuby, a oba kousky vyplivla před zrcadlo. Na otázku odpověděla otázkou: „Líbí se ti?“

„M-no,“ ohrnula rty bledá dívka. „Je moc usedlý. Ale je fešák.“

„Proč se ptáš, jestli ho miluji?“ vyslýchala ji Adéla nyní živěji.

„Nu,“ řekla Laura váhavě, „myslila jsem si jen, že bys mohla získat lepšího hocha, než je on.“

„Myslíš? Ale já ho mám docela ráda... Přes všechny jeho směšné stránky a občasná podivínství. Také se mi nezdá, že by bylo příliš mnoho mužů lepších, než je on. Buďto jsou zbytečně chytří — nebo hloupí panáci — nebo krasavci, na něž není spolehnutí. A já jsem nikdy netoužila po neobyčejných věcech ani po neobyčejných lidech.“

„Budete se co nejdřív brát — či ne?“

Adéla přistoupila k pohovce, opřela se o její okraj a několikrát se přehoupla, až jí nohy vylétly do výše a rozpoutané kadeře se dotkly přítelkynina čela. „Ještě jsme o tom neuvažovali. Myslím však, že si to odbudeme dřív, než začne léto. V dubnu pojedu na jih a po návratu hodlám začít s přípravami.“

„Já být tebou, počkala bych až do pětadvacíti.“

„Já být tebou, udělala bych to také tak,“ pravila Adéla, „ale Jiří v dubnu překročí čtyřicítku.“ Pak se tomu obě hlučně smály, Adéla sopránem, Laura poněkud drsným altem.

„Počkej,“ rozhodla se znenadání Adéla, „něco ti ukážu.“ A přinesla přítelkyni na pohovku tajemné psaní, které skrývala v zásuvce zrcadla. Usedla vedle ní a střídavě se dívala do řádek čtených Laurou a do jejího obličeje.

„To je skandál,“ horlila zprvu Laura. Potom se začala pochichtávat. „No ne!“ Četla pozorně stránku za stránkou až do konce.

„Tak co, co myslíš? Mladý nebo starý, ošklivec, blázen nebo básník, či snad nějaký přepjatý pan učitel? Já se teď zrovna nemohu zbavit téhle představy: hubený, nosatý, v pláštěnce, obličej samý nežit, souchotiny, třaslavé ruce.“

„Ale půjdeš tam přece!“ domýšlela se Laura. „To bude psina, dostávat takové dopisy! Už se těším na pokračování.“

„Myslila jsem — že bys mohla jít se mnou.“

„To je už zítra?“

„Ano, zítra, ale musila bys být přesná. Čekám tě do jedenácti hodin.“

„Dobrá.“ Dívka souhlasila ochotně. „Víš, z čeho jen bych, být tebou, měla strach? Aby ti to nenastražil sám tvůj Jiří. Muži bývají divní patroni. Všichni jsou nestydátě žárliví. Možná, že tě tak chce zkoušet.“

„Ty jsi ale ještě romantičtější než ten P-n. Poslyš, přemýšlej trochu, neznáš nějakého P-na?“

Laura zabodla ukazovák do čela. „Petr, Pavel, Prokop,“ přemýšlela nahlas, pak přešla do rozmarného žvatlání: „Pijan... Pavián...“

„Počkej, jak jsi to řekla?“ polekala se Adéla. Cosi známého jí kmitlo hlavou, ale než to zachytila, již to zase bylo pryč, již to bylo mimo dosah jejích přelétavých myšlenek, jméno kdysi slyšené, nebo ozvěna slova, které kdysi sama pustila do světa? Jakási scéna — ale bože můj — jaká? Bylo to nedávné nebo nesmírně vzdálené? Mohla mučiti mozek, jak chtěla, vzpomínka se jí nevybavila.

„Proč jsi mě zakřikla? Přišla jsi snad na něco?“ zeptala se zvědavě Laura.

„Ne, nepřišla,“ řekla Adéla zklamaně.

/ 12 /

V divadle to dopadlo mnohem hůře, než si Jiří představoval.

Chlapec seděl jako zařezaný, oči dychtivě upřené na jeviště. Byl okouzlen vznešenými pohyby pěvců a pestrou patetickou výpravou opery, a Adély se ostýchal tak, že při každé sebevýznamnější její otázce se do krve zarděl. Nesmělost takto projevovaná hraničila s ubohostí. Jiří, ač si to nepřiznával, byl by býval šťastný, kdyby jeho chráněnec nalezl v Adéliných očích zalíbení. Zatím byl svědkem toho, jak dívčina počáteční dobrá vůle ochabuje a ustupuje zřejmé rozmrzelosti. Když se u hošíka setkávala jen s ruměnci a s nejapnými úsměvy, přestala se o něho zajímat. Jiří, který to vše předvídal, byl nyní přece jen zklamán. Kolísal mezi hněvem na Adélu a soustrastí s tímto jelimánkem.

Jeho špatná nálada vyvrcholila, když ho Adéla v přestávce po prvním jednání pokorně požádala, aby ji zprostil slibu, který mu dala, že s ním a s chlapcem podnikne zítra výpravu na Hradčany. „Nehněvej se, Jiří, říkám ti to, jak si to myslím. Tohle není nic pro mne. Chlapeček jako by byl němý. Nelze z něho dostat kloudného slova. Bude to lepší pro tebe i pro hocha, když půjdete sami. Tomu mazlíčkovi bude beze mne volněji. Vždyť se na mne dívá, jako bych pojídala děti! Musíš přece uznat, že mám pravdu.“ V duchu jásala, že se zavázala tak málo a s tolikerými výhradami.

„Ano, máš pravdu,“ řekl Jiří řezavě. Nechtělo se mu přiznat, že je vlastně rád, že to tak dopadlo. K čemu by byla zítřejší společná vycházka za těchto okolností? Přes to vše si nedovedl odepřít, aby nepředstíral spravedlivé rozhořčení.

„Ty jsi nyní zkrátka divný, Jiří,“ pokrčila dívka unaveně rameny.

Aby hocha nějak odškodnila, přinesla mu z bufetu objemný sáček divadelních bonbónů. Koktal, zdráhal se jej přijmout, teprve na pokyn Jiřího si dal říci a strčil jej do kapsy. Nevzal však do úst ani jediný kousek. Adéla se ho zeptala, jestli mu snad cukrovinky nechutnají. Přiznal se, že chce bonbónů použít jako dárku pro sestru Martu, která je velmi mlsná.

„Nebuďte hloupý,“ domlouvala mu Adéla, „děvčata přijdou k cukrovinkám spíš než hoši. Jistěže by si na vašem místě na vás ani nevzpomněla.“

„Možná,“ připouštěl hoch, „ale ona bude mít radost.“

Adéla však nebyla ochotná jen tak pro nic za nic se vzdát. Marta bude mít radost, dobrá, ale cožpak on, Standa, nemá z cukrovinek radost? Patří jemu, proč si je tedy nesní?

Student chvíli váhal, pak se vytasil přece jen se svým názorem na věc. Udělat někomu radost je mnohem zajímavější než mít ji sám.

„No tohle!“ podivila se Adéla. Tu však postřehla, že z Jiřího brýlí na ni sálá ironické světélko. Nebyla tak nevtipná, aby nepochopila. Ten chlapec, aniž si toho byl vědom, bojoval za Jiřího jeho vlastní boj. Mohlo se snad dostat Adéle vhodnějšího a názornějšího poučení? Zde se hlásilo k slovu to, co ona tak houževnatě popírala: nevinná a laskavá odříkavost.

Adéle byl triumfující úsměv Jiřího neskonale protivný. Nyní se jí teprve ten hoch, v kterém Mánek našel neočekávanou oporu, náležitě znechutil. Každá věta, s níž se k němu od té chvíle obrátila, byla plná jízlivosti a posměchu. Jiří byl jejím chováním hluboce dotčen. Projevoval to všemožným způsobem: zdvojnásobil svou pozornost k studentíkovi, horlivě mu vykládal děj opery, rozčlenění orchestru, hudební motivy, a přitom neměl pro Adélu ani jediného pohledu, ani jediného slova. Připadala si ztracená mezi tou dvojicí, mužem a dítětem, uprostřed jejich spiklenecké důvěrnosti, a měla plnou hlavu hořkých a mstivých myšlenek.

O hlavní přestávce došlo mezi snoubenci k ostré slovní potyčce.

„Vedeš s hochem úmyslně řeči, které mě nebaví. Nejsem v hudbě odbornicí, víš to dobře, nerozumím jí. Doufám, že ten maličký také ne. Šla jsem do divadla jen kvůli tobě. Ty sis však umínil, že mě za to ztrestáš. Kdybys aspoň věděl, jak jsi komický! Je to tak lehké, vemluvit se v přízeň takového zakřiknutého chlapečka! Připadáš mi jako šarlatán, který vychvaluje naivnímu obecenstvu své zboží!“

„Možná, že je to lehké, ale tobě se to nepodařilo.“

„Dala jsem něčím najevo, že o to stojím?“

„Tím hůř! Tím hůř pro tebe! Je to zrůdné, neumět se schýlit k dětem!“

„Hleďme, zrůdné!“ Adéle svítily oči jako kočce, tváře měla rozpálené. Dav jí promenoval příliš pomalu, vlekla Jiřího za sebou, předháněla páry, vzrušeně oddechovala. „Ten hoch mi je odporný ve spojení s tebou. Možná, že být s ním sama, shodla bych se s ním docela dobře.“

„Je ti odporný se vztahem ke mně. To znamená, že na prvním místě jsem ti já odporný?“ Jiří byl kupodivu méně rozhněván než Adéla. Snad proto, že na tomto výstupu nebyl tak zcela bez viny a že viděl lépe, jak daleko již zašli.

„Ano. Nyní, v této chvíli jsi mi odporný.“

„Děkuji uctivě za kompliment.“

Ovívala se kapesníkem. „Ó prosím, nemáš zač!“

Pro oba bylo úlevou, když zazněl zvonek a zval je zpátky do divadelního sálu. Ani Adéle, ani Jiřímu se nechtělo pokračovat v hádce. Byli až po hrdla plní žluči, již si dali navzájem pít.

Když bylo po představení, Slávek byl ovšem nesmírně nadšen, oči měl veliké a zvlhlé slzami. Nesměle tleskal s ostatními a zůstal na svém sedadle sedět tak dlouho, dokud se železná opona nedala do pohybu. Byl tak zaujat svými zážitky, že ani nepozoroval vážné rozladění, k němuž jeho bezděčným přičiněním došlo mezi strýcem a jeho snoubenkou.

Před divadlem se Mánek s Adélou chladně loučil. Ledabyle se jí zeptal, kdy se zase vlastně spolu uvidí. Nejen že tato otázka byla zbytečná a provokativní, Jiří do ní ještě ke všemu vložil tolik upjatosti, že Adéla nemohla srdečně odpovědět, ani kdyby chtěla.

Zadívala se vstříc své tramvaji, která se právě blížila, a řekla mu přes rameno, že je o tom předčasné mluvit. Jak mu je známo, nebude to dřív než ve středu, a do té doby se může stát mnoho nepředvídaných věcí. Snad touto všední větou nechtěla říci nic zlého, Jiří však nevěděl nic chytřejšího než vybrat si z ní pro sebe horší.

„Ach tak,“ pravil zlověstně, „nevíš, co se do té doby stane. Nuže, ani já ještě nevím, co všechno se může stát do středy. Ostatně — víš co? Budeš-li se mnou chtít mluvit, prosím, zatelefonuj mi!“

„Rozumím-li dobře,“ volala rozhořčená Adéla, vyklánějíc se z tramvaje, „nemíníš se sám přihlásit?“

Ostatní již Jiří dobře neslyšel, poněvadž vůz rychle odjížděl, zdálo se mu však, že ještě dodala: „Nu, to si tedy počkáš!“ Vztekle se obrátil a prudce trhl Standovou rukou.

Nyní teprve chlapec postřehl, že se odehrálo něco ošklivého, a byl celý bez sebe smutným údivem. Neodvážil se na Jiřího promluvit, věšel hlavu, a poněvadž ani tomu nebylo právě do řeči, jeli vedle sebe mlčky a zasmušile. Občas vrhal hoch na strýce úzkostlivé postranní pohledy, které však v mužových očích nenalezly odezvy.

/ 13 /

Když Jiří ráno o deváté hodině se Slávkem vystupoval po muzejním schodišti, byl již zase celkem v dobré náladě. Předně byl trochu hrdý na svou včerejší hrubost a na způsob, jak se vypořádal se zpupnou a tvrdohlavou milenkou, a za druhé byl zase plný nejlepší snahy učinit hochovi pobyt v Praze co nejpříjemnějším. A poněvadž děti zapomínají snadno, a Slávkova zvědavost byla silnější než jeho včerejší zděšení, nic neleželo v cestě tomu, aby dopoledne uběhlo oběma k jejich úplné spokojenosti.

„Nejdřív si prohlédneme nerostné sbírky,“ vykládal Jiří chlapci. „Je tam mnoho skvělých věcí, ale je možné, že tě nerosty nebaví. Chceš-li, můžeme je jen tak přelétnout, abychom se dostali co nejdřív do prehistorické části, kde uvidíš nádoby i nástroje z doby kamenné i bronzové, popelnice, nákresy a schéma mohyl, skrčence. Tam budeš mít docela určitě oči navrch hlavy!“

Ukázalo se však, že Standa je pln zájmu i o nerostopisné oddělení muzea. Svěřil se Jiřímu, že by se rád stal profesorem přírodopisu a že má doma vlastní sbírku kamenů. „Víš, strýčku, jen samé obyčejné kusy, jaspisy, ametysty, chalcedony. Mám však také pěknou zkamenělinu, trilobita, a velmi slušné turmalíny v čediči. Potom asi dva kapradinové otisky v lupku. Och, já se hrozně těším právě na kameny!“

Standa nepřepínal. Jeho údiv nad obrovskými krystaly a drúzami neznal mezí. Bylo obtížné dostat ho od jedné expozice k druhé. K nejvýznačnějším kusům se znova a znova vracel. Jiří s úsměvem konstatoval, že se asi prohlídka muzea protáhne. Matčin oběd se v troubě usuší. Dobře jí tak! Marně jí navrhoval, že se s chlapcem naobědvá v nějaké pražské restauraci. Nechtěla ani slyšet o něčem podobném. Nedala si vzít tu nádhernou příležitost, omráčit to dobré dítě důmyslně udělaným sladkým nákypem. Ovšem, následky matčiny tvrdohlavosti budou mrzuté. Dostanou se s hochem do Nuslí až někdy po druhé hodině. To tedy znamená, že k prohlídce Hradu dojde téměř za tmy!

Bylo více než jedenáct, když Jiří se Slávkem opouštěli první poschodí muzea a spěchali do druhého. Přibližně v tutéž dobu seděla již na pohovce v Adélině pokoji Laura. Adéla, navlečená v kožíšku, s kloboukem na hlavě, dokončovala u zrcadla toaletu. Byl nejvyšší čas jít, aby se v určenou chvíli dostaly na tajemné dostaveníčko.

Adélina nálada byla veskrze bojovná. Včerejší výstup s Jiřím ji poučil o tom, že nepřátelské vlivy, rozleptávající jejich vzájemný poměr, jsou silnější než její osobní kouzlo. Fakt, že po delší dobu klidí v lásce jen samé neúspěchy, ji mátl. Nebyla na něco podobného zvyklá. Uražená ješitnost u ní nabyla vrchu nad střízlivou rozvahou. Místo aby přemýšlela o opatrném postupu, umínila si, že svého milence, tonoucího v starožitném sladkobolu, jak náleží vytrestá. Nevěděla však ještě, jakým způsobem se to stane. Domnívala se jen, že je již nejvyšší čas dokázat Jiřímu názorně, že na živém a zmateném světě má větší cenu neohrožená síla mládí než dojemné postonávání slabochů.

Dnešní dostaveníčko mělo s těmito bohumilými úmysly mnoho společného. Když skutečný nápadník počal ve výrazech svého poddanství povážlivě ochabovat, co mohlo být vítanějšího než získat oddaného dopisovatele, který by se jí kořil a utvrzoval ji v dobrém mínění o sobě samé? Souhlas, projevený neznámému, byl políčkem v tvář toho protivy Jiřího. Adéle bylo příjemné uštědřit mu tuto ranku, o níž sice nevěděl, která však částečně ukájela její žízeň po odvetě.

Manévr na podloubí měl být pro Adélu také počátkem nevinného žertu, který znamenal únik z jha důstojné známosti na území veselé lehkomyslnosti. Adéla si docela ráda ztropí šašky z někoho, kdo si to zaslouží, zažije neškodné dobrodružství, zvlášť nyní, kdy s Jiřím je možné jen buďto se smrtelnou vážností se hádat, nebo s povzdechem připouštět jeho melancholické výmysly.

Nyní, těsně před svou akcí, byla ovšem Adéla pouze zvědavá. Troufala si s pomocí Laury vnést trochu světla do té malé záhady. Věřila, že se jí podaří stín bez jména odíti v tvary živého muže.

Prozatím ji na podloubí čekalo jen nové zklamání. Nechťsi hleděla sebepozorněji do přítmí průjezdů, do lidského houfu, nechť sebedůkladněji, v kruzích a osmičkách obcházela s přítelkyní zabedněné stánky a pilíře, nikde nespatřila nikoho, kdo by o její počínání jevil podezřelý zájem. Muži, kteří ji znali, ji s úsměvem pozdravovali, ne však oním způsobem, jakým by ji byl musil pozdravit zanícený mladík, jehož srdce by překypovalo pýchou a blažeností. Bylo ovšem pravda, že v bezstarostně se procházejícím davu nemusil být přítomen sám pachatel. Mohl se dát zastoupit lhostejným důvěrníkem. Adéla však nevěřila, že by se obdivovatel, žádostivý šťastného výsledku, spokojil s tím, že by svou záležitost svěřil druhé osobě.

Laura s Adélou nahlédly do vinárny, ale tam seděla společnost spokojeně v závojích kouře, bavila se nebo se nudila, nikdo se nedíval toužebně z okna, zaujat promenádou. Hodiny na věži odbily vážně a slavnostně půl dvanácté, ale odnikud nevyběhl poplašený jinoch s čelem poznamenaným nadšením, a žádné oči se po náměstí nerozhlédly vítězně nebo starostlivě. Záclony v oknech domů, pokud je dívka stačila zhlédnout, se ani nepohnuly.

Neprošly korzo třikrát, ale nejméně patnáctkrát. Laura první ztratila náladu. Povzdechla si a řekla, že již má toho hloupého počínání nad hlavu. „Víš, Ado, kdyby dnes bylo prvního dubna, myslila bych si, že si z nás někdo ztropil povedenou aprílovou švandu.“

Adéla pocítila nepříjemný chladný úžas až v srdeční jamce. Opravdu, cožpak bylo tak naprosto jisté, že se do ní nějaký bláznivý muž ztřeštěně zamiloval? Mohl to být docela dobře jen ohavný, pustý žert, pomsta za nějaký starý posměch nebo za odbytí, jehož si již dnes nebyla ani vědoma. Stát se předmětem něčí škodolibosti! Nejmoudřejší bude co nejdřív odtud zmizet a neposkytovat déle veselou podívanou chlapíku, který možná již zítra bude svým přátelům dávat k lepšímu zajímavou anekdotu o tom, jak mu ochotně sedla na lep!

/ 14 /

Než uplynuly dva dni, dostala Adéla druhé psaní od neznámého ctitele a současně jí padla do rukou Micka, která neočekávaně rozluštila její záhadu poněkud překvapujícím způsobem.

Psaní bylo tentokrát celkem stručné a oplývalo neskonalou vděčností. Bylo tak prostoduše důvěřivé, že dívka s úlevou a definitivně odmítla podezření, že se stala sama obětí nějakého posměváčka.

„Slečno, to nebily hodiny, to vyzváněli všemi zvony v mém srdci. To nebyl splývající šum lidských hlasů, ale šelest křídel smaragdového motýla, který se jmenuje naděje. Viděl jsem Vás, jak jste po mně pátrala. Mohl jsem býti roztrpčen, že Vám jde více o osobu než o výsledek, ale čím je toto malé zklamání proti skutečnosti nade vším převládající, že jste mi odpověděla kladně? Ne, to není dopis, co Vám píši, nýbrž díkůvzdání. Dítě, které je šťastno, musí skákati, jásati — a já skáči a jásám. Do půl dvanácté jsem včera kolísal mezi světlem a tmou. Potom zazářil zlatý paprsek Vašeho pohledu. Jsem Lazar, jemuž řekl usměvavý Bůh: Tobě pravím, vstaň! Pokrývka na mém stole je kobercem fialek a třásně záclon v mém okně jsou zázrakem prášících jehněd. Jaro se nade mnou rozevřelo jako propast — a hlubina je blankytná a voní závratí. I ten, jenž má zůstat nemilován, má právo milovati! Mé právo je však mnohem větší, smím zpívati o své lásce, a Ona to bude číst! Nedovedete si představit, jaká se mne zmocnila sebedůvěra. Já se již nebojím! Nyní záleží již jen na mně, abych Vás přesvědčil, že má slova nejsou k smíchu. Jen na mně záleží, aby na mé řádky skanula jednou Vaše slza. Uvidíte! Poznáte co nejdřív vnitřní tvář svého P-a, což zní jako pozdrav na rozloučenou, a zatím je to volání na shledanou v krajích, kde srdce si dávají dostaveníčka, v krajích bez žárlivosti, bez otroctví, bez smyslnosti, bez tyranství...“

Někdo zaklepal. Adéla zastrčila chvatně nedočtené psaní do záňadří. „Prosím — dále!“ Vstoupila Micka se sešitem modelů, stočeným do trubky v novinovém papíře.

„Ahoj! Micka!“ Adéla se měla k děvčeti tak bouřlivě, že bylo v první chvíli poněkud rozpačité. Objala je a lechtala mu tvář svými rozházenými vlasy. „Konečně! Vida, přece jen vám lze důvěřovat! Jste opravdu hodná, Micko! Co máte nejraději? Kremrole, rakvičky se šlehanou smetanou, nebo dorty? Pohostím vás královsky. Viďte, že jste mlsná?“ Její nadšení nemělo svůj původ ani v přineseném sešitě, ani v osobě návštěvnice; bylo pouze výrazem uspokojení nad tím, že nedělním promenováním po podloubí přece jen nebyla zesměšněna.

Micka, sklidivší ovace, o nichž se jí ani nesnilo, chvíli uvažovala. Co vězí asi za tak slavnostním přivítáním? Nu, konečně, mlsná je, jen co je pravda, proč by urážela hostitelku odpíráním nebo zdrženlivostí? Vybrala si šlehanou smetanu. „Víte, není to přespříliš sladké a není po tom taková žízeň. Možná však, že se vám zdám nestydatá, když si tak vybírám?“

Fanka, která uměla číst z očí, když byla v náladě, opatřila hody pro deset osob. „Ne, tohle nesním,“ hihňala se Micka, potřásajíc světlými kadeřemi, „takový žrout přece jen nejsem! Víte snad, že ty krámy, které jsem s sebou přinesla, dávno za takové rozhazování nestojí?“

Adéla podrobila Micčin sešit prohlídce jen ze zdvořilosti, byla na něj pramálo zvědavá. Ukazovaly si prstem, vraštily čela. U obou to byla vlastně jenom hra. Adéla seděla u stolu, Micka nad ní s bradou podepřenou pěstí, se zadečkem neslušně vystrčeným.

Když byla poslední pokreslená stránka prostudována a obrácena, Micka se počala kolem sebe rozhlížet a čenichat růžovým rypáčkem. První, co jí padlo do oka, byl gramofon. „Jejej!“ podivila se. „Zahrajete mi něco?“

A tak se rozezvučel gramofon. Zatímco nasazovala jehly a vybírala desky, Adéla přemýšlela, o čem by se s tou žábou dalo ještě hovořit. Byla jí celkem cizí, měla docela odlišné zájmy. Micka naštěstí, hnána svou všetečností, mluvila sama a mluvila neustále.

Zajímala se o Adélin toaletní stolek. Brala do ruky jednu drobnost za druhou a závistivě si ji prohlížela. „Jak jste zařízená! Bože, máte to nádherné! Já také doufala, že mi otec dá v novém domě pokojíček pro sebe. Mohla jsem jej mít, toť se ví, ale není do něho co dát. Ledaže bych se pudrovala na obrácené bedně a dívala se přitom do Jirkova holicího zrcátka. Víte vy vůbec, že mi otec zakázal používat voňavky a pastely? Oh, já musím vypadat jako vesnická Nána! Hrozné poměry, co?“

Adéla připustila, že to jsou opravdu hrozné poměry.

„A uvidíte,“ pokračovala v obžalobách Micka, „že mě zjara zapřáhne do prací na zahrádce. Již se na to chystá, že z celé rodiny nadělá zemědělské nádeníky. To jsme si to nadrobili pěknou věc s tou svou rezidencí! Pane, u nás to nejde, říci ne, když hlava rodiny něco rozkáže! Já vám říkám — úplný středověk! Dejte si pozor na strýčka, možná, že jednou bude zrovna tak předpotopní!“

„Toho se tuze nebojím,“ řekla Adéla s falešným úsměvem, „vedle mne nebude předpotopní.“ Nebyla si tím však tak zcela jistá.

„Jen abyste se nespletla,“ vyhrožovala jí Micka, která byla v ráži. „Až se vezmete, možná, že bude chtít, abyste se strojila do solidních tmavých šatů a abyste si dala narůst copy. Všichni mužští z naší rodiny jsou hrozně konzervativní. Už i ten náš Jirka! Nemyslete si, že mi je doma nějakou oporou! Jen se ušklebuje, když otec vyhlásí některý ze svých zákonů, namířených proti mně!“

„Jirka,“ smála se Adéla, „ten je tak prkenný jen proto, že neustále dře. Však on se změní, až si namluví nějaké děvče.“

„Myslíte?“ Micka se prudce obrátila. Její otázka zněla záhadně. Na tváři se jí zračilo váhání — mám to říci, nemám to říci? Měla asi hrozně důležité tajemství na jazyku. Adéla se přívětivě usmála. Toto spolehlivé pousmání rozhodlo. „Vy jste mě opravdu laskavě přijala, ohromně jste mě pohostila, něco vám za to svěřím. Ale, proboha, jen to na mne neprozraďte! Musíte si to nechat jen pro sebe. Jirka už nějakou dívku má!“

„Ale jděte!“ podivila se Adéla.

„Ano, má! Och, kdybyste věděla, jaká jí píše psaní! Adé-lo, nesmí se nikdy dovědět, že jsem do jednoho nahlédla! Na kusy by mě roztrhal! Škrábal včera něco dlouho do noci, než ulehl. Když se ráno myl, sáhla jsem mu do kabátu. Však jsem si myslila, že tam něco podařeného najdu. Byl to jen koncept na kousku papíru. Adélo, zvony v srdci, koberce fialek! Narážel na nějaké dostaveníčko...“

Adélino srdce rázem přestalo bíti. Jako by byl vedle ní udeřil hrom. Fialky, poezie. Jirka autorem jejích dopisů! Bohužel, nemohlo o tom již být pochybností. To je to hořící srdce, ten neznámý, kvůli němuž se v neděli s Laurou vypravila na podloubí! Krásné dobrodružství, jen co je pravda!

„Škoda, že jsem si to nemohla pročíst důkladněji,“ bezstarostně švitořila Micka. „Jen taktak, že mě nepřistihl. Oblékl si kabát a odešel.“

Vlastně jsem si to mohla myslit — uvědomovala si Adéla. Cožpak jsem ho nepodezírala hned po obdržení prvního dopisu? A jak se v podobných chvílích stává, ostré světlo, vržené na záhadu, rozptýlilo poslední mlhy, zastírající její paměť. Šifra, jíž byly označeny dopisy, objevila se jí před očima doplněná a zbavená tajemství. Puritán! Vždyť kdysi sama tím jménem poznamenala vzpurného majitele matematických přednášek! Nyní je však nutné stůj co stůj zachovat zdání lhostejnosti. Přestože je to tak zatraceně k zlosti, tak zatraceně ubohé!

„To bych ráda věděla, jaké to má děvče,“ řekla škrceným hlasem. Zúmyslně se zahleděla oknem. Věděla, že je červená jako kokeš. Micka si toho nesmí povšimnout. „Víte, napadlo mě, není-li od nás, z Malé Strany. Není tomu tak dávno, co jsem tu Jirku potkala. Kdoví, neměl-li s ní zrovna schůzku. Choval se tak podivně!“

„Ba ne, to jistě ne,“ ochotně vykládala Micka. „Divím se vůbec, že jste ho tu nepotkala častěji. On má totiž na Malé Straně kamaráda. Nesmírně důvěrného kamaráda.“

Ještě k tomu kamaráda — myslila si Adéla trpce. Jak nepříjemně se všechno vybarvuje! Právě když začala mít radost, že zajímavá korespondence má všechny vyhlídky na zdárné pokračování, ukáže se, že za tím vším vězí jen to nehezké, špinavé vrabče, trpící pubertální misantropií. Nyní nezbývá věru již nic jiného, než aby Micka jí bezděčně prozradila i místo, odkud byla v neděli pozorována.

„Kterýpak to je?“ zeptala se. „Já tu totiž na Malé Straně znám hrozně mnoho lidí. Možná, že ho znám také.“

„Jak se jmenuje? To vám také mohu říci, nebude vám to však nic platné. On není totiž zdejší, jen tu odnedávna bydlí. Je to nějaký Franta Vocel, Jirka mu říká důvěrně Vosel, a je s ním ve stejném semestru. Bydlí u drogisty, a ten drogista má mládence, bývalého abiturienta gymnázia. Bez maturity, víte? Nějaké povedené kvítko. Dvakrát pukl, a tak ho dali na drogistství. Ti dva, propadlý student a ten technik, jsou s Jirkou náramná parta. Otec na to bručí, má tu známost za nevhodnou a nebezpečnou.“

Adéla se již nemusila na nic vyptávat, Micka jí v proudu řeči vyklopila, u kterého drogisty bydlí Jirkovi dva přátelé. Nyní jí bylo všechno nadobro jasné, malostranské poštovní razítko i cizí písmo. Ovšem že nezáleží na tom, opisoval-li dopisy na čisto technik nebo drogista.

„V neděli,“ vzpomínala si Micka, „byl ten pitomý kluk zrovna tady, na Malé Straně. Přivstal si a zmizel na celé dopoledne. Máti se s ním vadila, že přišel k obědu až někdy po druhé hodině. Hájil se, že navštívil Vocela, protože si od něho musil opsat nějakou přednášku.“

Souhlasí — všechno souhlasí — konstatovala zasmušile Adéla. Nyní však již dost těch nepříjemných podrobností. Je nejvyšší čas přenést rozhovor na jiné pole.

„Micko! Micinko! Ččč! Dejte mi už pokoj s tím mladíkem! Jeho záležitost mě hrozně málo baví!“

Nyní gramofon sténal žalostnou píseň a Micka projevila živý zájem o Adélin cestovní vak. Prstem jezdila po nálepkách. „Ach ne! Kde vy jste všude byla! Jak vám závidím! Já podle všeho budu žít a umru v té naší Zlámané Lhotě. Nebyla jsem dosud z domu ani na jediný týden. Třídenní výlet s děvčaty z naší školy — to je všechno, co se mi dosud podařilo vymoci.“

„Pořád u maminčiných sukní, to je ovšem ponuré,“ bolestně se usmívala Adéla. „Vy se však ještě podíváte daleko!“ A ani nevědouc jak, dostala z děvčete valnou část jeho velikých snů: ujet se svým řemeslem do Paříže! Řekněme — na studijní cestu. Ach bože, do Paříže!

„Dostanete se tam,“ přesvědčivě tvrdila Adéla. „Určitě! Uvidíte!“ A aby Micku ještě lépe naladila, opatřila s pomocí Fanky láhev ryzlinku. Domnívala se, že je její povinností zaplatit Micce bohatě za její špatné zprávy.

/ 15 /

Vězí už v lidské povaze, že získáme-li nějaké nepříjemné informace a máme-li příležitost podívat se hlouběji do pletichy, která nás zranila, neodoláme, neupustíme od patologické zvědavosti, dokud nevypijeme do dna trpkou číši svého zklamání. Ani Adéla Haimerová při vší své střízlivosti nedovedla v sobě potlačit toto nutkání. Micka jí prozradila, že Jirka je členem jakéhosi triumvirátu. Sotva dívka vytáhla paty z jejího pokoje, navlékla si Adéla spěšně kožíšek a běžela obhlédnout místo Jirkových piklů na vlastní oči.

V krámě byli tři lidé, tlustý drogista, kterého dobře znala, chlapík s velikou, holou hlavou starého satyra, příručí v černém, usmoleném, na jediný knoflík zapjatém pracovním plášti a tenký mladík, nesmírně kostnatý, vyzáblý, zelený, s chuchvalečkem rezavých kadeří na předčasně olysalém čele. Podle posměšného hadího pohledu, který na ni ten třetí vrhl ze svých brýlí, a podle toho, jak se v krámě po domácku choval, opíraje se lokty o pult u kontrolní pokladny drogistovy, pochopila Adéla, že to není nikdo jiný než tlouštíkův nájemník, technik, Jirkův kumpán Vocel.

Ale mám to štěstí — pomyslila si Adéla. Dopadnout oba zbývající členy trojlístku při prvním náhodném vkročení do krámu bylo sice pozoruhodným úlovkem, je však sporné, mohlo-li se to vpravdě nazvat štěstím. Není právě záviděníhodné, objeví-li člověk najednou celý špinavý rub věci, již dosud měl jen za bláhovou a romantickou.

Příručí rázem zanechal důvěrné besedy u šéfova trůnu a vrhl se dívce vstříc s kupeckým mnutím rukou a s přemrštěnými poklonami. Požádala o toaletní mýdlo. Vybírala je dlouho a obezřele, snažíc se získat čas, aby mohla své anonymní dopisovatele důkladně poznat. Chovala se při tom velmi upjatě a dávala si dobrý pozor, aby se zájmem o ty mládence neprozradila.

Příručí byl vysoký, ramenatý, měl hnědé, žensky měkké oči, krátce ostříhané vlasy a kulatý obličej, podobný luně v úplňku. Snědou pleť barvil nezdravý ruměnec. Ozáblé, kupecké prsty byly nečisté a zažloutlé od cigaret.

Nechutný — konstatovala Adéla. Když si však znovu a lhostejně prohlédla druhého, musila říci — protivný a nebezpečný.

Příručímu se aspoň musilo přiznat, že se uměl obstojně ovládat. Ani mrknutím oka neprojevil nějakou rozpačitost nebo pohnutí. S obchodní zběhlostí jí doporučoval zboží a s navyklou zručností jí je balil. Naproti tomu technik si ji bez ustání prohlížel nestoudným, drzým, obnažujícím pohledem. V jeho neslušné vytrvalosti bylo tolik cynismu, že Adéle počala stoupat krev do tváří.

Poručila si ještě pastu na zuby a kartáček. Příručí před ni vysypal pasty několika značek, po kartáčcích se však marně rozhlížel.

„Tam nahoře, u stropu, Hans! Vedle láhve s kolínskou vodou,“ velel mu jeho šéf. Mládenec musil po žebříku nahoru.

„Jen abys, Honzo, nespadl,“ podotkl sinavý kostlivec.

Adélu zamrazilo. Bylo jí jasné, že hrot Vocelovy důvěrnosti míří na ni. Před jiným kupujícím by se byl technik sotva odvážil takto upozorňovat na svou přítomnost. Znamenalo to: vždyť tu jsme přece jen sami dobří známí mezi sebou — či ne? A pochmurný drogista se k tomu spiklenecky, chraplavě zasmál.

Pokladna zacinkala jako ostrý jazýček klepavé ženy. Jen už pryč odtud, pryč odtud — nabádal Adélu vnitřní hlas. Příručí za ní volal s nepříjemným, hrčivým „r“: „Rrračte nás, prrrosím, zase brrzy navštíviti!“ Znělo to jako výsměch učeného papouška. Upalovala ven, do zimy, pod pokojnou, pytlovitou oblohu, která se zdráhala vydat svůj sníh.

Bylo tam svěže, vítr chladil rozpálené tváře. Zvolnila krok. Kráčela se sklopenou hlavou. Žádný vítr jí nemohl odvanout z mysli hořkost trapného poznání, svěžest vzduchu nemohla proměnit v radostné uspokojení vztek, jímž se zalykala.

Jirka byl bezesporu jedinou sympatickou figurou v žalostné trojici. Propadlý student nebyl žádný výstřední hoch s tragickými rysy a s nepodařeným osudem, zakuklený básník a trýzněný snílek, nýbrž obyčejný obchodní příručí, který je zadobře se svým šéfem. Jeho telecí oči a usmolené pracky! Maně si představila, jak stejně zručně, jako jí balil zboží, olizuje lep obálky a strká do ní Jirkův zamilovaný dopis. Ne, tento hňup nedodával Jirkově inspiraci bolest vlastního životního zklamání, propůjčoval mu nanejvýš svůj krasopisný talent!

A cožpak teprve ten druhý! Je to vyloženě vyžilý, zhýralý floutek. Cožpak teprve jeho slizké prsty v té nevtipné komedii! Tušila jeho hrubou výmluvnost, která snad dovede uchvacovat dámy z barů, jeho otrlou zkušenost, vyjadřující se surovou ironií. Bylo jí odporné pomyšlení, že tento opelichaný pták je Jirkovým důvěrníkem, že již asi nesčetněkrát vyslechl jeho tirády na ni, na její krásu, a že si to vše přeložil do své pasácké hantýrky a dokreslil přiléhavými obrazy.

Adéla měla dosti příčin býti zkroušená. Být čtvrtou v tomto podezřelém bratrstvu, vílou pochybných snů povedeného trojlístku, nesloužilo jí nijak ke cti. Mimo to bylo podobno pravdě, že jak kupecký mládenec v plášti politém kyselinami, tak ta druhá, vyschlá zřícenina zrazují svého důvěřivého kamaráda. Možná, že nemotorný Honza se zavděčuje svému otcovskému představenému s oteklou, truchlivou hlavou právě citováním Jirkových plachých, platonických period. Tím méně iluzí měla Adéla o Vocelovi. Jaké ohavné cíle asi přisuzuje pošetilému druhovi, sám neschopen mysliti výše a čistěji!

Přirozeným vnitřním pochodem se Adélin hněv přenesl na původce všeho, na Jirku. U všech ďasů! Adéla stála v svém pokojíku a zuřivě bubnovala na okno mstivý pochod. Když už jí ráčil věnovat své mladistvé, nevinné srdce, proč k tomu potřeboval ty dva hnusné ministranty? Ovšem — cizí písmo a tak dále — celá ta dětinská lest. To byl tak hloupý, že nepřišel na to, že stejnou úlohu by mu byl zastal nějaký psací stroj? Ovšem, jak by ne, taková ušlechtilá láska nemůže obstát bez důvěrníka. Chlapeček chtěl být také trochu litován a obdivován. Nu, ten to popadl! Sehnal hned dva protilehlé typy pomocníků. Jeden mu asi idiotsky lichotí a druhý ho zraňuje svým cynismem. Dopisy plné duševní a nezištné lásky nejsou ničím jiným než chemickou reakcí těchto lučebnin!

Nu počkej, hošíčku, tohle ti neodpustím — umiňovala si Adéla. Předně, to věděla, bude nutné co nejdřív zastavit příliv něžných a nadšených dopisů. Za druhé, s malou ženskou krutostí usvědčit viníka a vrátit pak bloudící, urousanou ovečku střízlivé životní realitě.

Bylo zajímavé, že Adéla měla nyní na programu přivést k zdravému pojímání skutečnosti dva lidi — muže a hocha, snoubence a pošetilého obdivovatele. Prozatím se jí k tomuto chvalitebnému předsevzetí nedostávalo příležitosti. S Jiřím byla v napjatém poměru tvrdošíjného hněvu, a Jirka byl příliš daleko a příliš dobře skryt, aby ho mohla přitáhnout za uši.

/ 16 /

Terezie Mánková byla Standovým odjezdem tak zarmoucena, že si s ní Jiří málem nevěděl rady. Sedávala na své stoličce u kamen jako hromádka neštěstí, bezmocné ruce v klíně, oči uslzené, pohled upřený v prázdno. Marně ji Jiří utěšoval. Odbývala ho malátně, bez hněvu, unaveně, ale její tvář se nerozjasňovala.

Dokud zde byl chlapec, hýřili všichni tři vesele v bezuzdné sentimentalitě. Každý večer vytáhl Jiří z pouzdra housle a hrál, a matka mu naslouchala opět tak nábožně jako v prvních dobách jejich společné domácnosti. Fidlal na housličky mollové melodie, a aby to znělo ještě těžkomyslněji, použil dusítka. Terezie se blaženě usmívala, hladíc v klíně bílou hochovu hlavu. A opět byl podáván čaj v rodinných sklenicích, opět byla nahřívána peřina a končilo se polibky na „dobrou noc“. To vše neslo nyní nepříjemné ovoce. Matka Mánková nebyla dojista nikdy plačtivá paní, ale staré, chabnoucí srdce, které bylo s takovou rafinovaností po několik dní soustavně dojímáno, nesneslo toto zatížení, roztetelilo se a nedalo se utišit.

Na její žal nemohlo být věru vhodnějšího léku, než byl ten, s kterým se Jiří vrátil z kanceláře právě za týden po studentíkově odjezdu:

„Víš-li pak, maminko, co je nového?“ volal vesele již ode dveří: „V neděli k nám konečně Mařena Pourová přivede Křížová děvčata. Milda mi to ráno telefonovala.“

Stařena si mnula čelo, jako by se probouzela z mrákot. Ohlášení návštěvy je důležitá zpráva pro každou hospodyni, neřku-li pro hospodyni tak vzornou, jakou byla po celý život Terezie Mánková. Návštěva znamená starost. Jak hosty co nejlépe uctít? Nyní nebylo pokdy na oplakávání bělovláska, bylo třeba se sebrat, aby se vydařila neděle. Šlo sice jen o velmi jednoduché problémy, ona však již dávno nebyla pružná v přemýšlení.

Nejdřív uvažovala mlčky. Utírala nádobí po synově obědě, pomalu chodila od škopíku ke kredenci s utěrkou v ruce, s každým kusem zvlášť, a měla toho opravdu plnou hlavu. Teprve když měla celou věc dostatečně ujasněnou, začala přemýšlet nahlas.

Musila ovšem za Jiřím do jeho pokoje, kde ležel na pohovce a četl. Vzdychajíc, přišourala se až k jeho hlavě a spustila oním patetickým tremolem, které u ní znamenalo radostné vzrušení:

„Ráda bych věděla, v kolik hodin vlastně přijdou.“

Jiří zvedl oči od knihy a neúčastně se usmál. „Já myslím, že brzy po obědě. Ne, tak hned po obědě snad přec jen ne, Mařka si musí doma nejdřív poklidit, a mají to sem také hezký kousek jízdy tramvají. Řekněme tedy — asi ke třetí hodině?“

„Měl ses důkladně přeptat,“ horlila matka. „Není to zcela jedno, přijdou-li před svačinou nebo po ní. Podle toho se dá posoudit, zdrží-li se na večeři.“

Jiří znal matku dostatečně a pochopil, že na četbu není již ani pomyšlení. Dala-li se do rozpravy, pak bude vedena dlouho a zevrubně. Jindy by se byl snad pokusil matku odbýt, dnes však šlo o předmět blízký jeho srdci. S nevšední ochotou odložil knihu a posadil se na pohovce.

„Ty si to představuješ hrozně lehké,“ vyčítala mu stařena, „pro hospodyni to však tak lehké není. Tak například, co soudíš, mám uvařit kávu nebo kakao?“

Jiří, aniž věděl proč, prohlásil, že kakao bude lepší.

„To ovšem nevíš, přijde-li s nimi také Martin.“

„Ne, Pour nepřijde.“ Řekl to opět jen do větru, ale se zdáním naprosté jistoty.

„A co myslíš, mám počítat najisto s večeří?“

„Ale maminko,“ mrzel se Jiří, „jak to mohu vědět? Nemohl jsem přece do telefonu říci: ,Mildo, pověz mi všechno jaksepatří, maminka musí vědět, kolik porcí kávy má uvařit!‘“

„Nu dobře,“ usmiřovala se stařena, „pro jistotu opatřím nějaký jemný nářez. Slušně podaný nářez a k tomu čaj, to je přece docela dobrá večeře. A nezůstanou-li tu tak dlouho, jaká pomoc, teď v zimě se uzeniny nekazí.“

„Ale ovšem, ovšem,“ trpně přikyvoval Jiří.

Potom si však stařena vzpomněla ještě na něco náramně důležitého: „A copak Adéla - nepozveš ji také?“

Tato přímá otázka byla poněkud krutá. Jiří na ni nebyl připraven. Přijde Adéla - či nepřijde? Sám to nevěděl. Záleželo na okolnostech. Jak to matce říci? Prozatím to odbyl pouhým pokrčením ramen. Znamením dokonalé lhostejnosti.

Bylo by zbytečné podezírat matku Mánkovou, že o Adélinu přítomnost při této čistě rodinné schůzce zvlášť stála. Netoužila po tom, vidět po Mildině boku tu posměšnou, neuctivou, našminkovanou tvář. Naskytla se však příležitost dovědět se něco, co jí už delší dobu vrtalo v hlavě a po čem se dosud neodvážila ptát. Přes týden sedí její syn po návratu z kanceláře způsobně doma, nevychází, to znamená, že nemá schůzky s Adélou. Co v tom asi vězí?

„Myslila jsem si, že ji chceš s Mařenou a s Křížovými seznámit.“

Jiří nebyl z těch, kteří dovedou kličkovat, když na ně někdo naléhá. Konečně, nač něco zatajovat? Neprovedl nic špatného, nemá co skrývat.

„Víš, maminko, my se totiž s Adélou právě trochu hněváme. Ale nic vážného to není. Hlouposti, není o tom ani třeba hovořit. A možná, že do neděle bude zas všechno v pořádku.“

Možná, že do neděle bude zas všechno v pořádku! Tato věta byla věrným obrazem Jiřího smýšlení o té záležitosti. Byl si dobře vědom, že rozkmotření s Adélou jím bylo téměř uměle vyvoláno, že bylo zbrklé a přinejmenším zbytečné, ale ultimatum bylo jednou vyřčeno, a on nyní musí dohrát roli do konce, chce-li zachránit vážnost. O co celkem šlo? Drobné rozepře, útoky, výsměchy vykrystalizovaly u Adély v zjevnou opozici proti celému rozvětvenému Jiřího příbuzenstvu. Vlastně byl Adélou soustavně napadán jen princip dobromyslného šosáctví, které si tak vysoce cenil. Připustí-li Adéla svou chybu, neoprávněnost svého krajního stanoviska, pak bude zase dobře. Ale nepřipustí-li?

Jiří věděl, že kdyby nyní po starém způsobu přešel přes bláhovou roztržku a Adéle zatelefonoval, navázání styků by bylo provedeno jako už nesčetněkrát předtím, z Adéliny strany zcela kavalírským, korektním způsobem: přišla by, aniž by snad prozradila, že se ze svého vítězství raduje, a chovala by se k němu stejně roztomile, jako by se byli včera rozloučili v nejlepším. Věděl však také, že jakmile by se Adéle naskytla příležitost, zkusila by zas svůj ostrý zoubek na milém a dobrém jméně Mildině, nebo na pitomém rodinném vrkání, jak tomu říkala.

Nesmím ustoupit — povzbuzoval se — byť by měl hněv trvat třeba ještě celé měsíce. Jde tu o zásadní věc. Neukáži-li náležitou tvrdost, komedie se bude opakovat.

Přitom k sobě byl notně neupřímný. Nyní byl například v skrytu srdce docela spokojen, že hněv existuje. Milda mu opověděla návštěvu. Nepřál si nic jiného, než aby se vydařila. Adélina přítomnost nebyla žádoucí. Jak by to dopadlo, až by se ty dvě ženy po všech vtipech a narážkách z Adéliny strany setkaly? Přinejmenším by Adéla podrobila stárnoucí sestřenici ostré kritice, a on by tuto kritiku bolestně četl v jejích smějících se očích. Adéla by se snažila mít nad ní vrch, a také by jej jistě měla.

„Víš, maminko, to je tak,“ řekl po delším přemýšlení, „zavolá-li mě zítra Adéla, zeptá-li se, co míním dělat v neděli, povím jí o Mildě a pozvu ji. Jestli se však nepřihlásí, sám jí telefonovat nebudu.“

Terezie Mánková diskrétně mlčela a tak při tom zůstalo. A poněvadž se Adéla nepřihlásila, odbyla se rodinná beseda u Mánků bez ní.

/ 17 /

V sobotu ráno navštívila Adélu Laura.

„Předně — honem, honem, nemám mnoho času — co je s tím tajemným dopisovatelem? Píše? Pověz, co je od té doby nového?“

Adéla však byla daleka toho, aby se přítelkyni přiznala k nepříjemnému poznání, kterého se jí dostalo od Micky a v drogérii. Zklamání a ohavný rub té věci — to nebylo nic pro Lauřiny uši. Raději si trochu zalhat. „Bohužel,“ Adéla naladila kajícnou tvář, „měla jsi tenkrát na podloubí pravdu. Byl to asi jen pouhý apríl. Někdo si ze mne ošklivě vystřelil. Ne, žádné psaní nedošlo, je konec té nepodařené švandě.“

Laura protáhla obličej. „Škoda, tisíckrát škoda — ale já jsem přišla ještě pro něco jiného. Celá naše parta odjíždí odpoledne sportovním rychlíkem do Krkonoš. Je dobrý sníh a barometr stoupá. Ado, považ, možná že bude svítit slunce! Co tomu říkáš? Pojedeš s námi, viď?“

Ach, Adéla by byla hrozně ráda jela, ale z jakýchsi podvědomých příčin právě dnes očekávala Jiřího kapitulaci. Bylo to tak nesmírně pravděpodobné! Zlobili se spolu již čtrnáct dní a zítra je opět neděle. Nemůže být tak zatvrzelý, aby vydržel v hněvu přes druhou neděli! V celé historii jejich známosti se ještě nikdy nic podobného nestalo. Těšila se již na ten veselý triumf, až Jiří zase pokorně skloní hlavu pod její sladké jho. Neděle bude dnem smíření. Odjet znamenalo by zříci se tohoto trpělivě očekávaného požitku. Rozmýšlela se, váhala, až Laura začala být netrpělivá.

„Prosím tě, co je s tebou, že ti tak dlouho trvá rozhodnout se, máš-li či nemáš-li s námi jet na lyže?“

Adéla řekla „ne“ s těžkým srdcem. Aby se však přítelkyni její odmítnutí nezdálo tak podivné, svěřila se jí pod pečetí tajemství, že se s Jiřím trochu pohádala. Domlouvat se s ním zatím nechce a bez něho nepojede.

Laura počala s citoslovci a skončila ve věrném Adélině náručí na pohovce, kde bylo jejím věčně unaveným údům vždy sladké spočinout. Ovšem, že se nesmírně divila, neboť diviti se, toť nejlepší způsob, jak se dovědět co nejvíce z toho, co nás zajímá. „Nu, to je mi pěkná láska! A opravdu jsi mu nic neudělala? Člověk by ani nevěřil, že muži dovedou být tak panovační!“

Adéla v sobě nedovedla potlačit nutkám k sdílnosti a pověděla Lauře téměř vše o trampotách posledních týdnů. Postěžovala si na Jiřího podivínství, na jeho příbuzenské vrtochy, zmínila se o záhadné Mildě, popsala jí návštěvu Národního divadla s chrudimským studentíkem a reprodukovala jí co možná přesně rozepři s Jiřím o hlavní přestávce a poslední jeho i svá rozhořčená slova. S ohledem na Lauřinu nespolehlivost to bylo poněkud nebezpečné, ale aspoň si tím ulevila.

Našla kamarádské porozumění. „Chudinko, ty jsi mu tak věrná! Neměla by sis svou věrnost trochu zpestřit?“ Adéla se smála poněkud méně upřímně než Laura. Potom ještě chvíli svorně hubovaly na muže. Laura se postavila na stanovisko všeobecně ženské. Doporučovala hrdost a nesmlouvavost do všech důsledků. Utéci do hor před nosem pedantského milence bylo by možná pro něho nejlepším lékem! Adéla však zůstala neoblomná.

Sázela příliš hazardně na jednu kartu — a prohrála!

Když nastal večer a Mánek se nepřihlásil, její nálada byla prostě vražedná. Jak byla ráno hloupá! Jak byla pošetile důvěřivá! Jiřího lhostejnost ji hluboce urazila. Také se cítila nesmírně osamělá. A to vše si způsobila svou nemístnou tvrdohlavostí a bláhovou ochotou k smíru.

K tomu ke všemu jí došlo odpoledne další sentimentální Jirkovo psaní. Leželo před ní na stole, ani je pořádně nečtla. Jen tak letmo do něho nahlédla, na začátek, prostředek a konec. Ovšem, nic nového, samé ufňukané snění, lživé sebezapírání, zelené nadouvání. Nyní, když znala autora, bylo to vše teprv notně ubohé. Nedovedla si odmyslit od vzletných slov zakrslou postavu a odulou, bezvýraznou tvář radikálního kazatele.

„Pamatuji se na jednu starou pohádku z dětství,“ psal jí, „princ se jmenoval Svízel a celý jeho život byl zaklet do toho smutného jména. Na cokoliv sáhl, nic se mu nedařilo. Nikdo ho nemiloval. Až se ho zželelo krásné princezně. Usmála se na něho. Poklekl před ní nemotorně a cítil, jak je směšný. Naklonila se k němu a políbila ho na čelo. Byl to jen polibek ze soustrasti. Ale kupodivu! Svízel jím byl zbaven svého zakletí a jeho svízele skončily. A princezna se do něho zamilovala. Já jsem Svízel, kterého nevzkřísí k štěstí polibek krásné princezny. Klečím před svým přeludem, nemotorný a směšný. Začínám být pyšný na své smutné jméno...“

Adéla neviděla před sebou panáčkujícího psíka-Svízela, ale veselou chumelenici, točící se na Vysokém Kole. Tamti jeli na Martinovku. Teď asi vystoupili v Špindlerově Mlýně z autobusu a s lyžemi na ramenou jdou k Dívčím lávkám. Představovala si závěsy na stromech, útulná světla bud, měsíční svit na sněhu. Za dvě hodiny zasednou k večeři. Nic krásnějšího nad večer v horské chatě. Ráno si připnou lyže a pojedou na túru po hřebenech. Slyšela vrzat pod lyžemi zmrzlý sníh. Divoké sjezdy, radostné pády! A o to všechno se připravila.

Klečící Svízel — fuj! Nebyla z těch, které uštědřují polibky ze soustrasti. Měla pořádný vztek. Nejhorší bylo, že si ho nemohla na nikom vylít. Nemohla, ovšem že nemohla, ale počkejte vy dva, Jiří i Jirko, sentimentální podivíni, však se jednou naskytne příležitost! Ne, pak nebude již důvěřivá ani shovívavá. Až vás dostane do rukou — a ona vás určitě dostane — pořádně vás pocuchá. Dnešní zkažená sobota a zítřejší neděle vám přijdou zatraceně draho!

Adéla hleděla oknem, které si otevřela, nedbajíc chladu. Občas spadla z oblohy zapomenutá vločka jako almužna chudákovi. Tam nahoře, mezi Šišáky a Koly, je někde metelice. To by tak bylo něco, hnát se proti ní a jásat s tvářemi ožehlými mrazem! Její Jiří. V té chvíli k němu cítila nesmiřitelnou zášť. Všechno, co s ním dosud zažila, bylo pokaženo a rozbito. Odříkavá Milda a strýčkové a tetičky, bratranci a sestřeničky s ošizenýma očima a s blahobytnými bříšky jsou mu milejší. Jaký nedostatek vkusu a odvahy! Vítr a závětří — lyže a bačkory. Dělat něco, dělat, dělat! Ale dělat se nedalo nic, leda zavřít okno a připlížit se k rodinné večeři.

A to si ještě při jídle do toho smočil tatík Haimer. Pokašlával, pokašlával, až se najednou vytasil s otázkou: „Copak, Ado, že jsme tu již tak dlouho neviděli tvého nápadníka? Snad jste se spolu nerozešli?“

Adéla se smála dlouho a neupřímně. „Tati, jak jsi hloupý! Snad si nemyslíš, že mi Jiří vypálil rybník? Pamatuj si, dokud já budu chtít, není nejmenšího nebezpečí, že by mi mohl uklouznout.“

„No, no,“ usmíval se rozpačitě cukrář, „to jsem si mohl myslit.“ Nebyl však zcela přesvědčen.

„Ostatně,“ zatvářila se Adéla neočekávaně přísně, „stojí snad někde psáno, že si Mánka musím vzít?“

Haimer zkopměl. Pravda, psáno to nikde nebylo, ale vždyť se s tím přece v rodině už dávno počítá! Či se s tím snad nepočítá? Hazardovat slušnými lidmi v zajištěném postavení přece Adéla nebude?

Matka se na ni dívala podivným, pichlavým pohledem, k manželově řeči však nepřičinila ani slova. Nebyla zvyklá vést takové neplodné, neurčité rozhovory. Adéla cvrnkala vidličkou o nůž, pokoušela se z těchto nástrojů vyloudit nějakou hudbu. Už dlouho se nestalo, aby se někdo z rodiny míchal do jejích soukromých záležitostí. Nabírají snad nových zvyklostí, jak stárnou? Nebo stárne ona, že začínají mít starost o její vdavky? V každém případě je překvapující, že otec postihl situaci bez jakýchkoli makavých důkazů. Nebo snad je na jejím obličeji příliš dobře vidět, že je zklamána až do dna srdce a že mezi ní a Jiřím je všechno důkladně rozklíženo?

/ 18 /

Mařena Pourová míchala lžičkou v šálku kakaa. „Podívejte se, holky, jaké nám tu připravili hody! Hrome, to si dám líbit! Tetičko, vy umíte péci buchty! Nu, co tomu říkáš, Vlasto? Ty máš přece mlsný zobák.“ A když se Vlasta s úšklebkem ohlédla po Mildě: „Na ty dva nekoukej, nech je, ti jsou pořád jen u sebe jako dvě hrdličky. S těmi není žádná legrace!“

S Jiřím a s Mildou nebyla opravdu žádná zábava. Sotva bylo po prvním uvítání a po prvních neužitečných a chaotických slovech, usedli k sobě a měli si neustále co povídat.

„Kdypak toho, k čertu, necháte?“ hubovala Mařka. „Když se lidé sejdou, baví se všichni vespolek. Takhle to vypadá, jako byste nad námi ohrnovali nos!“

Vlasta byla pramálo podobná sestře. Byla vysoká, kostnatá, její vlasy byly sice také světlé, neměly však onoho medového zabarvení jako Mildiny, oči nebyly šedé, nýbrž modrozelené, poněkud pichlavé. Její obočí bylo husté a u kořene nosu srůstalo. Když shledala, že má v Mařeně oporu, dovolovala si vůči sestře, co by jí bylo za jiných okolností tak lehce neprošlo.

„Jen se na ně podívejte! Mají docela stejné nosy a ústa. Říká se, že lidé, kteří si jsou podobni, rádi se vyhledávají!“

„Mildo, řekla jsi už Jiřímu, jak se ti o něm onehdá zdálo? Opravdu, Jirko, ona o tobě mluvila ze spaní. Myslila jsem si, že má horečku!“

„Ty toho napovídáš,“ hájila se trpně Milda. Jiří se však trochu kabonil.

Nebýt řinčivého veselí Mařčina, byla by měla dnešní návštěva poněkud tesklivý ráz. Mildiny oči nesly stopy smutku. Měla k němu vážné příčiny. Učitel, kterého Vlasta v Bubenči zastupovala, vrátil se po pololetí do školy, a ona musila opustit místo. Byla přeložena do Mladé Boleslavi, kde měla již počátkem příštího týdne nastoupit službu. Znamenalo to, že Milda ztrácí i druhou sestru a že nyní zůstane, jak to již cestou z pohřbu předvídala, docela sama.

„Jen si to tak neber,“ doporučovala jí drsně Mařena, „vždyť ti neumřela! Sežene se nějaká protekce a budeš ji mít v Praze zas. Ostatně jí to neublíží, bude-li nějaký čas dále od tvých sukní.“

„Vlasta potřebuje ještě dohled,“ stýskala si opravdově Milda, „je nesmírně lehkovážná. Já jsem v jejích letech taková nebyla.“

„Cožpak ty, tys byla vždycky hotová klášternice. Nemůžeš chtít, aby byla taková jako ty!“ Přitom ji hladila láskyplným pohledem.

Když se Jiřímu k tomu zdála vhodná chvíle, vybídl sestřenku, aby si s ním šla prohlédnout jeho pokoj.

„Nu, vidíte je, už zas spolu někam táhnou!“ horšila se Mařena. „Nemysli si, Mildo, že půjdu s tebou a budu ti dělat gardedámu. Jsem ráda, že sedím.“

S Mařčiným pokřikem letěla za dvojicí také uštěpačná poznámka Vlastina: „Ať se tam slušně chováte!“ Milda se na ni vyčítavě podívala, nepříjemně dotčena.

„To nevadí,“ utěšoval ji Jiří, otvíraje okázale knihovnu, „musíme se s tím již smířit, že si o nás bude Mařena brousit jazyk a že se Vlasta pokaždé přidá na její stranu. Zavinil jsem to sám. Choval jsem se docela nejapně. Musíš mi to však odpustit, těšil jsem se příliš dlouho na tvůj příchod.“ Nesmírně se mu chtělo být stejně průzračně přímý a klidný jako ona.

Čtla s upřímným zájmem názvy knih, obdivovala se nákladným vazbám, pak přešla k psacímu stolu a objevila Adélinu fotografii.

„Jak je hezká!“ Vzala ji do rukou a dlouho se na ni u okna dívala. Jiří neodpověděl. Jako by se ho byla ta poznámka netýkala. Shýbl se a horlivě cosi hledal v nejspodnější příhradě knihovny.

Usedla na pohovku a rozhlížela se po místnosti. „Rád tu pobýváš, viď? Však je to krásné, mít takový kout, zařízený podle vlastního vkusu. Já sama, kromě několika památek z domova, nemám vůbec nic. U mne by se ti asi nelíbilo.“

Opět ho to svádělo k upřímnosti téměř kajícné. Prý ho to teď mrzí, že ji sem přivedl. Vypadá to, jako by měl v úmyslu se před ní vychloubat. Ve skutečnosti jí chtěl jen představit své soukromí, věci, které si oblíbil v dobách, kdy neměl naprosto nic jiného. Ale v každém případě by bývalo moudřejší, kdyby si to byl odepřel. Vynutil na ní chvály, jichž si to vše vůbec nezaslouží. Raději s ní měl zůstat v matčině pokojíku mezi ostatními. Tam je díky Mařeně aspoň veselo.

Ujistila ho, že má sice Mařenu nade vše ráda, že s ní však chodí na návštěvy jen s největším sebezapřením. „Mařka se na návštěvách chová obyčejně jako divá žena. Doma je nesrovnatelně lepší, dobrosrdečná, mateřská a prostá. Má-li však vděčné posluchače, ráda se blýskne vtipem, který je někdy hodně hrubozrnný.“

„Mildo, děláme to tak přece všichni, aspoň částečně. Před druhým se chceme stůj co stůj nějak vyznamenat, prokázat svou zdatnost třeba v oboru, který nám je cizí, a leckdy to pak dopadne docela opačně.“

„Nepozorovala jsem u tebe, že bys byl takový,“ pravila duvenve.

„Jsem mnohem horší, než si myslíš,“ řekl temně a významně, s hlavou dramaticky odvrácenou. Koutkem oka mohl vidět její pátravý a překvapený pohled na sebe upřený.

„Také já jsem mnohem horší, než si myslíš.“

Tato neočekávaná důvěrnost je na chvíli učinila rozpačitými a zamlklými. Oba se také trochu obávali vrátit do stařenina pokojíku. Myslili si, že budou přivítáni deštěm nevkusných narážek.

Tentokrát se mýlili. Sotva se Jiří objevil ve dveřích, Mařena se na něho obrátila s hlučnými výčitkami: „Co jsem se to doslechla? Tys tu měl návštěvou toho Jeronýmova mládenečka! A to tě nenapadlo, abys ho k nám přivedl? Jsi hňup, abys věděl! Já mám děti ráda! A Martin by ho byl ochotně vodil po Praze. Aspoň by se byl klukovi pochlubil svým betlémem.“

„To je pravda,“ připojila se Vlasta. „Martinův betlém měl vidět. Ten by byl vyvaloval kukadla! Nu řekni, Mařko, jak dlouho se s tím Martin piplal?“

Jiří, jak se ukázalo, nevěděl nic o Martinově betlému.

„Ten ti je! Přes tři stěny v kuchyni! Všechny děti z naší školy se na něj chodí dívat! Však mu to, chudákovi, dá montování, než ho sestaví. V létě toho máme na půdě plnou komoru. A řeknu ti — je to docela hezké, viď, Mildo? Všechno si sám vyřezal, mechaniku si do toho zařídil. Když to spustí, je všechno v pohybu. Člověče, ty ani nevíš, jaký je Martin kumštýř!“

Jiří se vyptával, jestli ještě betlém stojí a bylo-li by jej možno ještě zhlédnout. Potají si myslil na dostaveníčko s Mildou v Mařčině kuchyni.

„Inu, ještě stojí, ale než ty k nám přijdeš, bude dávno na půdě!“

Milda si povšimla kaktusu visícího v okně a stařena Mánková se velmi ochotně rozhovořila o svých květinách.

„Když to kvete, je z toho radost. A jak to kvete, Miládko! Za péči, kterou tomu dávám, je to vděčné jako živý tvor. Nebyla jsem v rodině sama, která měla květiny ráda. Nebožka Josefka, to byla také taková kytičkářka...“

Začínalo se šeřit. Mařena vstala a výhružně prohlásila, že už musí domů, dala se však docela lehce uchlácholit. Není přece ještě nikterak pozdě a bylo by opravdovým hříchem odvádět odtud děvčata, která beztoho zas tak hned nepřijdou.

„Tak vida,“ chechtala se Mařena, „o mne tu nejde, já nejsem vzácná návštěva. Víš co, Mildo, příště si sem jdi sama, nedám se takhle zlehčovat!“

Milda nahlížela do stařenina skleníku. Zaujalo ji tam malé voskové Jezulátko v režné sukénce, spící pod skleněným příklopem. Na prsou mělo namalováno drobné červené srdéčko.

„Když jsem byl malý, tomuhle jsem se nejvíce obdivoval,“ tiše se přiznával Jiří. „Celé dlouhé hodiny jsem na ně dovedl hledět bez dechu. Splétával jsem si o něm v hlavě hotové romány. Byl-li jsem hodný, maminka mi někdy dovolila, abych si je pochoval.“

Milda zvedla příklop a vzala děťátko opatrně do prstů. Jiří ji s dojetím pozoroval. Jako by chtěla polaskat jeho vlastní, po porozumění toužící srdce!

Stařena Mánková byla dokonale šťastná. Potrpěla si na to, dělat hostitelku. V pokojíku bylo živo jako v úle. Mařčiným přičiněním nebylo nouze o smích. Občas sklouzl její pohled na syna a neteř. V tomto pohledu se zračila mateřská něžnost. Jiří, který jej několikrát zachytil, přečetl z něho hluboké uspokojení. Radost z všeobecného souladu ho zaplavovala. Uvědomoval si stále jasněji, jak nevýslovně by bylo dobré být neustále mezi svými, nevybočit nikdy ze starého, zavedeného pořádku, mít život na všechny strany uhlazený a tichý, mít kolem sebe stále tentýž obraz, ty parůžky, podobizny, všechny ty věci tak dobře známé, tělnatou, neměnící se matku a k tomu Mildu, korektní a důvěřivou, dobrou a spolehlivou Mildu po svém boku.

Adélin svět, dobrodružný a skvělý, v němž bylo třeba se mít neustále na pozoru, neustále být připraven k útoku a k obraně, jako by se tratil kdesi v dáli, za černou propastí nezacloněných oken.

/ 19 /

Ve středu ráno přinesl Adéle příručí z obchodu Lauřina otce navštívenku, hustě popsanou dívčím tenkým písmem: „Ado, Freddy má dnes narozeniny, pětadvacet let, čili čtvrt století, jak on tomu říká. Bude veliký flám. Schůzka je v Metru v osm hodin, nezůstane se tam však, půjde se dále. Přijď určitě, nenáviděla bych Tě, kdybys nám dala košem jako v sobotu. Mimochodem řečeno — jak to dopadlo s J.? Jsem strašně zvědavá. Jste-li spolu zas dobře, přiveď ho. Jen nezapomeň, že čekáme nejdéle do devíti. Nepřiprav se o ohromnou psinu! Tvá Laura.“

Nic se tak nehodilo Adéle, otrávené nedělí a ještě dvěma dalšími, zbytečnými dny, jako toto pozvání. Rázem z ní spadl všechen světobol. Hle příležitost, aspoň částečně vrátit ránu! Rozumí se, že půjde! Zlatí kluci! Miláček Laura, jak o ni pečuje! Ještě tu někdo je, kdo o ni stojí. Adéle bylo, jako by se chystala do boje.

Vplula do Metra několik minut před devátou, v poslední chvíli, jak se sluší na královnu, oblečena pod zimním pláštěm do zeleného, hedvábného krepu, s třpytivými závěsy v uších. Usmívala se vstříc společnosti svými cinobrovými rty, vysoko zvedajíc přikreslená obočí, spokojená, vítězná, dobře si vědoma okouzlení, které působila. Uvítali ji hlučně se sklenicemi v rukou, nabízejíce jí přípitek. Byli vlastně již všichni poněkud opojeni, zatím spíše náladou než alkoholem.

Teď, když Adéla, poslední očekávaný člen party, byla zde, šlo již jen o to, co nejrychleji zaplatit a zmizet. U šatny se do Adéliny paže zavěsila Laura, zvědavá na novinky.

„Tak co? Nepřišel, viď? Proto jsi tu sama. Och, já to tušila! Chudinko, tak ti přece jen zkazil neděli. Proč jen jsi s námi nejela na výlet? Nenávidíš ho, že?“

„Ano,“ šeptem se přiznávala Adéla, „ale teď o tom raději nebudeme mluvit. Nač si tím kazit náladu?“ Tiskla loket své přítelkyni a rozhlížela se, zdali je někdo neslyší.

V jihoslovanské vinárně, do níž zapadli, páchlo to cibulí a drsnými, na rožni opékanými jídly. Sesedli se všichni okolo dvou k sobě sražených stolů, které si předem telefonicky zadali. Ženský svět zastupovala Adéla, Laura a třetí dívka, Míla, s vyholeným a tence načrtnutým obočím, s podmalovanýma očima, s červenými nehty a s honosnými světlými kadeřemi. Měla však příliš drobnou postavičku, ta delikátní a vysoce moderní konzervatoristka. Mezi nimi byli symetricky rozloženi Emil s černými kotletami toreadora, hromotluk Petr čili Per s knírkem à la Menjou v růžové, chlapecké tváři, na čelném místě oslavenec Freddy v plném lesku svého smokingu, se zlatým pečetním prstenem na ukazováku, jehož monogram se nápadně podobal rodinnému znaku, a pak ještě dva jeho mladší přátelé, tlouštík Vincy a jako hůlka tenký Jóža s ohnutými zády. Jóža byl podle Míly, jíž patřil, vynikající houslista, ale tomu se nemusilo věřit právě tak, jako se nevěřilo Mílině hudebnímu talentu. Míla a Jóža byli jediní, kteří něco dělali a uměli mezi touto cháskou, dětmi prosperujících obchodů, kteří neuměli a nedělali nic.

Ve sklenicích se třpytilo dalmatské červené a mostarské zlaté víno, hojně se kouřilo a ještě více tlachalo. Vinárna byla nabita a číšníci, motajíce se bezradně kolem stolů, ještě zvyšovali chaos. Na zdech pluly barevné plachetnice na zelených vlnách pod laciným, ultramarínovým nebem, po halových schůdkách sklepní místnosti neustále dupaly a hopsaly boty a střevíčky nových příchozích, kteří bezradně zůstávali stát nad obsazeným lokálem.

Vincy, pověřený proslovem, zhostil se svého úkolu koktavě a nejapně, avšak k úplné spokojenosti kroužku, který neměl přemrštěné požadavky. Blahopřál oslavenci k dnešnímu svátku a projevil naději, že dá také, jak se sluší, něco k lepšímu. Proslov byl ovšem pouhou formalitou, nad níž se nadouval jen Freddy, chrastě svými naškrobenými manžetami.

Vinárna byla jen přestupní stanicí, místem, kde se mělo nabrat co nejvíce páry, alkoholu, pro příští program. Měl jím být samozřejmě tanec. Poněvadž bylo ctí dosíci co nejdříve kulminacního bodu nálady, pilo se zuřivě a nerozumně. Ani bdělá Adéla neodolala duchu bláznivého pijáctví. S odvahou vyprazdňovala sklenky, jako by v nich chtěla utopit všechnu mizérii poslední doby. Zatím dosáhla jen onoho příjemného stavu, kdy hovor splývá v jakousi uspávající hudbu a celý svět tone v kolísavé, světélkující mlze. Zato Laura byla již nadobro opilá. Ještě neztroskotala, ještě se zoufale držela nesrozumitelné konverzace, její oči však byly kalné a kadeře zplihlé. Hleděla truchlivě na dno své banky s hlavou opřenou o loket.

K jedenácté vtrhli do vinárny Rusové se svými břinkačkami, v malebných zelených košilích, zapjatých na ramenou. Tenor zpíval a ostatní mu přizvukovali. Petr se vybatolil ze svého kouta a pokoušel se o cosi podobného kozáčku. Když sklidil posměch, začal objímat jednoho ze zpěváků, pokoušeje se s ním dorozumět jeho mateřštinou.

Petr byl Adéliným sousedem, a po dívčině levé ruce zůstalo na chvíli prázdné místo. Freddy opatrně podotkl, že ta židle jako by na někoho čekala. Mánkova nepřítomnost hned od začátku vrtala mládencům v hlavách, dosud se však nikdo neodvážil zeptat se Adély na příčinu. Nyní se s vtipy a narážkami roztrhl pytel. Nevypadá snad Adéla jako smutná vdova? Dejte napít duchu mrtvého miláčka! Víno je rozohňovalo a zvědavost je podněcovala. Konečně Emil vstal a formuloval otázku přímo a jasně:

„Řekni nám, Ado, kde dnes vlastně vězí tvůj Mánek? Ne snad, že by nám tu scházel, je to však trochu nezvyklé, vidět tě mezi námi bez něho.“

Adéla odpověděla jen lhostejným pokrčením ramen, které znamenalo: co ti je vlastně do toho? Naneštěstí zde seděla ještě Laura. Ta, otupělá opičkou, potřebovala právě něco, čím by se vyšvihla nad vlnobití, které jí obklopovalo, něco tragického a hrdinského, čím by ostatní překvapila. Emilova otázka byla příliš nebezpečnou zkouškou její diskrétnosti — neobstála v ní.

„Drahouškové — vy to nevíte? Opravdu to chcete vědět? Nemrač se tak na mne, Ado, není proč dělat s tím tajnosti. To jsou naši věrní kluci! Udělala jsi snad něco špatného? Máš se stydět ty nebo on? To on je padouch, Emile, klenote, hýbe mi to žlučí, jen když na to pomyslím. Zachoval se k ní surově, rozumíš? Surově!“

Adéla ji marně upomínala prosebnými pohledy o její slib, marně ji zakřikovala, nejdřív mírně, pak zlostně. Laura vyklopila společnosti všechno, co věděla. Adéle se nepodařilo zacpat jí ústa, která Petr mužně ochránil.

„Chudáček Adéla!“ vykřikovala Laura svou znamenitou senzaci. „Říkám vám, on by z ní chtěl mít opravdovou otrokyni! Nic víc než otrokyni svých rozmarů!“

Adéla byla vždy pýchou své party. Pohanět ji znamenalo pohanět všechny. Kdo to je vlastně, ten starý pán, který si ještě troufá dělat okolky? Vazalové se jeden po druhém snažili prokázat svou oddanost. Pro ty, kteří si myslili, že byli Jiřím nespravedlivě odsunuti do pozadí, byla tu nádherná příležitost k odvetě. Emil mluvil o „tom člověku“ ironicky a svrchu, což mu bylo málokdy dopřáno. Petr si vysoukal rukávy a doporučoval facky jako nejradikálnější řešení, oslavenec Freddy snažil se Adélin zájem získat soustrastí.

Adéla přijímala hold se smíšenými pocity. Nebylo to ovšem nic příjemného, shledat, že všechny její strasti byly dány na buben, víno jí však poněkud kalilo pojmy, a když se to tak vezme, ten nadutec právě dostával co proto, a Adéla mu to přála. Kupodivu, souručenství s Jiřím jako by opravdu bylo nadobro rozvázáno. Svorné opovržení mládeže k němu ji odškodňovalo za příkoří, které musila protrpět. Konečně — nešlo zde celkem o nic vážného, všechno to byla jen pouhá slova, Adéla si mohla dopřáti po libosti tohoto neškodného triumfu.

Pojednou Laura vyskočila ze svého místa, oči vytřeštěny, paži věštecky vztaženu. To se vznítila spásná nebo bláznivá myšlenka pod jejím těžkomyslným čelem.

„Ado, víš, co mě právě napadá? Bože, to by bylo ohromné! To by byl krásný flek! Za čtrnáct dní odjíždím do Tater. Otec mi povolil krátké prázdniny na Kamzíku. Co abys tam jela se mnou?“

Pochvalné mručení prozradilo, že nápad byl sympaticky přijat a že byl správně pochopen.

„To bys mu, holčičko, ukázala, že jsi někdo, kdo si nedá foukat do kaše! Najednou bys byla pryč, ať by se mu to líbilo či ne. Zatím co by ses proháněla po prkýnkách studenovodskou dolinou, přešly by ho jeho pitomé vzdory!“

Adéla si představila letošní zimu, která pro ni dosud neměla ani jediného půvabu, představila si míjející čas, který jí dosud nebyl ničím jiným než očekáváním lepších nedělí, jež se nedostavovaly. Musila Lauře přiznat, že by to byl opravdu znamenitý taktický tah, nechat milence trochu vychladnout, odpovědět na neslýchanou odmítavost nádherným gestem volnosti.

Poslední sobota jí vyvstala před očima se vší hořkostí jejího zklamání. Zmlkla, uvažujíc o nabídce, a od té chvíle byla lapena. Freddy, Emil, ba i Vincy a houslista, všichni se postavili za Lauřin oslnivý nápad.

„Ado,“ kázal přísně Freddy, „to musíte udělat! Povídám vám, to musíte udělat, máte-li ještě trochu cti v těle. Musíte mu ukázat, že nejste žádná onuce.“ Poněkud se mu pletl jazyk, ale přece jen vypadal docela přesvědčivě v svém salonním úboru.

Než opustili vinárnu, Adéla lehkomyslně přikývla tolika dobře myšleným výzvám, dala Lauře čestné slovo a položila svou ruku do její na zpečetění úmluvy. Tento patetický akt byl uvítán radostným řevem okouzleného komonstva.

Nyní teprve celý flám nabyl své pravé ceny. Bylo krásné oslavovat pomstu. Pomstu — komu? Jiřímu utlačovateli, Jiřímu bláznu, který si nedovedl vážit toho, co získal.

V baru se programová čísla střídala s tancem při jazzové hudbě. Tam bylo naléváno z jediné společné láhve, již platil a znovu obnovoval Freddy, který se konečně stal hostitelem. Negerka dotančila barbarský tanec a ukláněla se na všechny strany, ceníc lopatovité řezáky, a potom šla Adéla s Petrem do kola. Milka tančila s Jóžem opatrně a způsobně jako školní pár. Jóžovy lakýrky obkračovaly dívčiny střevíčky, jako by mladík tančil mezi dýkami. Laura již byla hotová. Nebylo ani pomyšlení, že by také mohla ještě tančit. Seděla s přivřenýma očima, smrtelně bledá, mezi Freddym a Vincym, a Emil jí přikládal na čelo mokrý kapesník.

Emil vystřídal Petra a Vincy konzervatoristu, konfety lítaly, papíroví hádci se zaplétali do vlasů, vinuli se okolo ramen, Adéla se hystericky smála a tleskala, znova a znova se vrhala do tance jako do příboje, ztrácela poslední zbytky rozumu a rozvahy. A v tomto ovzduší, nabitém elektřinou těl, plném výparů alkoholu a smyslných výbojů, vytasil se Emil neočekávaně s návrhem, který byl obrazem jeho žárlivosti a výsledkem chorobně vypěstované mstivosti.

„Pošleme Mánkovi pohlednici!“

Adéla pro to rozhodně nebyla, ale ti hoši byli tak věrní a tak galantní, tak roztomilí — a flám tak zdařilý! Měla okolo sebe přesilu mladých a odvážných srdcí, ochotných ji beznadějně zbožňovat, byla uprostřed svého vzdorokrálovství a její vytrpěné urážky ležely na dně jejího srdce jako sedlina vypitého a nestráveného jedu. Nesouhlasila, ale jen se smála a nebránila nikomu v ničem.

Trubka jazzového zpěváka toužebně vybízela do kola, ale nikdo již nešel k tanci. „Komponovat! Komponovat!“ nařizoval Emil, duše podniku, šťastnému houslistovi, jemuž byla svěřena důležitá funkce. Ubrousek byl papírem, na který byl pořízen koncept s mnohými škrty, koncept prostoduchý a málem pitomý, ale velmi řízný:

„Pozdravujeme Vás z flámu, na němž nám vůbec nechybíte. Adéla je s námi a je naše. Tady nelezou pavouci po zdech! Ať žije víno a láska!“ A nakonec, jako záhadná pohrůžka, jako dovršení pomsty: „Něco se ukulo, co Vás možná bude mrzet.“

Vrchní byl hartusivě povolán a požádán o pohlednici. Nebylo jiné než fotografie tanečního páru ze souboru podniku v akrobatické taneční figuře, pán v černém, zamračený Fra Diavolo, a dívenka s ňadérky smáčknutými pod květy planých růží. Náčrt byl opsán topornou Petrovou rukou (aby vše vypadalo co možná energicky) a jméno se hromadilo k jménu. Freddy, Emil, Petr, všichni, všichni, jeden za druhým, Vincy, Jóža, Míla — také Laura přičinila svůj bledý, třaslavý podpis, a nakonec to přistrčili Adéle. „Ty musíš taky podepsat!“ nařídil Emil, který tu věc vzal za svou.

Chvilku váhala, usmívala se, ale nebude přece méně kurážná než ta veselá sběř! Podepsala. Povstali (mimo Lauru), aby připili její statečnosti. Stáli na židlích, držíce se okolo krku. Vincy vtiskl Adéle na týl nadšený polibek. Jen se po něm otřásla jako po krůpěji studené vody.

Emil strčil opatrně lístek do náprsní kapsy.

/ 20 /

Adéla se vrátila z flámu o půl páté ráno, otupělá, ospalá. Spala nepřetržitě a tvrdě několik hodin, potácejíc se v těžkých, zamotaných snech.

V jedenáct hodin ji přišla probudit Fanka, že prý ji dole volá někdo telefonem.

Přehodila si jen přes ramena plášť a prsty si prohrábla vlasy. Vzala sluchátko nedůvěřivě do ruky. Ozval se Jiří. Jeho hlas se chvěl vztekem a nepřátelstvím. Ani nepozdravil. Bez jakéhokoli úvodu na ni drsně houkl:

„Prosím — jak mám rozumět lístku, který jsem dostal?“

Musila se chvilku rozpomínat, než pochopila. Potom však odpověděla vzpurně a uraženě, jak se sluší na dámu nezdvořile oslovenou. „Jak bys mu měl rozumět? Byli jsme na flámu. Jsi snad nespokojený? Měla jsem čekat, až si pro mne milostivě přijdeš a odvedeš mě na procházku? Bavila jsem se. Mám právo na trochu zábavy. Nemáš mi co vytýkat.“

„Ano, byla jsi jejich, jak jsi psala. Víno a láska. Byla jsi snad dokonce opilá?“

To bylo ovšem hrozně sprosté. Adéla neodpověděla.

„Smím vědět, jaké překvapení mě čeká? V lístku bylo naznačeno, že mě to bude mrzet. Hrozně rád bych věděl, na čem jsem.“

„Nechce se mi odpovídat na takový výslech.“ Adéla mluvila stejně řízně jako tazatel. „Dočkáš-li se nějakého mrzutého překvapení, pak sis je sám zavinil.“

„A čím, prosím?“

„Dával jsi dost dlouho najevo, že o mne nestojíš.“

„Tys mi snad dávala najevo, že o mne stojíš?“

„Nic jsem ti neudělala.“

„Řekneš mi konečně, co jsi myslila tím lístkem?“

„Já jsem jej nepsala.“

„Podepsala jsi jej. Dáš mi odpověď?“

„Nedám!“ A praštila sluchátkem. Pak běžela nahoru jako fúrie, srdce jí bláznivě bilo. Uši jí hořely. Nepamatovala se, že by byla kdy tak rozčilena. Svlékla si zase plášť a ulehla. Pokoušela se klidně si rozvážit, co se právě zběhlo.

Myslím, že se mnou a s Jiřím je to zlé — uvědomovala si. On se však přenáhlil. Nebo jsem se také já přenáhlila? Ech, pozdě bycha honit. Co se stalo, stalo se. Bolest ji hryzla, ale statečně se přemáhala. Neustoupí. Nemůže. Však se uvidí, co bude dál. Nebude-li nic, také dobře. Ten lístek byl ovšem poněkud neuvážený. Ano, mnoho pila. Omlouvat se však přece jen nebude. Poněkud nepříjemná chvíle přijde, až se zase zeptá otec nebo matka. Nu, tak jim to řekne zkrátka. Patrně za tím vězí roztržka. Vlastně je lepší, že se to konečně nějak vyjasnilo. Ten dosavadní neslaný nemastný stav byl horší. Ničevo! Pokusila se o úsměv. Nešel jí od srdce.

A večer, když tápavě bloudila ulicemi, aby zaplašila nepříjemné brnění hlavy, z níž se jaksi nemohly vykouřit poslední stopy alkoholu, potkala zcela neočekávaně Jirku.

Možná, že šel právě k svým kumpánům. Snad nesl v kapse svého pláště koncept nějakého nového, idiotského psaní. Tím líp! Ráno řekla své mínění Jiřímu, nyní je řekne ještě tomu klukovi. Nebude milosrdná. Och ne, nebude! K ní také nebyl nikdo milosrdný.

Hleděl na ni nejapně a nábožně jako na přelud. Nebyl na setkání připraven. Byl nadobro přiveden z rovnováhy. Kdyby ho byla pevně a neúprosně neuchopila za rameno, možná, že by jí byl utekl.

„Kampak, kampak, mladíku?“ Usmívala se s přepjatou vlídností. „Víte, že se už podruhé potkáváme na téměř stejném místě? Zdá se, že jste opět podlehl touze po krásné vyhlídce na Prahu. Jdete z Hradu? Nebo teprve na Hrad?“

Pod usměvavou maskou postřehl ďábla jízlivosti. Polekal se. Ustupoval.

„Já — já jsem se byl jen projít. Náhoda. Šťastná náhoda, opravdu!“

„Věřím,“ smála se hystericky. „I já v tom vidím šťastnou náhodu. Víte co? Půjdeme malý kousek spolu. Ne, nepustím vás, teď zase mně se chce procházky s vámi.“

Zpozorovala, že má sešlapaný podpatek. Učinilo ji to ještě krvežíznivější. Koktal něco o přednáškách, o mizerné zimě, o všeobecné otravě. Kráčeli bezcílně ulicemi. Bylo spíše teplo než zima. Adéla měla kožíšek rozepjatý, ňadra se jí vzdouvala. Povšimla si, že šilhá po jejím přiléhavém svetru. Ovšem — uvědomovala si — to je to platonické zaujetí! Měla-li špatnou náladu, dovedla vidět vše okolo sebe jen v nejhorším světle.

Nějakou chvíli ho nechala mluvit do větru. Číhala jako kočka na vhodnou příležitost. Vykládal, co času ztratí dojížďkami do Prahy. Vypočítával denní hodiny, kterých by mohl účelněji využít, kdyby, dejme tomu, bydlil jen asi čtvrt hodiny od Karlova náměstí. Takový přespolní student má se studiem veliké trampoty.

„Ano, je to svízel, máte velikou svízel,“ smála se mu vyzývavě do očí. Ještě jí však nerozuměl. Neměl ani tušení o tom, že ho odhalila.

„Vidíte,“ posmívala se mu, „tak málo času máte, a ještě s ním plýtváte. Z Krče až na Malou Stranu — vy jste, Jirko, nešetrný sám k sobě! Víte, jak jsem si původně vykládala vaše návštěvy v těchto místech?“

Ustrašeně se na ni zadíval.

„Myslila jsem si, že jste zamilován, že tu máte nějakou velikou lásku!“

Zarděl se až po kořínky vlasů.

„Ovšem,“ pravila chvatně, „vyjádřila jsem se příliš pateticky. Užila jsem slov ukřižovaných, slov zablácených. Proč jste sebou tak trhl? Takhle mi to psal nedávno jeden můj tajný zbožňovatel. Divíte se snad, že mám také nějaké tajné zbožňovatele? Och, Jirko, od těch se člověk nemůže osvobodit, i kdyby chtěl! Takovému zjevnému nápadníku může člověk říci, aby táhl k čertu, ale tajný, ten si to zařídí důmyslněji. Začne vás bombardovat psaními a otravuje vás svým lyrismem, až vás přejde chuť k jídlu.“

„Vždyť nemusíte číst psaní, která vám někdo posílá,“ hájil Jirka neznámého chvějícím se hlasem. „Není třeba, abyste si pro cizí smutky kazila chuť k jídlu, když nechcete!“

„O Jirko, muži, který nejste ani příliš starý, ani příliš mladý. Ženy jsou zvědavé. Jsou zvědavé i na špinavou romantiku.“

„Jak víte, že to byl špinavý člověk, který vám psal?“ přel se beznadějně student.

„Neřekla jsem špinavý člověk, řekla jsem — špinavá romantika. Bylo by ode mne nespravedlivé, kdybych vám tvrdila do očí, že takový jste. Co se na mne, Jirko, díváte tak poděšeně? Vy jste ještě nepochopil, že vím, kdo ty dopisy psal? Ach bože, hochu, jak jste hloupoučký! Ale teď chci, aby s tím byl už nadobro konec, rozumíte?“

„Ano — ano,“ koktal bědně a v očích měl slzy, tentokrát skutečné slzy, které se snažil zadržet všemi možnými prostředky.

Neustrnula se. „Mluvila jsem o špinavé romantice. Anonymní dopisy jsou vždycky špinavé, i když jimi vyznáváte lásku. Ostatně, Jirko — kde jsou vaše ušlechtilé sny stát se dobrodincem chudáků? Zatím jste se spokojil jen tím, že jste se zamiloval do snoubenky svého strýce. Když se vám to už přihodilo, proč jste tu lásku v sobě neskryl? Nebylo dosti síly, viďte? To ovšem neukazuje na velikost charakteru. Já vím, vy řeknete — nezištná láska. Rváti si bílá pera a tak dále. Nestojím o vaše bílá pera. Ale co by se bylo stalo, kdyby mě byly vaše dopisy opravdu uchvátily a zbavily klidu? Hrdina, jímž byste rád byl, vyhnul by se cizímu štěstí velikým obloukem...“

„A vy, co řeknete vy svému jednání?“ úpěl hoch. „Přišla jste na podloubí. Neměla jste tam chodit za strýcovými zády. Nemusila jste chtít, aby vám někdo psal!“

„Nebrala jsem to zprvu vážně, Jirko. Měla jsem z toho švandu, opravdu, byla jsem vzdálena toho, s někým koketovat. Takovou omluvu vy nemáte. Vy jste se na to díval strašlivě vážně. Je to vidět na vašem obličeji!“ (Ten odulý, nehezký obličej vypadal nyní vskutku zbědovaně!) „Ani nevíte, jak mi je odporné takové pokoutní vyjadřování tesklivých citů. Nenapadlo vás, že já na takové věci vůbec nejsem? Kdybyste byl na mně počal loudit hubičky, bylo by mi to méně odporné. Pro něco vzplanout a chtít to mít, to aspoň k sobě jde, ale něco chtít a hned to opentlit bolestným odříkáním? Kdybyste se byl po klukovsku upřímně vyjádřil, byla bych si s vámi promluvila od plic a zůstali bychom dobrými přáteli. Takhle jste se mi zošklivil. Mám — ani nevíte proč — až po krk všech odříkavých, křesťanských lásek, dojemných splynutí duší. Já bych to u vás nazvala mánkovským rodinným rysem — ale o tom se raději nebudu šířit, to je zas jiná záležitost. Muže je třeba vychovávat. Chtělo by se mi dojít si k vám do Krče a zasloužit se o docela obyčejnou otcovskou exekuci — metlou, víte? Úplně by mi lahodila. Rána pomůže někdy chlapečkovi k zmužnění spíš než holubicí vrkání. Ne, nemyslete si, nebyla bych tak krutá, kdybych se byla nešla podívat na ty vaše kamarády. Ten drogista — a ten druhý, hnusný váš kolega — co jste si to zvolil za důvěrníky? Takovou sběř? Jirko, že se nestydíte!“ „Jak si o nich můžete něco takového myslit, jak o nich můžete takovým způsobem mluvit, když o nich nic nevíte?“ zoufale bránil přátele Jirka. „A sama jste vším vinna! Pořád jste se mnou vyhledávala nějaké výstupy, nějaké šarvátky, až jsem si začal myslit, že jste ve mně našla zalíbení...“

„To jste pěkný dnešní mladý muž,“ hořce mu vyčítala Adéla. „O vaší generaci říkají, že je to sportovní generace, silná generace, která má málo citu. Vy ho máte, zdá se, mnohem víc než ti staří. Do kterého století vy patříte? Kdybyste raději kopal do míče a proháněl se po tenisovém hřišti! Kdybyste byl poněkud hrdý, jak hoši mají být, a měl pro ženy spíš trochu opovržení než obdiv! To je z toho pilného studování, z dřepění nad knihami pro jedničky a pro rodinnou slávu! Zamilujete se do prvního děvčete, které se k vám přiblížilo. Když si pomyslím, že jsem trpělivě vyslechla celé to vaše humanitní kázání o lékaři na periférii! Vždyť to bylo jen prázdné žvanění, dobré k omráčení nějaké prostoduché slečinky! Já nejsem husička, která se dá omráčit. Nu, aspoň se, Jirko, přiznejte, kdybych byla nyní, místo abych vás hubovala, řekla: ‚Jirko, zamilovala jsem se do vašich dopisů jako nějaká Roxana,‘ co byste byl udělal? Povězte pravdu, co byste byl udělal?“ A když neodpovídal, vyslovila svou domněnku sama: „Byl byste ochotně zapomněl na svou nenáročnou lásku a začal byste po návodu Vocelově nebo toho druhého mít určité požadavky. Tajná láska by změnila svou lživou tvář!“

„Tak,“ pravil po chvíli unaveně, když se odmlčela a neměla se k dalším výkladům, „teď jste mi dala už dost. Více mi už nemáte co říci, že ne? Snad — snad bych už mohl jít?“

Nyní jí ho bylo konečně trochu líto, byla však příliš zaslepena svým snadným vítězstvím, aby se odhodlala odškodnit ho aspoň odpouštivým úsměvem. „Prosím, můžete jít. Myslím, že jsem vám řekla opravdu všechno, co jsem měla na srdci. Byla bych vám to pověděla už dávno, kdybyste mi byl dříve padl do rukou. Teď běžte pěkně domů a přemýšlejte o tom, co jste slyšel. Můžete se po křesťansku kát. Doufám, že aspoň věříte, že jste si všechno, co jste dostal, poctivě zasloužil?“

Zasmušile přikývl. Odešel, aniž Adéle podal ruku. Neosmělil se k tomu. Jenom chlapecky pozvedl klobouk a uháněl od ní, nepěkně se kolébaje na svých poněkud oblých nohou.

/ 21 /

Ráno šla Adéla na Staré Město navštívit Lauru. Byla nesmírně zvědavá, jak se po flámu přítelkyni vede. Jí bylo již zase docela dobře. Měla za sebou klidnou, řádně prospanou noc, poslední stopy opojení byly ty tam. Byl jasný, chvílemi slunný den. Radostný vzhled světa ovlivňuje myšlenky. Dívala se na vše opět svým starým, optimistickým způsobem.

Roztržka s Jiřím jí už nepřipadala tak beznadějná. Včerejší výstup se jí zdál poněkud upřílišněný, neodůvodněný a pošetilý. Toť se ví, měla zřejmě ještě trochu v hlavě, když Jiřímu odpověděla do telefonu tak zhurta. Dnes již připouštěla, že byl částečně v právu, když se zlobil. Jaký by to byl muž, aby se nevztekal, když byl tak rafinovaně uražen? Ech, byla to hotová bouře, ale již se přehnala. Po bouřkách bývá obyčejně krásné počasí.

Adéla nepochybovala, že se Jiří zase usmíří. Snad bude ten včerejší svár dokonce k něčemu dobrý. Vyčistí se ovzduší, beztoho dusné. Nyní co nejdřív dojde podle všeho k schůzce (musí to již nějak nastražit, aby k ní došlo) a na ní si bez příkras řeknou svá mínění. Pak shledají, že se vlastně v ničem nerozcházejí (jak už to bývá) a že šlo jen o pouhé nedorozumění. Adéla byla ochotna k ústupkům, dokonce i ve věci lásky k příbuzným. Ano, je to konečně pravda, člověk musí být tolerantní k názorům svých bližních, musí respektovat jejich city. Milda je možná docela roztomilá stará panna. Vlastně to byla od Adély veliká hloupost, vidět v té starožitné dívce sokyni!

Och, ten včerejší den! Jako by se byla napila z divokého pramene! Kde vzala tolik chuti k dvěma půtkám najednou? K smíchu! Jak se někdy člověk spustí! To udělalo to víno. A pak ti blázniví kluci! Ovšem, nejdřív se táhly ty dva úmorné týdny s pečlivě pěstovaným hněváním. Nyní, zdá se, bude zase všechno v pořádku. Jirkovi to pověděla důkladně, nezůstala mu nic dlužna. Možná, že dokonce dostal chudák víc, než zasloužil. Ale takové to je na světě, přišel jí do rány v nevhodnou chvíli, když byla nejvíc v ráži. Nu, odbrečí si to, a srdce ho přestane bolet. Adéla ho co nejdřív v Krči navštíví. Musí mu dát najevo, že jím tak hrozně neopovrhuje, jak mu naznačila. Ovšem, příště si na něho bude musit dát pozor, aby nezačal s jiným druhem telecí zamilovanosti.

Adéla si cestou prozpěvovala. Byla opravdu ve výborné náladě. Alkohol je bezesporu znamenitý lék. Skvělý pročišťovací prostředek pro zanesené mozkové závitnice. Již dlouho se Adéla necítila tak křepká, tak vtipná! Chtělo se jí sejít se s někým veselým a blýsknout se svým mládím a svou neohrožeností. Možná, bude-li mít jen trochu štěstí, že u Laury najde společnost.

Její tušení ji nezklamalo. U Laury seděla konzervatoristka Míla a její Jóža. Jenomže Laura nebyla ještě tak dokonale pročištěna jako Adéla. Hrála si na nemocnou, nebo jí opravdu ještě byla. Ležela na pohovce a měla na čele studený náčinek. Možná, že tak ležela jen z lenosti. Nebo z koketérie? Ne, prý ji ještě hrozně bolí hlava.

„Moc jsi kouřila, holčičko, a míchala jsi víno s likéry, a to se nesmí! Podívej se na mne! Věříš, že bych šla třeba hned zas na flám? Zalíbilo se mi dělat hlouposti. Ale to ti říkám — Jiřímu bych už lístek neposlala.“ Jóža byl nesmírně zvědav na výsledek svého stylistického umění. Byla to autorská ješitnost. Nu, proč by to Adéla neřekla, jak tomu vpravdě bylo, když ti lidé jsou tak jako tak zasvěceni?

„Och, děťátka, výsledek byl strašlivý! Katastrofální! Můj staroušek bouřil jako rozhněvaný pánbůh. Vypila jsem si to. Ale ani já jsem nemlčela!“ Opakovala s komickými poznámkami včerejší telefonickou rozmluvu s Jiřím.

Laura nebyla pranic nadšena. Zdálo se jí, že Adéla není dostatečně uražena Mánkovým příkrým vystoupením. „To si z toho ani nic neděláš, že s tebou tak sprostě mluvil? Dokonce už počítáš s tím, že se zase spolu smíříte?“

„Proč bych s tím nepočítala? Přece se pro takovou hloupost nadobro nerozejdeme!“

Laura ohrnula opovržlivě rty. „Jsi jako všechny ženy. Obyčejná — samička. Snad ti dokonce lichotí, že tě tak zpražil. Byla bys ještě raději, kdyby ti natloukl?“

Och ne, Adéla se dnes nemínila urazit. Ani trochu jí nevadilo, že se tenký houslista protivně uchechtával a dorozumíval se významnými pohledy s Mílou, která při denním světle vypadala jako opelichaný kolibřík.

„Bláhová Laurinko, já nejsem nekompromisní tvor! Neříkám, že za ním polezu, byla bych však husa, kdybych setrvala ve vzdoru, vyjde-li mi jen trochu vstříc!“

„Tak tedy — z tvého slibu, že spolu pojedeme na Kamzík, nebude nic?“ řekla zklamaně Laura. Bylo by to přece jen lepší pobývat na horách s přítelkyní než sama.

„Kdo ti řekl, že z toho plánu sešlo? Naopak. Lauro, spoléhám na naši úmluvu, opravdu! Pojedu určitě. A ne snad jen proto, že jsem to slíbila, ale protože se na Tatry upřímně těším. I když se s Jiřím zas sblížíme, myslím, že nám krátké odloučení jen prospěje. Cítím se již jako z tvarohu. Potřebuji nutně pohyb na čerstvém vzduchu. Letos jsem ještě neměla lyže na nohou!“

Po tomto prohlášení konečně Laura poněkud roztála. Ve věci Adélina sporu s Jiřím setrvala sice na svém původním názoru, tvrdila, že prostě nechápe, jak po tom všem může Adéla bažiti po pokračování v známosti, z jejích slov však čišela již jen snaha po důslednosti stůj co stůj, a také trochu přátelská závist dívky, která neměla prozatím vážného uchazeče.

Hovořili vespolek dobrou hodinu. Józa vyprávěl o dozvucích, které měl flám mezi mužskou partou, o Freddym, který v baru zapomněl pouzdro na cigarety, dámský dar, a byl pak notně otráven, když na ztrátu přišel, a konečně o Emilovi, který se prý úplně zamiloval do té dívenky na pohlednici. „Věříte, že byl v pokušení ten zlořečený lístek neposílat? Jen pro tu holčičku, která na něm byla vyobrazena. Musili jsme mu odpřisáhnout, že ho co nejdřív do toho baru doprovodíme, ale jen my muži mezi sebou!“

„Vida je,“ škemrala Míla žárlivě, „jací jsou! Co tomu říkáte, Ado? Jsou hnusní! A to všechno jen proto, že ta tanečnice měla tak málo šatů na sobě. Jóžinku, vy tam půjdete s nimi? Také jste se zapřísáhl?“

„Samozřejmě,“ holedbal se chudáček, „samozřejmě!“ A byl nesmírně pyšný, že byl brán tou nepohlavní slečinkou ze své mužné stránky.

Adéla se dobře bavila. Byla to zase stará Adéla, která měla neobyčejné potěšení z toho, mohla-li se dívat a tiše se uvnitř smát. Viděla kolem sebe jen samé karikatury. Laura byla karikaturou, Míla a Jóža rovněž, to se rozumí. A nebyl snad karikaturou nadulý Emil s pepickými šístkami, samolibý, silácký Petr a hlupák, nesmírný hlupák Freddy? Všechna ta kvítka z takzvané lepší společnosti, všichni ti sebevědomí ničemové! Ne, Adéla k nim nepatří. Její místo je jinde, v panenském, pyšném světě, vedle rozumného, byť trochu pošetilého člověka!

A když se vracela domů, uvažovala o Jiřím téměř s nadšením. Jak je inteligentní, neoblomný, stálý vedle té zelené opičácké chásky, s níž strávila noc ve vinárně a v baru! Snad opravdu malounko blouznila následkem výprasku, kterého se jí dostalo (Laura měla částečně pravdu?) a byla ochotna přeceňovat a zbožňovat. Potom však rozum přece jen převládl. Ne, ani Jiří není zcela bez kazu, i on je poněkud směšný, vždyť je to, můj ty bože, také jen člověk! Všichni jsou směšní, všichni jsme směšní, a všechno je na světě vlastně jen k smíchu. Není dokonalých lidí a není vážných událostí!

Ale doma! Co to na ni číhalo doma za ošklivou a neočekávanou novinu? Co to leželo na jejím toaletním stolku tak obludně černé a bílé, tak obludně páchnoucí vážností? Je opravdu všechno jen švanda? Je opravdu všechno dobré jen k smíchu?

Kdo jí to, proboha, posílá smuteční psaní s černou ořízkou?

Ach, kdo — Jirka! Čtla.

Nejdřív se kabonila, potom musila usednout, jak byla náhle rozechvěná. Den nemusí ještě dobře skončit, když dobře začal!

„Adélo, neměl bych Vám již psáti, měl bych provésti mlčky svůj úmysl, ale proč bych se dělal někým větším, než jsem? Tentokrát se neskrývám za žádnou šifru, není v tom žádná lest, není v tom tedy snad nic podlého. Neměl bych Vám psáti, ale mně se chce, a je to konečně již jedno, budete-li mě ještě víc odsuzovat. Měla jste pravdu, když jste řekla, že jsem se zachoval ohavně. Řekla jste, abych šel do sebe, a já jsem Vás poslechl. Ve všem jste měla pravdu, to Vám musím přiznat, ale nyní chci být důsledným, jakým jste mě chtěla míti. Odsoudila jste mě, a já jsem udělal totéž, jenže jsem šel ještě o kousek dále, po odsouzení někdy bývá poprava a já se popravím. Odpusťte mi ta škaredá slova, škaredá živým, hrozná veselým a šťastným — ale já jsem nešťasten. Až to budete číst, bude to již provedeno. Chtěl jsem to napsat jinak, než se to obyčejně psává, ale já ani to již nedovedu. Bude to všechno banální — jistě vyřknete to slovo, a zase budete mít pravdu — ale taková slova a takové činy jsou vždycky banální. Nezabíjím se proto, abych se Vám pomstil, abych Vám byl navždy výčitkou, ale prostě proto, že už nevím, co jiného by se dalo dělat. Já jsem Vás měl rád, to jsem Vám však už napsal a nechci to znova rozváděti, protože nechci budit Vaši lítost. Věřte, tohle psaní není skládané jako ta ostatní, nýbrž je strašlivě pravdivé, a proto tak rozhárané. Sama jste mi naznačila, že nejste žádnou Roxanou, a přece se mi teď objevuje před očima poslední Cyranovo psaní. Roxano, umru, vím... A mohl bych je opsati do poslední písmeny. Lépe se tak jako tak nevyjádřím, a je mi již docela jedno, bude-li to všechno tím směšnější. Ano, nikdy víc mé blahem zpité oči, jimž kvasem bylo to, se po Tvých neotočí. A nikdy víc... pláči, víte, opravdu, ne literárně, ale slzami, jen krev nebude na tomto papíru. Konec! Konec! Točí se mi hlava nad tou strašnou propastí, nad kterou Vy nikdy nestanete — a buďte veselá a šťastná, vždycky, vždycky, to jsem Vám chtěl říci naposled. A miloval jsem Vás! Škoda, nedovedu napsat nic jiného než to otřepané slovo — tentokrát opravdu ukřižované.

Jirka M.,

jenž zemřel vlastní rukou v patek 21. února,

mlád devatenáct let. “

/ 22 /

Jiří, vyřizující u přepážky zákazníky, si povšiml, že Adéla vstoupila do dvorany, až když mu chvějícími se prsty, s očima rozšířenýma rozčilením, beze slova podávala Jirkův dopis.

„Co je?“ zeptal se suše, naladiv přísný tón. Když se však lépe podíval do jejího obličeje, seznal, že teď není doba vhodná ke škorpení. Bylo nade vši pochybnost, že se stalo něco velmi vážného. Rázem byl Mánkův pedantský klid ten tam. Dívčino zděšení bylo nakažlivé. Později se nedovedl ani rozpomenout, jak se od své pokladny dostal do středu sálu, kde nebyli právě lidé.

Zatímco očima spěšně probíhal řádky, stála před ním Adéla se spjatýma rukama, pláč na krajíčku.

„Jen pořád ještě nevím, co to všechno má znamenat,“ pravil bezradně, dosud úplně nechápaje.

„Bože, vždyť je to jasné, vidíš přece, čím hrozí, co chce udělat, nebo co snad již udělal. Raději neztrácej čas zbytečným vyptáváním, seber se a jeď tam. Snad je ještě možné hocha nějak zachránit. Použij mého taxi, které čeká před spořitelnou.“

„Cos to, děvče, provedlo!“ vykřikl náhle, neznaje se zlostí. Bylo mu lhostejné, že je kolegové od přepážky zvědavě pozorují.

„Nic jsem neprovedla, nebo snad ano, ale na tom teď nezáleží. Později ti všechno vysvětlím.“ Vlekla ho za loket ke dveřím. Jako by byl mohl jít bez pláště, bez klobouku, bez omluvy! Vytrvale do něho mluvila, žadonila, nezvykle pokorná, sledujíc jen jediný cíl — aby byl již odtud.

Oddychla si s ulehčením, teprve když nasedal do auta.

„Stejně nevím,“ koktal nakonec skoro chlapecky, „co tam budu platný. Nemám ani tušení, co bych mohl v té věci podniknout!“

„Buď tak laskav,“ volala za ním, když vůz se rozjížděl, „jakmile budeš něco vědět, podej mi zprávu. Ihned, rozumíš? Budu čekat. Ať je ta zpráva jakákoli!“

Jiří hleděl vytřeštěně oknem. Zdálo se mu, že auto jede strašlivě pomalu. Jaká hrůza! Zemřel ve věku devatenácti let. Dnes. Co bylo mezi ním a Adélou? Láska. Přímo neuvěřitelné. Co jen to napadlo to nerozumné děvče? Ale všechny tyto myšlenky bylo třeba násilím tlumit. Nyní šlo o něco jiného — vědět, jak se zachová, až dojede na místo. Předně — přijede ještě včas? V jakém stavu nalezne bratrův dům? Ani si nechtěl představit, co by tam všechno mohl nalézt. A co udělá, najde-li všechno v dobrém stavu? Jakou lží si pomůže z nouze, až na něho všichni budou naléhat otázkami pro neobvyklý příjezd? Hlavní je dopadnout Jirku. To ostatní? Málo důležité. Je nutné být klidný, rozšafný, rozhodný. Ano — klid, klid! Vyňal z pouzdra cigaretu, ale nebyl schopen si ji zapálit. Již aby byl na místě! Možná, že právě tyto vteřiny jsou rozhodující. Děsné! Děsné! Kéž by měl schopnost jasnozření! Kdyby tak měl po ruce obrovský tlampač nebo něco takového, aby mohl křičet, řvát do prostoru, do všech úhlů světa: „Jirko! Rozum! Rozum!“

Chtěl zastavit vůz před viaduktem, pak si však uvědomil, že je od cíle ještě příliš daleko, a dal se zavézt až za nádraží. Vystoupil. Účtování se šoférem mu připadalo nesmírně zdlouhavé.

Nejdříve skoro běžel, pak zvolnil krok. Nesmí být udýchaný. Nesmějí ho spatřit v tomhle úprku. Nyní si teprve zapálil zpola vysypanou cigaretu, kterou dosud žmolil v prstech. Tak došel k bratrovu domku, zdánlivě klidný, na návštěvu přicházející muž, ale srdce mu v hrudi bouřlivě bilo. Plot — zahrada — v přízemí otevřené okno — nic neukazovalo na to, že by se zde bylo stalo neštěstí. Zdálo se mu, že slyší z kuchyně řinčení umývaného nádobí. Byl to snad všechno zbytečný poplach? Chtěl Jirka Adélu jen poděsit? Nebo nevědí?

Micka vyběhla z kuchyňských dveří, v obou rukou držela veliký modrý hrnec. Vysypala jeho obsah — pravděpodobně odpadky od oběda — do popelové nádoby před vchodem a otočila se, aby zase zmizela v domě. V téže chvíli spatřila Jiřího. Široce se usmála.

„Strýčku! Kdepak se tu bereš?“ A potom náhle polekaně, uvědomivši si, že Jiří přichází v neobvyklou hodinu: „Stalo se snad něco babičce?“ Mánek zpozoroval, že má krk ovinutý barevným vlněným šátkem, který jí za týlem tvoří komické oslí uši.

„Ale kdež! Nic se nestrachuj. Je doma Teodor?“

„Tatínek už zas běžel do školy. Má tam nějakou práci. Chceš mu snad něco? Copak mu máš asi říci tak důležitého, že jsi proto přerušil úřad?“

„A kdepak je Jirka?“

„Zrovna jsme na něho s maminkou nadávaly. Vystydne mu oběd. Lajdák, ještě se nevrátil z procházky.“

„Tak!“ Odmlčel se, tak jím ta zpráva otřásla. Nemohl však přece očekávat nic jiného. „A copak ty, že nejsi ve škole?“

„Ach, bolí mě trochu v krku. Mám angínu, ulila jsem se, musím však zato pomáhat mamince. Mamííí! Je tu strýček!“ volala ke kuchyňským dveřím.

„Micko! Micko! Prosím tě, buď zticha a pojď ke mně!“

Umlkla, znovu se polekala, malounko zaváhala nad louží, která se prostírala přede dveřmi, ale pak do ní odhodlaně šlápla svýma tenkýma nohama, obutýma do bačkor.

„Tak co? Přece jen se něco přihodilo?“ Její oči byly okrouhlé a ustrašené jako oči kotěte, které postavili právě pod tlamu řeznického psa.

Jiří s povděkem konstatoval, že Božena v kuchyni nezaslechla dívčino volání. Vzal neteř za loket a táhl ji nemilosrdně ven ze zahrady, z dohledu kuchyňských oken.

„Micko,“ pravil rozechvěle a vážně, „dovedeš být moudrá a mlčenlivá? Moudrá — a bezpodmínečně mlčenlivá, stůj co stůj? Možná, že ti později všechno povím, ale teď nezbývá nic jiného, než abys držela jazyk za zuby. Neříkej nikomu, že jsem přišel a že jsem se tě vyptával. Slibuješ mi to, Micko? Je to vážné a mnoho na tom záleží!“

Němě pokynula hlavou.

„Tak mi tedy řekni, kam odešel Jirka. Šel snad do Prahy na přednášky?“

„Ne, do Prahy nešel, kam se poděl — ale bože, strýčku, že on ten kluk něco pitomého provedl? Byl včera takový divný! Otec mu domlouval, a on jen pohazoval hlavou a ošklivě se usmíval. Ráno byl zavřen na půdě, pak slezl dolů a chodil po zahradě. Má něco v hlavě. Ach, strýčku, že mě to nenapadlo hned! Co se mu stalo? Víš snad něco?“

„Kdy odešel z domu?“ ptal se přísně, neodpovídaje jí.

„Asi tak v deset — ne, bylo již k jedenácté — volala jsem za ním: ,Ty ulejváku, ty si myslíš, že musíš taky facírovat, když já jsem si zůstala doma?‘ Zastavil se a dlouho se na mne koukal a nic neříkal. Povídala jsem mu: ,Kam se to šineš tak ztrápeně?‘ Kopal takhle podpatkem do bláta a díval se k zemi a pak najednou řekl: ,Micko, já si jdu zahrát divadlo. Nejdřív bude generální zkouška a hned potom představení.‘ Myslila jsem, že mluví z cesty nebo že si mě dobírá. On si ze mne často dělal legraci, to přece víš, zvláště když jsem si ho někdy dovolila vyslýchat.“

„Kdybys mi tak mohla říci, kde bych toho hocha tak nejspíš našel. Kam obvykle chodívá, kde se v létě nejraději učí?“

„Něco mě napadá,“ pravila po chvilce přemýšlení, přidržujíc si u krku šátek, neboť jí musilo být v lehkých domácích šatech notná zima, „ale nesměj se mi, strýčku! To divadlo — nešel-li on snad do lesního divadla nad sanatorium?“

Jiří se odtrhl od Micky, jako by ho něco bodlo. Jen jí chvatně stiskl ruku a dal se touž cestou, kterou přišel, k široké nádražní ulici.

„Tam ne!“ volala za ním. „Jdi horem, třešňovým sádkem, budeš tam dřív!“ Obrátil se a hnal se zase jako pominutý zpátky, okolo domku vzhůru. „Kdybys chtěl, šla bych s tebou,“ nabízela se mu Micka, když ji míjel.

Zamítl její návrh opovržlivým mávnutím ruky. To by tak hrálo! Ženskou společnost na tuto výpravu za zoufalcem!

/ 23 /

Sádkem se mu šlo ohavně. Bezedné bláto ho pohltilo. Bylo mu, jako by ho neviditelná, zlomyslná ruka chytala za nohy. Když se vyškrábal na kopeček, Šlo to již o něco lépe. Teď mohl opět utíkat. Co času ztratil s Mickou! Nemohl si však pomoci.

U pomníčku padlých ve světové válce se smekl na jílovité zemi a upadl na kolena. Zvedl se a běžel dále. Zůstal mu nepříjemný dojem smutečních věnců, složených tam na podzim na památku mrtvých.

Na kraji lesa bylo jako v bažině. Nabobtnalý mech mu čvachtal pod nohama. Holé stromy vztahovaly prosebně větve k bezvýraznému zimnímu nebi. Mezi křovinami lpěly zbytky rozbředlého sněhu. Naštěstí znal dobře směr, přestože tu již dávno nebyl. Po jeho pravé ruce se skláněl úval s březovým hájem. Tam dole je cesta, vedoucí k divadlu. Dá se rovně vpřed a co nevidět bude nad proláklinou hlediště.

Krčské lesní divadlo! Jen aby se Micčino vnuknutí osvědčilo! Jirka řekl, že si jde zahrát. Tím nebylo ovšem řečeno, že jde hrát na jeviště. Dojista to však bylo hodně podobno pravdě. Pravý patetický, bláznivý nápad mladého sebevraha! Les v tuto dobu. Kdo sem zabloudí? S chvějivou bázní se díval po stromech. Srdce mu bilo jako kladivo. Na jakou smrt vlastně Jirka myslil? Provaz? Střelná zbraň? Jed? Kdyby věděl alespoň to! Volat? Ne, volat bude raději až potom, když ho nenajde, až nebude mít už na vybranou. A co jestliže se Micka mýlila? Co učiní potom? Pak ovšem nezbude než ptát se lidí tam nahoře, v domcích nad lesem, sbubnovat četníky a kdovíco ještě!

V téže chvíli narazil na ostnatý drát. Ach bože, drát, to mu tak ještě scházelo! A byl tu vůbec dřív ten drát?

Nedovedl se upamatovat. Musil se proti své vůli zastavit. Plot byl vysoký, hustý, kolíky stály ve dvou řadách. Jako drátěné překážky ve válce! Nedaleko před sebou viděl poslední řady lavic, tiché, tonoucí v bahně, místy zaprášené sněhem, a pod nimi malou část jeviště.

Natahoval krk. Ne, nebylo tam nikoho vidět. Objevil uličku mezi řadami drátů a dal se jí. Byla však slepá! Vrátil se a běžel opačným směrem, těsně podle plotu. Chvílemi se zastavoval, neviděl však nic jiného než pořád tutéž tichou scénu dole v úžlabině. Přestože spěchal, neodvážil se přelézt překážku. Jak by ne! Korektní, starší pán v dobrém společenském postavení se nezapřel. Ani mu to vlastně nepřišlo na mysl. Slušní lidé jsou zvyklí vstupovat na ohrazená území vždycky jen po cestě a otevřenými vrátky.

Ale běda! Když konečně dospěl k bráně, nalezl ji zavřenou. Vrata byla trojdílná a opatřena třemi pevnými visacími zámky. Stál zdrcen před novou překážkou, ruce malátně vzpaženy v mřížoví latí, jako vězeň, nenalézající cestu ze svého žaláře. Pohled na jeviště mu zacláněla jakási kůlna, snad šatny pro herce, a nad ní se v polokruhu rozkládalo hlediště. Viděl do všech lavic, do všech lavic od dolejška až nahoru. Všechny byly prázdné.

Mamá naděje, že by zde byl někdo živý. Snad tedy někdo mrtvý? Cítil, jak mu jektají sanice chladem, rozčilením — a také strachem. Býti samoten v této tajemné pustině nebylo právě příjemné. Co asi skrývala? Ať skrývala cokoli, do ohrazené části lesa se musí dostat. Bude nutno důkladně prozkoumat celý ten prostor. Prohlížel si lesnatou stráň, zvedající se nad jevištěm. I ta byla opatřena plotem. Dobře si to políčili na neplatící návštěvníky, jen co je pravda, Mánkovi však bylo toto zařízení teď poněkud nevhod. Stoupal do stráně, smekaje se, ač nemohl doufat, že v plotě najde příhodnou skulinu. A vtom, když byl již skoro nahoře, na samém okraji lesa, napadlo ho pohlédnout dolů. Spatřil onen díl jeviště, který mu byl dosud neviditelný, kde stála uprostřed betonová nápovědní budka a pod ní se táhl hluboký příkop pro hudbu. Bože! Opravdu! Na nápovědní budce seděla schoulená postava. Jirka!

Jak ho tam dole spatřil v celé beznaději jeho zoufalství, uprostřed ohrazené mýtiny, před níž zela prázdná sedadla, právě uprostřed němého kruhu, v samém centru scény, pochopil ten strašlivý, romantický chlapcův vrtoch sehrát zde své poslední jednání. Hle, osamělý herec, jenž předvádí spícímu lesu a prázdnému hledišti bez diváků drama zhrzené lásky s tragickým koncem! Hle, vyvrženec, odsouzenec, který si myslí, že nalezl jediné možné řešení uprostřed přírody stejně mrtvé, jako mělo být za chvíli jeho srdce!

Jiřího se zmocnila panika. Vždyť ještě nyní, v této poslední vteřině před zachráněním, mohl hoch provést svůj hrozný čin, ke kterému se tak bolestně a těžce odhodlával. Konečně pozbyl svých podvědomých předsudků, že je třeba jednat vždy korektně. Zachytil se tenkého stromku a opatrně přelézal plot. Postřehl, že mu kalhoty o něco zadrhly, ale přenesl obě nohy přes drát, zakolísal na vratké podložce — a hop! Dřepl do mokrého jehličí na druhé straně ohrady.

Jirka seděl nepohnutě, sklíčeně, zarputile. Neohlédl se, ač musil slyšet strýcovy kroky. Strach Jiřího, aby se mu chlapec nevytrhl a nezačal utíkat, byl zbytečný. Mohl klidně dojít až k němu a položit mu ruku na rameno.

Zmučeně vzhlédl. Jako by strýce nepoznával.

„Jirko!“ vypravil konečně Jiří ze sevřeného hrdla. „Zdráv? V pořádku? Zaplať pánbůh!“

Student se na něho chvilku tupě díval, pak se zeptal šeptem a stísněně: „Adéla?“

Jiří mlčky přikývl.

Hoch se do sebe schoulil možno-li ještě více než předtím a schoval tvář v ohrnutém límci zimníku. Když se k němu Jiří naklonil, viděl, že jím otřásají bouřlivé vzlyky.

/ 24 /

„Ach bože, strýčku, byl jsem tak zbabělý! Nedovedl jsem se k tomu odhodlat!“

Jiří si prohlížel malý, pětiranový bubínkový revolver, z kterého zely výhružně náboje. Nyní byl již zase klidný, povýšený, rozumný. Ruce i plášť měl zamazané od hlíny, kalhoty měl důkladně roztržené, ale co na tom? Jeho zákrok se podařil. Zahrál si na Prozřetelnost. Nedávné rožcilení se v něm pomalu měnilo v nadšenou povznesenou náladu.

„Kdepak jsi vzal tu bouchačku?“ snažil se být vlídný a kamarádský. Přitom se ovšem neubránil dobromyslné ironii.

„Ta patří nějakému Vocelovi. Je to můj kolega.“

„Myslím, Jirko, že se ten tvůj kolega bude musit bez ní ještě nějaký čas obejít. Já ti ji totiž zatím nemíním vrátit.“ Věděl dobře, že odnětím zbraně nezabrání pevně rozhodnutému sebevrahovi v smrti, ale každý by tak byl jednal na jeho místě. Napodobujeme pošetilosti, které jiní tisíckrát učinili před námi. Ostatně, porušená mysl lidí, spějících k sebevraždě, často prý slučuje svůj konec s jedinou představou, s jediným předmětem, a když tento předmět je od: straněn, je zmařena i schopnost k činu.

Jirka hleděl mlčky, jak strýc zastrkuje revolver do kapsy zimníku, jak vytahuje — již po několikáté — kapesník a slinami smývá z rukou a z kolenou blátivé skvrny.

„Měl jsem tě, Jirko, vždycky za rozumného hocha,“ Jiří se domníval, že je jeho povinností promluvit nyní zachráněnému do duše. „Byl jsi vždycky tak svůj, tak pilný — a tak nedůvěřivý. Myslím totiž nedůvěřivý k ženám.“

„Strýčku,“ přerušil ho chlapec, „buď tak laskav a ušetři mne toho! Vždyť ty přece nic nevíš. Nejsme takoví, jakými se děláme. A já — já tě musím upozornit — prosím, netvař se tak vlídně, nemůžeš to myslit doopravdy s tou vlídností — právě ty, k němuž jsem se tak špatně zachoval...“

„Já vím,“ usmíval se Jiří poněkud nuceně, „zamiloval ses do Adély, nějak nešikovně jsi jí to dal najevo, a ona tě vyhubovala. Řekla ti něco o nedostatku charakteru, a ty sis myslil, že se musíš zastřelit. Jirko, dávám ti čestné slovo, že se na tebe nehorším. Nemyslím, žes byl podlý. Naopak, jsem přesvědčen, že jsi hodný, poctivý hoch. Když ti bylo naznačeno, že ses zachoval nepěkně, chtěl jsi tu věc vésti do důsledků. Ne, nebyla to od tebe zbabělost, že jsi to neudělal. Mladý člověk má v sobě víc smyslu pro život než pro smrt. Vyhrál to u tebe život, to je to celé. Prosím tě, neklam se pošetilými předsudky o statečnosti, vyčtenými z knih. To všechno je jen žvást. Říkám ti — jen jediné má nyní cenu — že to šťastně dopadlo. A teď je na tobě, aby ses brzy vylízal ze své kocoviny.“

Jirka již neseděl na nápovědní budce, nýbrž chodil vedle Jiřího po rampě tichého jeviště, přizpůsobuje se jeho dlouhým krokům. Místo jednoho herce tu byli dva, tentokrát to byl však ten druhý, který hrál patetickou roli. Vykládal Jirkovi, jak byl nesvědomitý, když dovedl zapomenout na rodiče, jak byl zaslepený, když si představoval, že je navždy zatracen pro tak nepatrný hřích. Připomínal mu jeho studium, všechny jeho drobné školní triumfy, jimiž se rád pyšnil. To, že se mínil zpronevěřit své budoucnosti, lze prý míti za hlubší poklesek, než jakým byla láska, pro niž si zoufal.

Jirka ochotně přikyvoval. To byla slova, kterých potřeboval. Trochu chvály a trochu kárání. Jiří věděl, že je na správné cestě, a mluvil dále v témže smyslu. „Než dosáhneš zralosti, budeš ještě víckrát trpět beznadějnou láskou. V tvém věku je to docela běžná nemoc — řekl bych, něco jako spalničky u dětí. Kdopak má to štěstí, aby jich zůstal ušetřen? Ostatně — v tomto případě nejsi viníkem sám. Valnou část tvého poblouzení má asi na svědomí Adéla.“

„Strýčku,“ vzplanul Jirka, „Adéla neudělala nic, co bys jí mohl vytýkat. Opravdu! Ujišťuji tě, že ne. Ta bláznivá, anonymní psaní jsem jí začal posílat zcela bez jejího přičinění. Když se dopátrala, kdo je jejich autorem, číhala jen na příležitost, aby mě přivedla k rozumu.“

Jiří zbystřil sluch. Opona, dosud zatažená nad dramatem, se před ním malounko rozhrnula. Adéla přijímala Jirkova psaní. Jak dlouho? Nikdy mu o nich nic neřekla. Přes jeho dobrou pohodu se přehnal lehký mrak.

„Strýčku, urazila se právem. Byl bych ti opravdu povděčen, kdybys k ní byl šetrný a nic jí nevyčítal. Ach, kdybych tak měl jistotu, že to ohavné psaní s černou ořízkou hodí do ohně! Stejně mi bude těžké podívat se jí ještě někdy do očí!“

Jiří mu slíbil, že se přičiní, aby psaní bylo spáleno. Snažil se ho přesvědčit, že s jeho snoubenkou budou zas brzy dobrými přáteli. Ona je velmi taktní a Jiří najde už nějaký způsob, jak mu setkání s ní učinit lehkým. „Zatím jde o něco jiného, naléhavějšího. Micka ví, že jsem tě hledal. Jen díky jí jsem ti přišel na stopu. Co řekneme Micce?“ Uvažovali, dlouho kombinovali, potom se sjednali na tom, že jí namluví něco o nerozumné, mladické peněžní záležitosti, která je však již urovnána. A kdyby se proti všemu očekávání se strýcovou nenadálou návštěvou svěřila otci nebo matce? Nu, pak nezbude než týž tlach namluvit i rodičům.

„Poslechni,“ pravil náhle Jiří se vší rozhodností, „víš, že tu vlastně spolu zbytečně maříme čas? Tvá protahující se nepřítomnost posílí jen podezření rodičů. Nejmoudřejší bude, půjdeme-li domů. Snad máš už taky hlad, či ne? Osvědčí-li se Micka, dostaneš vyhubováno nejvýš jen proto, žes přišel pozdě k obědu. Se mnou je to horší — jak vysvětlím díru v kalhotech a zamazaná kolena? Maminka mi to bude musit dát částečně do pořádku, než se vypravím do Nuslí!“ Jakmile se Jiří zmínil o návratu, poklesl chlapec opět na duchu. Jiří ho musil povzbuzovat a dodávat mu odvahy. „Hleďme, sebevraha! Byl rozhodnut obrátit proti sobě revolver a otcova hněvu se bojí?“

„Ale o to tu, strýčku, nejde,“ vysvětloval mu Jirka, „chápeš však přece, já byl již odhodlán nikdy se nevrátit, a ačkoli to doma nevědí, je mi, jako bych měl svůj záměr napsán na čele. Je to zatroleně těžké!“

Student vyvedl strýce na cestu celkem bez obtíží skulinou v drátěném plote poblíž brány. Jiří se divil, že si tohoto průchodu nepovšiml, když stál před hodinou u zamčených vrat.

/ 25 /

Mánek telefonoval Adéle z krčské pošty.

Neměl právě nejlepší náladu. Teodor nebyl sic při Jirkově návratu ještě doma, chlapcův kajícný vstup do rodinného kruhu se však tak jako tak neobešel bez bouře. Nic mu nebyly platné výmluvy, že si zajel do Prahy, zastavil se u strýce, a proto že spolu přicházejí tak pozdě. Jiří se synovce zastával, švagrová však láteřila tím více. Zřejmě jí činilo potěšení, že se ho urážky, mířené na syna, také dotýkaly. Vyhrožovala chlapci, že se u otce přičiní ze všech sil, aby mu záhadná toulka přišla draho.

Jiří uvažoval o tom, zdali snad Micka přece jen matce něco nevyžvanila. Děvče se však tvářilo jako svatoušek a snažilo se s ním dorozumět významnými pohledy. Ovšem, bylo nutno připustit, že Jirka příliš podléhal své depresi a že jeho nejisté odpovědi vzbuzovaly podezření. Pak tu byla ještě ta okolnost, že přišli oba tak neslýchaně zabláceni. A cožpak Jiřího roztržené kalhoty? Tvrdil sice, že sklouzl a upadl, když vyskakoval z autobusu, švagrová mu však tuze nevěřila. Nedovedl vlastně ani dosti dobře objasnit příčinu své návštěvy. Když mu Božka látala kalhoty, Jiří musil vynaložit veškeré sebezapření, chtěl-li klidně snášet její jízlivé narážky.

Tím spíše mu nyní ovšem nešlo především o to, aby uklidnil Adélu. Naopak, naskytla se mu nádherná příležitost vyrovnat si účet s hlavní původkyní dnešního případu. Ačkoliv ho Jirka v lesním divadle kavalírsky ubezpečil, že Adéla za nic nemůže, Jiří byl přesvědčen, že hoch by byl nevzplanul, kdyby ho byla nepodněcovala hloupým ženským koketováním. Musil si také nějak vynahradit všechny dnešní nepříjemnosti, rozčilení, zahanbující běh po rozbředlých lukách, poškození šatů, směšný pád do bláta. Bylo to nelogické, bylo to však ryze mužské. V této chvíli se Jiří choval jako manžel. Ano, jako manžel, kterému žena příliš dlouho vzdorovala a kterému se dokonce odvážila poslat hanlivou pohlednici. Nyní se, chválabohu, vlivem okolností a nepodařených intrik dostala do takové situace, že jí nezbývá než být pokorná a snést všechny výtky.

Ozvala se skoro současné, jakmile zazvonil. Jistěže hlídala telefon po celé dlouhé odpoledne! Uslyšel zcela zřetelně, jak se strachem zajíkla, když se mu hlásila.

„Zde Jiří. Právě se vracím z Krče. Vše je uvedeno do pořádku. Jirka nalezen a myslím, že zabezpečen.“ Úmyslně mluvil kuse a dával si záležet, aby do svého hlasu vložil co nejvíce chladu.

Zdálo se, že nepostřehla jeho odměřenost. „Jiří! Jak ti jsem vděčna! Je mi, jako bych se znovu narodila. Udělal jsi něco, co ti nikdy nezapomenu. Já vím, že ses nenamáhal jen kvůli mně, přece jen jsem to však na prvním místě já, od níž jsi odvrátil veliký zármutek.“ Prosila ho, aby jí o tom pověděl trochu více. Kde našel Jirku a v jakém stavu, co říkal hoch o ní, o Adéle, a jak se nyní na tu celou věc dívá.

„Nu, měl zkrátka revolver a chtěl se zastřelit,“ odpovídal omrzele. „Naštěstí jsem ho dopadl dřív, než se k tomu odhodlal. Byl nadobro zdrcen. Teď je už zase trochu při sobě. Má k tobě prosbu — abys spálila to smuteční psaní. Myslím, že jsi mu povinna vyhovět. Ještě něco chceš vědět? Pospíchám, matka nemá ani zdáni, co se mnou je, a také jsem — mimochodem řečeno — dosud neobědval.“

„Ne, Jiří, děkuji,“ pravila zklamaně, „nemohu tě přece déle zdržovat.“ (Konečně vycítila nepřístupný tón jeho raportu.) „Znovu ti opakuji — jsem ti velmi vděčna — a — a —“ na chvilku zaváhala — „můžeš mi odpustit mou vinu v té věci, domníváš-li se totiž, že nějakou nesu?“

„Domnívám-li se, že nějakou neseš?“ řekl kousavě a posměvačně. „To snad musíš sama vědět, máš-li zcela čisté svědomí.“

„Jiří,“ pravila chvatně a prosebně, „už vidím, že takhle bychom se nedomluvili. Prosím, nedal bys přednost ústnímu vysvětlení?“

„Hm — prozatím ne. Vlastně mi není žádného vysvětlení zapotřebí. Když se to tak vezme, ta věc se mne týká jen jako Jirkova strýce. Či snad myslíš, že ještě jinak?“ Věděl, že zachází příliš daleko, že nepěkně zneužívá svého výhodného postavení proti ní, nedovedl se však ovládnout. Byl to příliš slastný pocit, takhle triumfovat. V této chvíli mu opravdu pramálo záleželo na tom, že nemilosrdně otrhává poslední lupínky něžného kvítka, jímž je důvěřivá ženská příchylnost.

Teď již také docela dobře postihl, že mu Adéla odpovídá jiným hlasem, hluchým, vyvanutým. Ne, v tom hlase nebyl hněv, ani vzdor, bylo v něm jen náhlé prázdno, náhlý smutek, jako když ten, jenž se radostně shýbl po zlatém zrnku v písku, sezná, že se dal ošálit pouhým sklem.

„Jaká pomoc, Jiří, nemohu se ti vnucovat. Zavolej mne, prosím, až se ti bude zdát, že to, co bych ti chtěla vyprávět, by tě mohlo zajímat. Já dokonce i chápu, že máš dnes dosti příčin k hořkosti. Dejme tomu, že jen ty máš příčiny k hořkosti. A ještě něco jsem ti chtěla říci, Jiří...“

Podnícen laciným vítězstvím nad spoutaným srdcem tam na druhém konci drátu, hodlal dáti najevo, že ona má nejméně důvodů k tomu, dělat uraženou, vytušil však instinktivně, že bude promluvena důležitá věta. Nastražil sluch.

„...ten lístek, který ti byl poslán, víš, ten lístek, který tě tak pohněval, obsahoval nejasnou výhružku. Nemá to být ode mne žádné hrdé gesto, alespoň teď už ne, dala jsem však tenkrát slib, a tomu slibu dostojím. Za týden, myslím, že příští sobotu, odjedu s Laurou do Tater. Pobudu si tam asi čtrnáct dní.“

Jiřího popadl ďábel vzteku. Ať se Adéla tváří, jak chce zkroušeně, nezapře, že tohle měl být políček za jeho neshovívavost. Ano, tato zpráva není ničím jiným než posledním trumfem. Schovala si jej vypočítavě až na konec!

„Nu tak, když tedy odjíždíš,“ vykřikl rozhořčeně do telefonu, „přeji ti šťastnou cestu!“ A poněvadž se na druhé straně neozvalo již ani hlásku, s ošklivým úsměškem zavěsil sluchátko.

Kráčel zakaboněn k stanici autobusu. Tak vida! Takhle to bylo vymyšleno! Odjedu, budu se v horách dobře bavit, a ty aspoň poznáš, že mi je bez tebe mnohem lépe než s tebou. Vztekem byl červený jako kokeš. Jak byl nyní rád, že se nedal na začátku zmýlit její farizejskou pokorou! To by si byl dal! Ujistit ji, že se již nezlobí, že ten celý vleklý případ má za odbytý, a přijmout naivně ruku, vztaženou k smíru. Pak by mu byla stejně sdělila, že odjíždí! To by se byl teprve musil hanbit za svou slabost. Ona by se zatím smála, až by se prohýbala. Jak lehounce jsem ho zmámila zastřeným hlasem a líčenou melancholií! Och, k ženám je třeba být tvrdý a nelítostný. Jakže to řekl Nietzsche? „Jdeš k ženám? Nezapomeň na bič!“ Kdyby byl již dříve jednal podle moudré rady toho filozofa, mohl si ušetřit mnohá zklamání!

Stál na stanici a vyhlížel nevraživě autobus. Měl poněkud zamžené brýle, a sáhl proto po kapesníku, aby si je očistil. Nahmátl v kapse cizí, tvrdý předmět. Byl to Jirkův bubínkový revolver. Jak jej ohledával a tiskl, jeho hněv se stával ještě posupnějším. Bylo to přinejmenším stylové, vztekati se a svírat přitom v ruce vražednou zbraň.

/ 26 /

V neděli jel Jiří s matkou do Krče navštívit bratrovu rodinu. Neměl, co by jiného dělal, a matka na tuto cestu velmi naléhala. Nemohlo být také zcela bez půvabu podívat se na lyrického pacienta, na pobloudilce, jenž byl jím, Jiřím, vyrván z tenat smrti. Jiří hledal lék pro svou uraženou samolibost. Pohled na zachráněného mu mohl vynésti ten kousek vnitřního uspokojení, po němž prahl.

Nedopadlo to tak, jak si Jiří představoval. Předně se na něho Teodor díval jako na někoho, kdo ho hluboce zklamal. Dobře věděl, že se mezi ním a Jirkou něco závažného přihodilo, byl však příliš nedůtklivý a hrdý otec, aby se doprošoval vysvětlení. Poněvadž byl Jirka viníkem, byl viníkem i Jiří, který měl s chlapcem tuto temnou záležitost společnou.

Teodorovy kusé řeči a opovržlivé pohledy Jiřího nesmírně dopalovaly, poněvadž však nemohl odhalit závoj tajemství a přihlásit se hrdě k roli dobrodince rodiny, nezbývalo mu nic jiného než tvářit se nechápavě. Božena, jako vždy, táhla s Teodorem za jeden provaz. Přezírala Jiřího jako pošetilého mladíka, který provedl něco neodpovědného, o čem je lépe ze zdvořilosti pomlčet. Co chvíli k sobě volala Jirku, tiskla ho k sobě, laskala ho. Nebezpečnému příbuznému měl být předveden dojemný obraz mateřské něhy, odškodňující polekané kuřátko, vyrvané z jestřábových drápů

Ke všemu Micka ležela. K její angíně se přidružila horečka. Možná, že ji opravdu zavinilo prostydnutí při pátečním výslechu. „Nic si z toho nedělej,“ těšila strýce velkomyslně, když se na chvíli posadil u jejího lůžka, „to nic není! Docela ráda nepůjdu ještě několik dní do školy!“ Ještě aby na sebe vzal úlohu muže, jemuž je milostivě odpuštěno! Chtěl se zase odplížit ke stolu, Micka však vystihla jeho hnutí a zadržela ho za rukáv. „Nu tak, strýčku, teď bys mi snad už mohl říci, co jste to s Jirkou záhadného měli?“ Spiklenecky se usmála. „Vlastně jsi mi to slíbil!“

Namlouval jí, že nešlo o nic vážného. „Víš, Micko, choval jsem se tentokrát poněkud přepjatě. Byl jsem na špatné stopě. I zkušený člověk podlehne někdy romantickým omylům. Pak se s tím ovšem nerad chlubí, nerad se k tomu přiznává. To přece chápeš, či ne?“

Micka zklamaně přisvědčovala, věděla však dobře, že před ní Jiří něco zatajuje. Vystihnout to z takového okolkování a chytračení — k tomu nebylo věru třeba zvláštní moudrosti. Slib, který jí byl dán, nebude nikdy splněn! Ošklíbala se a hleděla na strýce pohněvaně, dotčena nedostatkem důvěry.

Jirka byl po celou dobu strýcovy a babiččiny návštěvy velmi schlíplý. Otec s ním mluvil jen na půl úst a matčiny pozornosti mu byly obtížné. Motal se po světnici, nenalézaje klidu. Měl plnou hlavu vlastních problémů, s nimiž se ještě zcela nevyrovnal. Zřejmě by si byl rád o oné věci pohovořil se strýcem, nedostávalo se mu však příležitosti.

Jiří se pokoušel zatáhnout Teodora do politické hádky. Teodor se však statečně bránil a ubránil se. Nechtěl mít s Jiřím nic dobrého ani zlého. Trestal ho svým ctnostným opomíjením. Na Jiřího matné a nevtipné dorážení se jen unuděně ošíval a získal tak záviděníhodné zdání muže vyrovnaného, opovrhujícího sváry. Matka Mánková neopominula tento krásný rys Teodorovy povahy zdůraznit:

„Vidíš, vidíš, Jiří, ty jen hledáš příčiny k rozepřím. Vezmi si příklad z Teodora, jak ten se dovede ovládat!“ Božka horlivě přikyvovala a radostně svítila očima. Nemohlo pro ni být většího zadostiučinění, než když nadutý Jiří dostával co proto.

Když nastal čas k návratu do Prahy, Teodor i Božena se ustrojili a slavnostně doprovázeli hosty k stanici autobusu. Matka se kolébala mezi oběma, zavěšena z jedné strany do snachy, z druhé do staršího syna. Jiří šel za nimi, zlostně si popískávaje. Byl celkem rád, když se znenadání vedle něho objevil Jirka, který tajně vyklouzl ze zahradních vrat, aby se přidružil k průvodu.

„Vždyť ty ses s námi už rozloučil,“ usmíval se Jiří, „a pokud se pamatuji, otec si přál, abys zůstal u Micky pro případ, že by něco potřebovala.“

„Ta nic nepotřebuje,“ tvrdil hoch, zadýchávaje se vzrušením, „a já, strýčku, já bych ti hrozně rád řekl něco důležitého. Nemohl bys, prosím, zvolnit krok, aby nás ti vpředu neslyšeli?“

Jiří mu vyhověl, ač neměl právě náladu k poslouchání pošetilostí. Byl příliš roztrpčen nepodařeným výletem, aby byl ochoten udílet dnes ještě nějaké rady.

Avšak Jirka se nevypravil za Jiřím proto, aby žebral o útěchy. Šlo mu spíše o jakési ospravedlnění. Byl svým chováním z posledních dnů hluboce nespokojen. Styděl se. Potřeboval důvěrníka, který by vyslechl jeho sebeobhajobu. Kdo mohl být vhodnějším důvěrníkem než Jiří, který ho v pátek našel na samém dně mravní bídy? Bylo třeba přesvědčit strýce, že to s ním, s Jirkou, není ještě tak zlé, že má ještě jakési světlé cíle, a že si jich je plně vědom.

„Víš, strýčku, nepopírám, že jsem měl strach z bolesti, strach ze smrti, když jsem v lesním divadle přikládal k čelu revolver a neodvažoval se stisknout. Také jsem se ti ze své zbabělosti upřímně vyznal. Je však jisté, že za tak závažných okolností se obyčejně zaslouží o výsledek více příčin. Přemýšlel jsem o tom. A přišel jsem na to, že mi tenkrát zabránily zemřít také mé ideály. Kdybych byl neměl vážné důvody pro život, jistě bych byl tu hloupou sebevraždu přece jen uskutečnil. Ano, strýčku, ty ideály mi byly tím, čemu se v katolické víře říká strážní andělé.“ (Myslím, že jsem byl spíše já tvým strážným andělem, hošíčku — v duchu se poškleboval Jiří.) „Ano,“ kázal nadšeně Jirka, „nežijeme jen proto, abychom si dosyta plnili břich, dokonce ne ani jen pro ženu, byť byla i sebelíbeznější, jak jsi mi to tehdy krásně naznačil,“ (je velmi uznalý — pomyslil si hořce Jiří) „nýbrž žijeme hlavně pro vyšší a ušlechtilejší cíle. Strýčku, nebýt víry, kterou v sobě chovám, nevím, jak by to bylo se mnou dopadlo? Já věřím upřímně a téměř nábožně v lepší budoucnost lidí. Mám docela přesnou představu o tom, jak by ta budoucnost měla vypadat, a chci pro ni pracovat ze všech sil. Ano, pracovat pro ni, a ne se zabíjet pro jeden bláhový poklesek!“

Teodor se zastavil, ohlédl se a zadíval se rysím pohledem na Jirku, batolícího se po Jiřího boku. Toto zjištění, že chlapec doprovází strýce, mu bylo zřejmě velmi nemilé. Jirka stiskl Jiřímu loket: „Zastav se, strýčku, také, prosím tě, dojdeme-li tatínka, docela určitě mě pošle domů, a já nejsem ještě hotov s tím, co mám na srdci.“ Dal se do vášnivého šeptání: „Jen máme-li nějakou víru, nějaký vznešený cíl, můžeme si sebe také trochu vážit. Svěřím se ti, strýčku, se vším. Byl jsem dlouho nespokojen, že studuji techniku. Myslil jsem si, že jsou jiná, důležitější povolání, v nichž se může člověk lépe uplatnit pro dobro lidstva — například lékařství. Také jsem to kdysi řekl Adéle. Ale teď, po tom nesmyslném sebevražedném pokusu, jako by se mi byly otevřely oči. Jako bych byl nějak vyspěl! Ta tam je má neodůvodněná nespokojenost. Jako by byla umřela místo mne tam v lesním divadle a s ní všechna má pompéznost, všechna chlapecká sebeláska. Dnes již vím, že můžeme být čímkoli, a vždycky máme příležitost k čistému životu. Dejme tomu já — snad jednou budu inženýrem. To znamená, že budu mít mnoho co dělat s dělníky. Inženýr jim může být krutým a neúprosným pánem — ale také jim může být kamarádem, rádcem, bratrem. Může jim ulehčovat jejich těžký osud, může jít s nimi svorně v jedné řadě vstříc krásnějším zítřkům. Och, má tisícero možností být lidstvu prospěšnější než takový lékař!“

Žvaní — myslil si unuděný Jiří. Žvaní hloupě a nebezpečně a čím dál víc zabíhá do nesmyslů. Můj bože, cožpak se dnešní otrava neskončí?

„Strýčku, pokleskem získává rozumný člověk zkušenost. Neříkám, že jsem rozumný, ale tu zkušenost, tu cennou zkušenost jsem přece jen získal. Vždycky máme předem uvážit, jestli to, do čeho se pouštíme, je nás důstojno. A když shledáme, že jsme se zmýlili, musíme hledět, abychom to napravili. Umínil jsem si, že za to, co jsem provedl tobě a Adéle — právě proto, abych odčinil, co jsem vám špatného provedl — budu od nynějška docela jiným člověkem. Možná, že se ještě častokrát zmýlím, nikdy již se však nezmýlím takovým způsobem, abych si zoufal sám nad sebou. Chci se stát pravým mužem na svém místě. Chci bojovat po celý život po boku vyděděných a zůstanu svému rozhodnutí věren, i kdybych pro ně klidil posměch. Nikdy je nezradím pro hmotný zisk. Rozumíš mi, strýčku?“

„Ale ano, jistěže ti rozumím,“ chlácholil ho netečně Jiří, ale v duchu se mu z těch divadelních a čítankových řečí dělalo nanic. Všechny takové víry a cíle mu byly na hony vzdáleny. Jen si mluv, mluv, chlapečku, vím, jaký je život a čemu tě naučí v budoucnosti, vím, jak rychle se rozplývají bláhové sny mládí. Tak mluvila k Jirkovi strýcova chladná maska — říci něco ze svých myšlenek nahlas se však Jiří neodvážil. Nechtěl, nesměl brát vítr z plachet mladému ztroskotanci, který tak odvážně začal horovati o nové plavbě.

„A ještě něco bych od tebe, strýčku, chtěl,“ poprosil nesměle Jirka, tiskna horoucně jeho ruku, „kdybys byl tak laskav a pověděl o mém odhodlání Adéle. Sám se s ní teď nějaký čas stýkat nechci a byl bych rád, kdyby se dověděla, že jsem tak docela nepropadl při své zkoušce.“ (I v záři pouliční lampy bylo vidět, jak krvavě se Jirka rdí.) „Ne snad, proboha, aby sis, strýčku, myslil, že zase před ní chci hrát nějakou úlohu, že ji chci omráčit jako těmi poetickými dopisy! Jen bych chtěl, aby také ona byla se mnou spokojena. Mohl bys jí ještě vyřídit, že jakmile se mi naskytne příležitost, skoncuji to se svým kamarádem Vocelem. Ty o něm nic nevíš, ale ona ho kdysi docela dobře odhadla, a jistě jí bude mé rozhodnutí příjemné. Nesmírně mi na Adélině úsudku záleží! Až jí tohle všechno povíš, ona mne pochopí a vezme mě na milost. Neboť ona je, strýčku, vzácná duše! Velmi vzácná duše, toho si přece jsi vědom? A povíš jí to, viď? Ne snad tak, jako bys jí to ode mne vyřizoval, ale, dejme tomu, jen mezi řečí. Řekneš jí například: ,Věříš-li pak, Adélo, ten osel, Jirka, se teď na svůj poklesek dívá takhle...‘ Ne, neboj se, strýčku, nezměním své názory a ne zesměšním se znovu v jejích očích. Mám směšnosti už dost, užil jsem jí více, než mi bylo zdrávo...

Ona je vzácná duše — slabikoval si nejistě Jiří. Ona je tedy vzácná duše. Hleďme, ten hošík o tom je přesvědčen, jsem o tom však přesvědčen také já? Nebyl již schopen vnímat další Jirkova slova. Náhle byl sám plný nerozřešeného problému. Adéla! Vysvitlo mu, že ne proto je roztrpčen, že zažil zklamání v Teodorově rodině, že se proti němu všichni postavili, i vlastní matka — ale poněvadž v nitru skrývá ošklivý, nerozvázaný uzel, který se čím dál víc zadrhuje. Celý den chodily jeho myšlenky okolo toho uzlu, neodvažujíce se ho dotknout. Najde vůbec kdy ztracený konec zamotané niti? Bylo to trapné a hloupé — tak naprosto a tak bolestně sám sobě nerozumět.

/ 27 /

Mánek, jako všichni vznětliví, kolísaví a mělcí lidé, dovedl sice snadno vzplanout, být nespravedlivý, třeba i krutý, rychle však zase ochladl, jakmile tu nebylo nic, co by živilo jeho hněv. Dlouhá, nepodařená neděle tento hněv nejdřív důkladně rozleptala a pak jej rozložila v prvky. Jiří nebyl tak hloupý, aby nepochopil, že se přenáhlil. Nejen to, nyní, když se mu celá ta věc rozležela v hlavě, poznal, že se dopustil taktické chyby. Proč jen odpověděl Adéle tak hrubě na její pokusy o smíření? Vždyť vlastně propásl jedinečnou příležitost uplatnit před ní svou mravní převahu!

Jak byl bláhový! Adéla se vinou vlastní zpozdilosti octla ve velmi žalostné situaci a on jí z ní obětavým a šťastným zákrokem v Krči pomohl. Byla mu za to vděčna. Co všechno mohl u ní dokázat v té pokorné a kajícné náladě, v níž byla? Měl možnost pochlubit se před ní tolika dojemnými zásluhami, překonat ji vlídností a šetrností, zkrátka zaskvíti se před ní a získat si znova její sympatie. Jaké měl vyhlídky, a všechny je zahodil svou zbrklou nedůtklivostí! A čeho vlastně dosáhl? Podařilo se mu jen prodloužit trapný stav roztržky, beztoho nesmyslné.

V pondělí kráčel Jiří do kanceláře plný naděje, že Adéla přece jen neodolá a před odjezdem ho ještě jednou pozve na schůzku. V tajném koutku srdce se již připravoval na tento příští rozhovor a chystal si pádná a přesvědčivá slova. Věděl, jakou naladí tvář. Bude to smutná tvář muže, který snesl již mnohá příkoří a který má opět vzíti na svá bedra tíhu odpuštění a odhodlat se k nové důvěře. Ještě malou chvíli se nechá prosit. Snad přijdou i slzy a po nich polibky. Na slzy bude hledět s povýšenou soustrastí a polibky bude přijímat chladnými a hořkými rty. Nakonec ovšem roztaje...

Avšak Adéla nevolala, nepsala, nepřicházela.

Čím více týden ubíhal, stával se Jiří nepokojnějším. Sedal vzdorovitě doma, povaloval se po pohovce s rozečtenou knihou v ruce, lepil u stolu známky, byl popudlivý, rozmrzelý, zatrpklý. Pojednou mu bylo pomyšlení, že snad Adéla odjede, aniž mu dopřeje té zasloužené melancholické scény, strašlivě těžké. Příležitost k mravnímu triumfu hrozila uniknout navždy. Postaví-li se mezi něho a Adélu čtrnáct dlouhých dní, které pro tu hříšnici rozhodně nebudou zcela bez půvabu, Jiří bude sotva ještě pak moci navázat na staré spravedlivé rozhořčení. Naopak, Adélino sebevědomí vzroste, ochota k pokání bude ta tam, obraz viny bude pohozen mezi nepotřebnou citovou veteš a nakonec aby ještě on sám, Jiří, se tvářil zkroušeně proto, že se dal onehdy strhnout svým hněvem. Bylo to opravdu hloupé.

Osud pekl oplatky. Nebylo tomu ani tak příliš dávno, co Jiří stejně netrpělivě den ze dne čekal, až se mu ozve Milda!

Ke všemu na něm počala matka opět vyzvídat. Byla to přece jen už velmi stará paní a diskrétní mlčení bylo nad její síly.

„Tak mi konečně jednou, Jiří, řekni, co s Adélou vlastně máš. Zlobíte se pořád ještě jen žertem, nebo teď už doopravdy?“

Ujišťoval matku, že sám neví, na čem je. Rozladění se táhne a možná, že ještě potrvá. Nezáleží přece jenom na něm, kdy to všechno skončí.

Domlouvala mu, aby byl rozumný, jak se sluší na muže v jeho věku. Bezesporu tu přece jsou jisté závazky. Chodil do rodiny, přijímal pohostinství, představil Adélu již většině svých příbuzných, zkrátka, stal se v očích mnoha lidí mužem, který má před svatbou. Teď už přece nemůže všeho lehkomyslně nechat jako nějaký bláznivý student!

„Ach, bože, maminko, co to povídáš! O to zde přece neběží!“ Přitom se však polekal. A co, jestliže se Adéla definitivně urazila pro jeho odmítavost? Co, jestliže se s ním už nikdy nemíní sejít? V Jiřím se něco vášnivě vzpouzelo proti tomuto radikálnímu řešení, nebyla to však láska, neboť byl přece již dávno plný Mildy, byla to mužská ješitnost. Nedovedl si ani představit, že by mohl být svým děvčetem odložen jako děravý deštník!

V pátek neměl Jiří již téměř žádné sebevědomí. Byl zamlklý a upřímně trpěl. Matka se k němu chovala s nezvyklou něžností. Vycítila, že má bolest. Umínil si zaspat svůj žal, jako to dělají děti. Nemohl však usnout. Nedovedl zaplašit z mysli obraz Adélin, která se mu zjevovala bezstarostná a zlovolně veselá. To bylo právě to nejhorší! Kdyby si aspoň dovedl představit její tvář obestřenou mírným zármutkem! Znova a znova, s podivuhodnou přesností rozebíral neblahý poslední telefonický rozhovor. Nalézal nová, přiléhavější a obojetnější slova, dosahoval velkolepého úspěchu — pozdě! Věděl již najisto, že ta příležitost se nevrátí.

Když ho pak v sobotu dopoledne Adéla do kanceláře přece jen telefonicky zavolala a zeptala se ho vlídně, avšak bez jakékoli stopy pokory v hlase, nechtěl-li by aspoň přijít se s ní rozloučit, že odjíždí pět minut po deváté hodině večerní z Wilsonova nádraží, byl tak silně rozčilen, že se mátl v řeči, koktal a musil vynaložit všechno úsilí, aby se z vděčnosti za tu milost, že na něho bylo vzpomenuto, u telefonu nerozbrečel. To byla ovšem jen reakce. Táž reakce, která způsobuje hysterický pláč u dítěte, které dostalo konečně předmět, po němž dlouho marně bažilo.

A večer se již zase za své dojetí styděl. Pochopitelně, bylo příliš zahanbující, příliš ubohé! Můj bože, jak ho ty poslední události vyšinuly z klidu! Teď v něm vířilo v jediné bláznivé směsici všechno, hněv, ostych, touha, naděje, rozmrzelost. Marně se namáhal, aby z toho všeho vylovil nějaké rozhodnutí, aby si na večerní schůzku určil nějakou směrnici v jednání.

Kráčel na nádraží, nevěda, proč tam vlastně jde, a co tam bude dělat. Ty tam byly jeho ušlechtilé, vysněné řeči. Byl tupý, hloupý a prázdný a bál se jako školák, který jde ke zkoušce, při níž zcela jistě propadne.

/ 28 /

Adéla vedla a on hrál jen docela podřízenou úlohu.

Chodil vedle ní po nástupišti se sklopenou hlavou, žmole cigaretu, mluvil málo, spíše jen poslouchal a odpovídal — nechal ji, ať si říká, co chce. Neodporoval jí v ničem. Nejhorší ze všeho bylo, že po celou dobu, co se spolu procházeli, dívala se na ně z okénka vagónu Laura, koketně sportovní, nepřátelská, dokonce hezká — a s opovržením sledovala jeho mátožné chování. Hleděla na něho shora dolů, jako se dívá povýšený domácí pán na žebráka u svých dveří.

Adéla, prostovlasá, upjatá v kabátku z balónového hedvábí, dupajíc podle něho těžkými lyžařskými botami, podobala se v nažehlených kalhotách útlému chlapci. Měla ruce v kapsách a jasný pohled, plný sebejistoty. Ležela před ní bezstarostná perspektiva zasněžených hor. Zřejmě se těšila i na nastávající dlouhou, romantickou noční jízdu! Muži v zimníku, s tvrdým, černým kloboukem na hlavě, bylo těžké konkurovat s jejím radostným a odvážným mládím.

Ani trochu se neostýchala dotýkat se událostí posledních týdnů. Nekladla mu však již zvědavé a toužebné otázky jako onehdy v telefonu, nýbrž jen jakoby mimochodem se zmiňovala o tom všem, co dosud nebylo řečeno a čeho bylo třeba k vyjasnění situace.

To psaní opravdu spálila, jak si Jiří přál, a s ním i všechna ostatní Jirkova bláhová psaní. Již jich není — a s nimi celé té hloupé aféry. Přiznala se, že jí cesta za sněhem přichází velmi vhod. Ta hrůza s Jirkou ji pořádně rozrušila. Není nad to, přijít na nějaký čas do jiného ovzduší a pozapomenout na to. Bylo to — tak trapné! Ani zmínky o Jiřího obětavém putování krčským lesem, o vděčnosti, ani slůvka o krutém telefonickém rozhovoru, o vině a nevině. A přitom byla tak věcná a chladná a vlídná — ale nijak rozteskněná.

„Sebevražda,“ pravila přezíravě a bez vzrušení, „takový hoch a sebevražda! Když je sotva dvacetiletý student vypeskován, má mu být jediným východiskem smrt? Vidíš, to je ta měkkost, kterou si tak ceníš! Já tomu říkám — málo životní odolnosti. A takoví jste všichni, vy Křížovi, jak si říkáte. Přeleze vám něco přes nos, a už tu věc řešíte pateticky. Negativně a nemožně — jako mrtví lidé!“

Vida — uvědomoval si Jiří — ještě útočí! Nebylo mu však do hádky. Mohl například docela vhodně namítnout: „A Milda není statečná? Taková Milda že není statečná? Bez křiku, bez lomení rukama, tiše, neúmorně — a tak mladičká — počala svůj těžký úkol a dostála věrně povinnostem, které na sebe vzala!“ Jak ji vůbec může soudit zhýčkaná a vždy šťastná Adéla? Ale uvést Mildu jako protidůvod mu z jakýchsi příčin připadalo nevhodné. Bylo by to přiznání k obdivu. Nebezpečí nových komplikací.

„Jsi také takový,“ tvrdila neoblomně Adéla. „Nepatrný žert, lehkomyslné slovo, a již jsi raněn do hloubi duše. Nač se hned urážet? Snad se člověk může také jen zasmát a nechat toho druhého mluvit a myslit si své! Urážením a hněváním se ničemu nepomůže. To je však tím, že jsi tak přemrštěně vážný. Snad by ses měl pokusit bráti věci na světě trochu lehčeji. Věř mi, je to někdy zkrušující, dívat se ti pořád po očích, zdali snad nejsi dotčen. Kazí to náladu a činí to člověka suchopárným a starostlivým.“

Byl by mohl říci, že to byla přece ona, která se první cítila uražena. Ale pak by mohl vzniknout zase nový, neplodný spor pro hloupost. Poznamenal jen, že již není tak mladý, aby mu bylo všechno pořád jen pro žert a aby se díval do světa bezstarostně jako chlapec. Ovšem, že je vážný. Je dospělý muž, má své povolání, a to je také vážné a někdy dokonce bezútěšné. Není tak zcela spokojen se vším, co mu život poskytuje. Dráha spořitelního úředníka — cizí okolí — boj s písařskou ctižádostí — ale to všechno přece Adéla ví, nač se o tom šířit? V lecčems musil maličko rezignovat. Ostatně — je snad jiný, než býval? Adéla ho zná už čtyři roky. Proč na něm všechny ty chyby vidí teprve dnes?

Odpověděla, že jsou chvíle, kdy se člověku chce být sdílným a mluvit jen čistou, byť i trochu trpkou pravdu. Nejsou právě tyto chvíle, inspirované čirou touhou po upřímnosti, vlastně nejvzácnější? Cožpak to není mezi blízkými lidmi to nejlepší, mluvit si do očí jen pravdu? Jen ať Jiří také řekne svou pravdu, ona ji snese! Ráda bude uvažovat o jeho slovech a pokusí se být objektivní, přizná mu jeho námitky, pokud budou oprávněné. Taková rozmluva, jde-li od srdce, dá se vždycky dobře snésti. Lépe mluvit než mlčet a zatvrzovat se!

Lépe mluviti než mlčeti a zatvrzovati se! Ale Jiří nebude mluvit a také se nezatvrdí. Jaksi mu není do hněvu. Když si Adéla myslí, že by měl být veselejší, žertovnější, jako — dejme tomu — tam ti hoši z baru, nechť si to jen dále myslí. Obrátil se k ní jen s unaveným úsměvem, kterému snad ani neporozuměla. Možná, že si dokonce myslila, že to je prosba o milost. Ohlášení kapitulace. Alespoň zanechala svých útoků a smířila se s jeho mlčením. Začala zase z jiného konce.

Vyprávěla, co dělala v posledních dnech. Měla mnoho shánění. Člověk by neřekl, co všechno se ukáže nutným pořizovat před takovou cestou! Myslila si, že je dobře vybavena, a přece bylo třeba leccos doplňovat. Dnes móda ovlivňuje i sport. Člověk nesmí být předpotopní, i když mu to či ono nepřipadá zrovna praktické a hezké. Tak například tyhle bílé punčochy. Norský dres býval najisto vhodnější do fukeří a k válení se v sněhu. Ale i tohle jí snad docela dobře sluší. Co o tom soudí Jiří?

Přikývl. Řekl jí — opět s pokusem o jakýsi úsměv — že jí to opravdu sluší.

Potěšilo ji to a zeptala se, ovšem s jistou soustrastí, jak on vlastně strávil poslední dni a neděle. Zeptala se tak, jako by již předem věděla, co odpoví: že bez ní byl nadobro osamělý. Jistěže se velice nudil, chudáček!

„Před čtrnácti dny,“ přiznával se s tlumeným a tichým triumfem, „byla u nás Mařka Pourová s Mildou a s Vlastou.“

Na okamžik se zamyslila a neřekla na to nic. Jako by to byla přeslechla.

„Lituji,“ pravil ještě, „že jsi při tom nebyla. Alespoň byste se byly vy dvě jednou poznaly.“

„Ona je jiná — a já jsem zas docela jiná,“ řekla vážně. „Možná, že to není ani tak veliká škoda, jak si myslíš.“

Chtěl jí říci, že Milda o ni jevila veliký zájem, ale zdržel se.

A opět se vrátila k motivu cestování. „Tohle oddálení nám možná oběma půjde jen k duhu — či nemyslíš? Vždyť ty naše nedávné zmatky byly tak dětinské! Teď se oba pokusíme postavit zas trochu každý na vlastní nohy. Taková táhnoucí se známost, každodenní setkávání, procházky po ulicích, rozhovory ve společnosti rodičů, rozhovory téměř manželské — to vede k jistému zevšednění. Ovšem, nemyslím tím pranic zlého! Vždyť u tebe je to tentýž případ. Nu, řekni přece pravdu, viď, že jsi také rád, že na nějaký čas odjíždím? Nebo snad nejsi rád?“

Nevěděl — má přikývnout nebo to popřít? Rozhodl se pro druhé. Zavrtěl záporně hlavou.

„Ach bože, Jiří, jak ty jsi neupřímný! Vždyť takové vzdáleni jen očisťuje všelijaký ten ošklivý nános v srdcích! Ti, kteří se nějakou dobu neviděli, dívají se pak na sebe jakoby novýma očima! Měli-li se dříve rádi, počnou pak po sobě ješte silněji toužit. Ja bych takové občasné vzdálení doporučovala i pro manželství.“

„Tak? řekl Jiří a vrtěl hlavou, jako by se divil. Nevysvětlil však, proč to nechápe.

Potom začali náhle podle vlaku běhat průvodčí a zavírat dvířka vagónů. „Nastupovat, prosím! Nastupovat!“ Adéla zaváhala, postavila se na schůdek, čekala. Nevěděl, co moudrého počít. Jak tak stáli hlavami přibližně v jedné rovině, přiklonil ústa k jejímu obličeji a dotkl se lehce jejích rtů. Neuhnula, ale také nepřilnula. Laura se kriticky a kose dívala shora na jejich loučení.

Ještě jí dvorně políbil ruku.

Dvířka bouchla a průvodčí zajistil zámek. Adéla se objevila v okénku vedle Laury. Byly tam nyní vtěsnány dvě hlavy, jedna temná a druhá světlá. Vlak se bez hluku rozjel. Jiří kráčel několik kroků ve směru jízdy a mával rukou, mírně, povinně, chladný a zklamaný, ne však rozzlobený. A pak ho vagón spěšně předjel a byl jen jedním z četných vagónů, plynoucích neslyšně do dálky. Ty dva obličeje v osvetlenem okně zanikly mezi ostatními mátožnými obličeji — a vše zmizelo za zatáčkou.

Váhavě se obrátil k odchodu. Čtrnáct dní blahodárného odloučení se počínalo. Počínalo? Bože, vždyť počalo již před třemi týdny! Tohle bylo jenom krátké intermezzo v onom odloučení. Podíval se na hodinky, jako by bylo v této chvíli důležité jen to, odjel-li rychlík se zpožděním nebo včas. Devět hodin a sedm minut. Zítra je opět neděle — co si počne s nedělí? Věru, to nevěděl — současně však již tušil, co asi udělá v pondělí. Zatelefonuje Mildě a pokusí se sjednat si s ní schůzku.

Musí ji vidět co nejdřív. Má v srdci mokvající ránu, jakousi neurčitou urážku. Ukáže tu ranku vlídné, tiché sestřence. Snad mu na ni položí svou studenou, chladící dlaň. Položí ji na ni a znepokojené a pokořené srdce přestane bolet.

Znepokojené srdce přestane bolet; a pošlapané sebevědomí zase vstane jako tráva po dešti. Muž v čtyřiceti letech chce být něčím — někým — a ne chlapcem, jenž byl právě vypeskován. Hořká lekce se nehodí pro lidi v jeho věku. A všechny ty strasti poslední doby! Právě tak jako Adéla, také on se potřebuje vzpamatovat, postavit se vlastníma nohama na pevnou zem!

Dvě

/ 1 /

Milda se divila: „Překvapil jsi mě, Jiříčku, netušila jsem, že mě zavoláš. Jsi hodný, ano, ano...“ ale byla poněkud rozpačitá. „A kdyže mě přijdeš navštívit? Dnes? Ale, Jiříčku — nesmíš přijít příliš brzy! Dřív ne než v šest! A jestlipak to najdeš?“

Jiří byl hrozně bodrý, hrozně veselý, nezvykle veselý. „Sejdeme se — dva opuštění lidé. Vlasta je přece pryč již déle než týden, pravda? Nedošlo v té věci v poslední chvíli k žádné příjemné změně? Pak máš ovšem zármutek, chápu. A já — můj případ je poněkud, jen docela málo podobný tvému. Paní mého srdce mi v sobotu odjela. Krátký zábavní výlet do Tater. Čtrnáct dní krutého odloučení. Mildo, mám jakýsi plán: chtěl bych tě vidět víckrát než jednou za těch čtrnáct dní.“

Opět rozpačité ticho v telefonním sluchátku.

„O tom si ovšem ještě pohovoříme. Lekám tě, viď? Křížím tvé plány? Ne, neboj se, nejsem neodbytný přítel. Zařídím se, jak budeš chtít, podle tvého vlastního volného času a podle tvých rozkazů.“

Nebyl si jistý, nezačal-li příliš zhurta, neukázal-li nemoudře své karty. Vůbec si nebyl sebou zcela jistý, když vycházel z domu a když sedal do tramvaje mířící k Holešovicům. Cítil se tak trochu nezvykle, jako na nedovoleném dobrodružství, jako na zakázané cestě. Opět ta jeho příslovečná svědomitost a korektnost! Tatáž, která mu nedovolila přelézt plot krčského divadla! Bylo mu, jako by jel na první dostaveníčko. Však to také bylo dostaveníčko! Proč si něco nalhávat?

Dům dělal velmi dobrý dojem. Veliká okna, balkóny, široké schodiště — zřejmě moderně vybavený dům. Je to hezké bydlit v takových jasných, betonových činžácích, ale pro Jiřího by to naprosto nebylo, lézt denně po tolika schodech do třetího poschodí! Byl na to již příliš pohodlný. Také byl příliš zvyklý na šero a na temné a úzké schody.

Hledal navštívenku „paní Bartáková“. Dobrá, bylo to tedy zde. Milda má pokojík přímo z chodby. Jiří byl rád, že mu žádný ženský Argus nezastoupí cestu, že nebude třeba činit někomu sáhodlouhé výklady.

Otevřela mu tak tiše, jako by byla šla k dveřím po špičkách, nebo jako by byla na jeho příchod u dveří již čekala. Měla na sobě nějaké tmavé, přiléhavé šaty s límečkem. Límeček byl sněhobílý a její úzká, mírná líčka byla také bílá. Medově zlaté vlasy kolem přismutnělé tvářičky tvořily nebeskou svatozáři.

„Mildo!“ Podržel na chvíli ručku a postál u dveří. Ne, žádný intimní dívčí pokojík, žádný toaletní stolek, pudřenky, cestovní kufry, gramofonové desky, zívající módní list, žádný nepořádek, ale také žádná nádhera. Ani ne bílý pokojík světice s křížem nad postelí! Prostičká místnost bez záclon, prázdná, vzdušná. Dvě nízká lůžka, stolek, skříň.

„Už jsem ti, Jiříčku, přece řekla, že nemám, čím bych se ti pochlubila.“ Zvala ho, aby usedl k stolu, on však objevil

v koutě pod oknem nízkou, skoro dětskou stoličku. Líbilo se mu být co možná nenápadným, co možná málo hostem. Na takových židličkách sedávají ti, kteří přicházejí denně, kteří si vyhlídli pevnou operační základnu. Nejdřív si k němu chtěla přisunout jednu židli od stolu, ale nechala toho, sotva by ji tam byla vměstnala. Usedla tedy na okraj jednoho z lůžek. Tak mu byla také nejblíže.

Vyptával se jí na Vlastin odjezd. Ano, bylo jí pak velmi smutno, vždyť to bylo jejich první rozloučení! Když odjížděla Jitka do Mělníka, bylo to jiné. Vdaná sestra nebyla již zcela její. Ale tohle hubaté, kostrbaté, neposlušné dítě! Ne snad, že by o ni měla starost. Byla však zvyklá řídit její kroky, její chování, ba i její vkus. Teď se Vlasta teprve osamostatní. Jistě se jí také trochu odcizí. Možná, že je to pro ni dobře. Snad ji příliš tísnila svou střízlivostí. Teď jí však to děvče všude schází. Ještě to asi nějaký čas potrvá, než na svou osamělost přivykne. Nikdy ještě tak sama nebyla!

„Kdybych ti, Mildo, chtěl něco nalhávat, řekl bych ti, že jsem k tobě přišel jen proto, abych tě trochu povyrazil. Ale já přišel spíš z toho důvodu, že si teď prostě nevím rady se svým časem.“

Když jí tak opět připomněl Adélin odjezd, chtěla o něm slyšet něco bližšího. Za její návštěvy v Nuslích Jiří ještě neříkal, že jeho snoubenka hodlá odcestovat.

„Tenkrát jsem to ještě nevěděl,“ řekl prostě. Řekl to — a odmlčel se. Zadíval se výmluvně k oknu. Musila pochopit, že se za tím mnohoznačným pohledem něco skrývá, něco, o čem se mu nechce hovořit.

„Tobě se ovšem stýská,“ pravila, domnívajíc se, že mu rozumí.

„Ne! Ne!“ řekl prudce. Mohla slyšet buráceti hněv v hlubinách jeho nitra, ale neslyšela jej ovšem. Byla to bezelstná duše.

„To by nebylo přece nic zlého,“ usmívala se, „za to by ses nemusil stydět!“

Díval se na ni pátravě. Ne, ještě nepřišla vhodná chvíle, aby se jí svěřil. Zeptal se jí, chodívá-li na procházky. Totiž, aby mu rozuměla, ani za nic by nechtěl rušit její zvyklosti. Kdyby se tu u ní tak po domácku nerozsadil, možná, že by si šla po té celodenní kancelářské lopotě trochu provětrat hlavu na čerstvém vzduchu. Ostatně se rád přizpůsobí. Dala-li by přednost toulce po ulicích, rád s ní půjde!

Tvrdila, že nechodívá téměř nikam.

„Co tedy pořád děláš? Prosím tě, co vlastně děláš, když se vrátíš z kanceláře?“

Vyprávěla mu o své bytné. Když už má mluvit o sobě, nemůže se nezmínit o té staré dámě. Je velice hodná, tichá, vzdělaná. Kdyby tu teď například Jiří nebyl, seděla by u ní. Vzala by si nějakou ruční práci a uchýlila by se k ní do kuchyně. Ano, obě tak trochu dohromady hospodaří. Na obědy chodí Milda do restaurace, ale večeře si připravuje společně s paní. Obyčejně se dlouho radí, jak se zařídí na příští den, co nakoupí. Hovoří spolu o dětech. Ta dáma má dospělé syny a dcery. Je již také babičkou. Nyní, když je Vlasta pryč, hovoří nejvíc o Vlastě. Paní Bartáková je velmi moudrá. Všestranně se snaží, aby mezi nimi byla dobrá shoda. Šlo by to však také bez té úzkostlivé snahy. Dobře si spolu rozumějí.

„A do divadel, do biografů nebo do kaváren nikdy nechodíš?“

„S Vlastou jsme chodívaly, ale jen zřídkakdy. Do kaváren nikdy. Ne snad, že bych proti kavárnám něco měla, ale nenaučila jsem se je navštěvovat.“

„A se mnou bys, Mildo, šla někdy do divadla?“ zeptal se vřele.

Zamyslila se. Potom řekla, že ji prve přece jen oklamal. Teď se teprve ukázalo, že přišel vlastně jen proto, aby ji někam vytáhl. Slitoval se nad její osamělostí.

„Ne, Mildo, ne!“ Opět vybuchl skoro vášnivě. „Opakuji ti ještě jednou, že jsem přišel jen kvůli sobě. Kvůli sobě bych s tebou šel rád do divadla.“

Ještě mu nevěřila. Chtěla, aby jí to objasnil.

Teď už nebylo správné dělat tajnosti. Zkrátka, je to tak, Adéla není divadly nadšena. Než poslouchat nějakou vážnou hudbu, to si jde raději zatancovat. „Stydím se ti, Mildo, říci, jak dlouho už jsem nebyl v opeře nebo v koncertě. Ani nevíš, jak by mě těšilo jít tam s někým, kdo tam chodí rád!“

Byla velmi překvapena. Tak překvapena, že nevěděla, co na to říci.

Nu dobrá, šel tedy rovnou za svým cílem. „Řekni mi, Mildo, mohl-li bych pro nás dva opatřit nějaké lístky. Urči den, kdy bys byla ochotna jít. Kdyby bylo po mém, řekl bych: ,Pojďme hned zítra!‘ Nevím však, nemáš-li pro zítřek jiný program. A také by mě rmoutilo, kdybys svolila jen proto, abys mi udělala radost. Ovšem, kdybys sama toužila po divadle, bylo by to něco jiného.“

„O, ano, šla bych docela ráda — ale — ale — ty máš nějak naspěch s tím divadlem. Proč máš tak naspěch?“ Usmívala se trochu.

„To proto, že mám jen čtrnáct dní svobody.“ Byl hrozně vážný a hleděl k zemi.

„Jdi! Mluvíš jako manžel, který si hraje na slaměného vdovce.“

„Koupím tedy lístky,“ pravil svéhlavě. „Mám je koupit na zítřejší večer?“

„A nikdy ses nepokoušel zavést Adélu do koncertu, do opery, kam, jak říkáš, nerada chodí? Opravdu je proti vážným věcem tak zaujatá?“ Vyslýchala ho. Byla náhle skoro přísná.

„Všichni lidé nejsou stejní, Mildo. Nejsem násilník. Nemohu ji přece nutit k něčemu, pro co nemá porozumění?“

Ne, raději o tom přece jen nemluvit. Objevila se jakási temná hlubina. Jiří ji odkryl. Nechtěla hledět do té hlubiny. Bylo tu něco trapného. Bylo to něco vážného? Opravdová duševní roztržka? Milda byla bezradná, viděl jí to na očích. S tím se však zatím nedalo nic dělat. Dnes jí už nic objasňovat nebude. Beztoho řekl až příliš mnoho. Nebylo to nebezpečné, že řekl příliš mnoho?

„Koupím tedy na zítřek lístky do Národního — svoluješ?“ Široce se usmíval, aby vypadal co nejbezstarostněji.

Nakonec nemohla říci ne, poněvadž neměla opravdu nic důležitého na práci. Byla však silně znepokojena. Prozrazovala to nervozitou, na niž u ní nebyl zvyklý. Mluvila o pohoštění, které by mu ráda poskytla. Také by ho teď mohla představit paní Bartákové. Bytná totiž ví dobře, že tu Jiří je, a zná ho již z Mildina vyprávění. A Jiří by se tam věru nemusil bát jít, viděl by sám, že je to neobyčejně vlídná a slušná dáma. Určitě by se mu zalíbila!

Ten však měl najednou hrozně naspěch. „Až podruhé, Mildo, až podruhé! Smím-li totiž zas přijít?“ Byl bouřlivě veselý. „Tak ti jsem rád, že jsem tu návštěvu divadla na tobě vymámil! Ani nevíš, jak se těším!“ Byl opravdu rád. Teď mohl klidně odejít. Mohl si cestou domů dopřát sebevědomého pohvizdování jako muž, který přemluvil děvče k důležité schůzce. To, co chtěl, se podařilo.

„Tak mi přece utečeš?“ Ale neřekla to zklamaně.

Když odcházel, pohladil ji po líčku. Pohladil ji jako milé dítě, jako roztomilou holčičku. Snad se to ani nehodilo k té vážné, ustarané tvářičce. Zpozoroval, že se zarděla.

/ 2 /

Jiří seděl vedle Mildy v divadle.

Neobešlo se to bez seznámení s paní Bartákovou. Naštěstí nebylo času na dlouhé řeči, a tak se to odbylo zkrátka. A nyní tedy seděl v střední řadě hlučícího parteru, jak po tom toužil. Milda byla opět černá a bílá, opět ten tekoucí med vlasů a pobledlá tvář s šedýma, přimhouřenýma očima.

Děj opery se rozvíjel. Slunce z reflektoru vrhalo dlouhé, modré stíny, soprán sólistčin se třepetal ve výši jako praporeček, hudba doprovázela pianissimo, taktovka ji tlačila níž, níž, s nesmírným úsilím. Harfy tenounce preludovaly, jako by někde ze skály vytékal zázračný pramen. Milda seděla strnule, s očima vpitýma do hry světel, s ušima zaposlouchanýma do víru tónů. Jiří vedle ní bez hlesu, bez pohybu, právě tak jako ona. Ani jednou se po ní neohlédl. Když však zabouřil poslední výkřik rozhněvaného orchestru na konci jednání, když sbor dozpíval pomstychtivou píseň s pěstmi vzhůru, když se rozlehl uvolňující potlesk a rozpoutal se opět ruch rozhovoru, jímž se celé hlediště rozvlnilo, položil jemně dlaň na Mildinu ruku, ležící malátně na jejím klíně, a začal jí vyprávět o Adéle.

„Předesílám, Mildo, že nemám přítele. Nemám kromě matky žádnou blízkou bytost, jíž bych se svěřil, jíž bych vypověděl, co mě rmoutí nebo těší — rozumíš? Nyní mi je, jako bych seděl vedle přítele. Můžeš mě vypeskovat, až se ti bude zdát, že se rouhám. Ty budeš Adéliným tribunem, dávám ti právo veta. Vyslov je, až budeš chtít, abych dále nemluvil. — Adéla, Adéla patří docela jinému světu než ty.“

„Myslíš, že je nutno, abys o ní se mnou mluvil?“ zeptala se úzkostlivě.

„Ano, je to nutné,“ přisvědčil vážně. Popisoval věrně (věřil, že je až pedantský věrný) nejlepší vlastnosti dívčiny. Je rozumná, veselá, přímá, nadaná. Je statečná a neobyčejně samostatná. „Nikdy není sentimentální, Mildo! Nikdy nelže. Nepřetvařuje se, nikdy se nesnaží, aby se mi zalichotila. Je spolehlivá kamarádka, příjemná společnice.“ Vzpomínal. Popisoval své výlety s ní, jízdy na lyžích, její sportovní výkony. „Diana, bohyně lovu, Mildo. Diana — panna.“ Hovořil téměř zaníceně. Milda mu hleděla jasně do očí. Nerozuměla. Byl záhadný. Chválil a dával si práci, aby nezapomněl na nic, co by se ještě dalo na Adéle pochválit.

Potom zaječel zvoneček. Chvat vracejících se, klepání sedadel, lidé se opět začali tišit.

„O příští přestávce budu pokračovat,“ zašeptal. Taktovka spadla střemhlav, tóny houslí se začaly točit jako vrak v malströmu, basy zpovzdáli bručely jako rozčilení medvědi, zapištěly výsměšné klarinety — a opona šla vzhůru. Opět totéž nábožné civění na jeviště, bez pohybu, bez projevu. Milda byla jako socha, smutná a udivená socha, a Jiří vedle ní poněkud nahrbený úkolem, který na sebe vzal, poněkud unavený pravdami, jež ze sebe vydal.

Po skončeném jednání se procházeli ve vestibulu. Vlivem Jiřího chodili poněkud spěšně, poněkud horečně. Jiří si občas zamnul čelo. Mračil se. Nyní to bylo již povážlivější. Svěřoval se Mildě s tím, co ho od Adély dělilo. Vykládal o její antipatii ke každé měkkosti, k obětavosti a skromnosti. „Ona je malý divoch, Mildo. Možno říci — pohan. Je výsměšná, její vtip je břitký, hned teče krev. Není ani pomyšlení, že by se kdy smířila s malostí. Taková slova jako hnízdo, útulek, něha, sladkost, zádumčivost — dovedou ji vyburcovat k nezvedeným žertům. Ovšem, že je chytrá, ale je také nesmírně povrchní. Dovede rozhazovat, ale nedovede dávat. Je velmi bohatá a náročná. Pro ni není klec — je to stěhovavý pták. Má ráda jasné slunce. V šeru — já nevím, ale v Šeru by asi roztáhla svá nepokojná křídla k odletu. Zajímá se o lidi, které já nemohu ani cítit. Má je ráda proto, že jsou mladí, neodpovědní a veselí. Nejsem mladý, a veselý jsem byl jen málokdy.“

Mildina ruka, již tak chvějivě svíral, byla studená. Občas mu pohlédla plaše do očí, byla však k jeho výmluvnosti bezbranná. Neodvážila se vyřknout své veto.

„Jiříčku, já myslím, že popisuješ dívku. Dívka se však změní v ženu. Žena je něco docela jiného než dívka. Vidím už, že pochybuješ o budoucnosti s ní. To je přinejmenším — naprosto neodůvodněné. Cožpak musíš mít před sebou opravdu jen samé jistoty?“

„Ano, já bych chtěl jistotu,“ řekl tvrdě a pohlédl láskyplně do šedých, ztrápených očí.

„Jistoty není,“ pravila nerozhodně.

„Jistota — může být,“ namítl s otřásajícím přesvědčením.

Popisoval jí události posledních týdnů. Vyprávěl o svém návratu z tetčina pohřbu, o svém horlení pro příbuzenstvo a o Adéliných útocích, o rozladění pro Slávka Horníkova, o flámu s dopisnicí, o Jirkově pokusu o sebevraždu a o dívčině potměšilém útěku ze scény.

„Já vím, Mildo, že jsem nejednal vždycky docela správně, ale o to tu neběží. Uvažujme. Buďme bezohlední. Já a má rodina — jakýsi systém — bije se s druhým systémem. Narážejí na sebe, trou se. Není to boj na život a na smrt?“

Mlčela.

„Když dva lidé chtějí spolu jít, dejme tomu, jít spolu velmi daleko, nemohou přece dřív jeden druhého potřít. Dva lidé v lásce, to není cesta Esmeraldy s medvědem, ani sultána se spoutanou otrokyní. Já nevím...“ Jeho hlas byl nalomen trýzní.

„Muži rádi přepínají, Jiříčku. Možná, že ses dal unést svou představou. Ráda bych slyšela ji mluvit o tobě. Co bys tomu asi říkal, kdyby ona o tobě hovořila s upřímným obdivem?“

„Je pravdomluvná, Mildo. Řekl jsem ti už, že se neumí přetvařovat. To by neudělala.“

Při posledních dvou jednáních nehleděla již Milda tak pokojně a zaujatě na jeviště. Byla připravena o svůj klid. Chvílemi věšela hlavu a zapomínala na jásavé a vítězné tóny hudby. Občas se dívala stranou, s očima široce otevřenýma, jako by se dveře pod kalnou strážní lampičkou měly otevřít a měl jimi vejít kdosi slavnostní, nesmírně důležitý a neúprosný. Osud! Chvílemi se jí zachvěla ramena, jako by ji zamrazilo.

Jiří se již vůbec nedíval na scénu. Jeho scénou byla Milda. Pozoroval ji nemilosrdně, studoval ji, nespouštěl z ní oka. Milda — ubohá, malá, černobílá můrka ve výhni vrhaného na ni jedovatého plamene!

Potom opera skončila.

Lidé se tlačili k šatně. Milda stála opodál sama, pohroužena v myšlenkách. Jiří vynesl z chumlu pláště. Ani si nepovšimla, že se již vrátil. Promluvil na ni. Neslyšela. „Mildo!“ Trhla sebou. Tesklivě se usmála.

Vzal ji pod paži a vedl ji k východu. Dívala se mu plaše do obličeje. Měl sanice pevně semknuté a oči strnulé pod naježeným obočím. Rty se pohybovaly. Zaslechla, že si pro sebe šeptá Adélino jméno. Drtil je sevřenými zuby. Jako by s tím jménem byl v divoké rozepři, jako by s ním zápolil!

„Ale máš ji přece rád!“ vykřikla náhle z hlubin své úzkosti.

„Nevím, Mildo,“ řekl temně. „Nevím, ale odpovím ti někdy jindy, až to budu vědět jistě. Kdoví, možná, že ti to řeknu již zítra. Nebudeš se přece horšit, když k tobě zas přijdu a budu tě soužit svými problémy?“

/ 3 /

Jiřího ranka v srdci již nemokvá. Kupodivu, jak rychle se zahojila! Zahojila se takřka přes noc. Jakou to zázračnou náplast mu na ni Milda přiložila? Už nepálí, nebolí. Člověk by zrovna nevěřil, že tu vůbec jaká ranka byla. Och, ano, byla, ale již není. Nadobro se zacelila. A Jiří věru nemá, proč by se na ni mrzel. Byla to zdravá ranka. Byla to poslední rána, taková, která ponoukne raba k vzpouře.

Až dosud byl Adéliným rabem. Nenápadně, poněkud opilý, upadl do příjemného otroctví. Ano, do příjemného otroctví! Jeho okovy byly zlaté. Ztrácel však sebe, jako se ztrácí mince z děravé kapsy. Pokorně se shýbal pro úsměvy z milosti. Dělil se o ně se šťastnějšími dvořany. Občas, když se cestou nezdvořile ohlédl, dostal přátelskou ťafku. Bože, každý má přece právo být sebou samým! Co je to za muže, který se dá přinutit, aby přísahal na cizí víru? A byť i byla ta víra snazší a lepší. Svět objevený Mildinou záchrannou lodí, to je jeho vlastní svět. Ano, jeho pravý svět se zastaralými zákony a s bezmocnými bohy, ale se závazky, které nepokořují, a s radostmi, které nehořknou. Jiří se do něho vrací po čtyřech letech romantické plavby. Poznává známé pobřeží, s rozšířeným chřípím vdechuje vůni pevniny.

Kde jsou bouře a nejistoty? Ne, tam nejsou, na té sladké, něžné a bezmračné straně. Krása — co je to krása? Krása je lež. Freddy, Vincy, Emil — ti si mohou činit nároky na takovou veselou a lehkomyslnou krásu. Jiřího křídla jsou těžká. Patří mezi havrany, ne mezi vlaštovky. Milda je — holubice. Holubice se nestěhují za daleká moře. Sedí věrně tam, kde jim určil sedět osud, a vzlétnou-li, vždy se zase vrátí do starého hnízda. Do posledního dechu se dovedou rvát s mlhami svými bílými křídly. Havran má někdy hlad. Noří svůj melancholický zobák i do zdechliny, nedal-li bůh jinou potravu. Se zápachem hniloby na těžkomyslném zobáku, s tesklivým hladem v pokorných očích skloní havran hlavu pod bílé a věrné křídlo. Ovane ho jas a teplo. Nebeská naděje.

Jakým závratným, houpavým letem by prchala vlaštovka od potřísněného havranova zobce! Jaké výsměšné, panenské trylky by házela z výše na hlavu nemotorného, hříšného havrana!

Matka, Teodor, Rykl, Bohunka, Jeroným, Hanke, bezzubý Honc — všichni — všichni! Mluví sborem jako herci včera na divadle: „Jsme obyčejní lidé, žijeme obyčejný život. Milujeme se. Snažíme se, abychom si svou cestu učinili pokud možno příjemnou. Dáváme přednost životu v houfu. Nad nově narozeným s blahořečením zvedáme k nebi své nosy potřísněné zemí, nad mrtvým skloníme hlavy, zapláčeme a tesklivě zakrákáme. Jsme havrani.

Veselý, pestrý, bezstarostný brach z jiného, slunečného světa je mezi námi vetřelcem. Sražme se v houf. Nedůvěřujme! Je to cizí píseň, kterou zpívá. My neumíme zpívat. Daleký vzlet — vysoký vzlet — nic pro nás, pro ševče, kantory a úředníky, zatížené citem. Nic pro nás, ty skoky do modra, ty akrobatické a nebezpečné skoky do prázdna!“

Jiří, štíhlý, pozorný, nedůvěřivý havran mezi ostatními havrany, se rozhlíží. Pole jsou pustá. Šedivá jako kajícnice, pomalu se blíží Milda k sraženému hloučku.

Mánek jede za Mildou, plné oči a plné srdce nejasných a vzrušujících podobenství.

„Jak jsi byl včera podivný,“ usmívá se mu vstříc Milda, plna bláhové naděje. „Ale nic si z toho nedělej, to se stává, že máme někdy špatnou náladu. Zaspíme ji, a je zas dobře. Jenom se druhý den nesmíme znova vracet k tomu, co nás včera tak rozrušilo.“

„Přišel jsem jen proto, abych se k tomu vrátil,“ řekl zatvrzele. „Mildo, nesu ti odpověď na tvou otázku. Nikdy jsem Adélu nemiloval.“

Dívala se na něho bezradně a nešťastně. Muka se opět začínala! Co počít? Měl plné kapsy pravd. Milda nebyla výbojná, bylo snadné ji přesvědčit. Neměla advokátskou duši. Bylo to od něho nespravedlivé, že jí svěřil svou při. Adéla měla právo na lepšího obhájce, než byla ona. Debatovat, vyvracet, to nebyl Mildin obor. Byla ozvučnou skříňkou pro hoře. Nemohla si pomoci, zavolal-li někdo úzkostlivě odkudsi ze dna, musila se naklonit nad hlubinou a podat mu ruku. Co udělá Jiří s rukou, kterou mu podala? Hle, jak hladově se na ni dívá! Raději ruce nemít, raději si je dát useknout!

Chodili bezcílně ulicemi. Jiří mluvil bezbarvě a zasmušile, ona však tušila, že jeho slova slídí kolem jejího zoufale zamčeného srdce.

„Ty přece za to nemůžeš, že my dva, já a Adéla, jsme mířili každý k jinému pólu. Mrzí tě, že ses potkala s námi náhodou právě na rozcestí? Och, nesmíš se mýlit, tvá zásluha je větší. Bez tebe bych byl asi zabloudil. Leká tě to? Bláhová, kdyby měl člověk stále číst v svém svědomí jako v modlitební knížce! Stávají se podivnější věci. Někdy, aniž se o to přičiníme, získáváme právě tím, že druzí ztrácejí. Přece proto žalostí nezemřeme, vtiskl-li nám osud do ruky peníz, kterým jiný pohrdl. To je ovšem velmi špatně řečeno, Mildo. Peníz značí určitou cenu — a já —“

Zasmál se. Krev se jí rozbušila v skráních.

„Nemohu přece vychvalovat věc, kterou nabízím, jsem-li sám tou věcí,“ řekl zhurta.

„Vůbec ti nerozumím,“ zajíkala se. „Ani se ti nesnažím rozumět.“

Neposlouchal ji. Myslil na havrany. „Já vím, že jsem šosák. Nevybřednu z formy, kterou určilo mých čtyřicet šosáckých let. Mám trochu rád knihy, trochu přemýšlení, trochu hudbu, trochu se oddávám citům a trochu pohodlí. Možná, že příliš mnoho citům a ještě více pohodlí. Dovedu sotva zužitkovat svůj nezaprodaný čas. Pohybuji se po větru jako vlákno babího léta. Svět okolo mne se nenápadně mění, já však nemyslím na změnu světa. Dojde-li kdy k významným společenským převratům, dojde k nim bez mého přičinění. Nejsem prorok. Nejsem kverulant. Ostýchal bych se zabíjet lidi i v pouhé sebeobraně. Od velikých věcí bych zběhl, abych zachránil malé. Nikdy jsem nebyl hrdinou. Adéla by, možná, dovedla stát na barikádách nebo střílet z okna na vetřelce. Ona se musí hýbat, když se život okolo ní hýbe. Já si mohu při bouři docela klidně hovět na otomaně. Možná, že jsem nemocný tvor a že sním o ošetřovatelce. Jsem-li smrtelně nemocný, zemru jako mně podobní, potupnou smrtí buržuje. Jaký to úkol, být ženou bezvýznamného člověka! Nemyslíš, že to je bědný úkol?“

„Vždyť se ponižuješ,“ pravila smutně.

„Možná, že mluvím poněkud zmateně,“ uvažoval nahlas, „ale nyní plynu v jakémsi příjemném proudu. Jsem již zpola utopen, a říká se, že utopenci mají krásné sny. Ostatně, záleží vůbec na tom, o čem mluvím?“

„A přece si my dva rozumíme!“ stavěl se vzdorně proti jejímu mlčení.

Měl pravdu. Milda ho chápala. Také kolem ní jako by všechno letělo, prudce a nebezpečně letělo, jako oblaka na obloze, nebo jako kalná povodeň. Letělo to neustále vpřed a ona se neuměla vymanit z toho dravého proudění.

Denně, a již bez ohlášení Jiří přicházel a odcházel.

Ve čtvrtek spolu seděli v kavárně. Jako vždy, Milda mu trpělivě naslouchala, hleděla pokorně do malých střízlivých skel brýlí a vnímala bouřlivé a nesrozumitelné věty. Vznášel se nad nimi Adélin přízrak. Jiří s sebou přinesl pohlednici z Tater. Zadumali se nad ní. Něco veselého a bezstarostného hledělo z obrázku, na němž se stopy lyží táhly jako brázdy lehkomyslných pluhů. Cizí svět! V pomračené tváři Jiřího bylo lze čisti přísný odsudek. Milda mlčela. Nemohla hájit to, co jemu působilo bolest.

„Můj život, jak bych si jej představoval,“ povzdechl Jiří. „Vnitřně by byl bohatý a naoko chudý. Ten druhý systém tu věc řeší obráceně. Víš už, Mildo, co jsem tehdy myslil slovem jistota?“

Byl pátek, blížilo se týdenní jubileum jednoho velmi trapného večera. Zítra je polovina lhůty, nabídnuté Jiřímu osudem. Tu druhou polovinu by bylo hříchem promarnit jen v prázdných slovech. Ostatně, vše je už řečeno. Větrný zámek je postaven. Zbývá vzít do dlaní choulící se Mildino srdce, to poplašené holátko, a zeptat se: „Chceš — nebo nechceš?“

„Mildo,“ řekl Mánek s ruměncem odhodlání v sobotu odpoledne na stoličce u okna, kde nedávno usedl u sestřenice poprvé, „nikde není přece psáno, že máš po celý život zůstat tak osamělá, jako jsi teď. Nesložila jsi žádný klášterní slib. Úkol, kterého ses podjala, je dávno skončen. Je čas, abys myslila také trochu na sebe.“

Nevěděla, proč vrtí záporně hlavou. Nemělo to žádný smysl.

„Mildo, já jsem se rozhodl, že si Adélu nevezmu.“

Mlčení, a uprostřed něho pluly vyděšené, šedé oči.

„Kdybys svolila, kdybys chtěla, vzal bych si tebe.“

/ 4 /

Jiří věděl: když se o princeznu nebojuje, když člověk není hrdina, je nutno dohodnout se s drakem.

Seděl u Mařeny Pourové. Nejdříve mu tam dlouho a nepěkně vadil Martin. Jeho černý plnovous, jeho dlouhé ruce, podklesavá chůze, poskvrněná čepice — to všechno Jiřího rozčilovalo. Martin poctivě světil neděli, nehýbal se ze světnice, mluvil sice málo, ale rozvážně a s hojnými pomlkami. Jiří měl přijít raději ve všední den, kdy škola šumí jako úl, kdy žáčkové hřmotí a běhají po schodech a školník má plné ruce práce, byl by spíše našel vhodnou chvíli, aby si mohl beze svědků promluvit se sestřenicí.

Na Jiřího výzvu se Martin odhodlal předvést mu svůj betlém. „Natahuji jej letos naposledy,“ pravil svým huhňavým hlasem a díval se dlouho a pokojně na Jiřího. „Chtěl jsi to vidět, tak jsem počkal s odklizením. ještě dnes večer se však do toho dám. Dívej se! Teď vychází hvězda betlémská. Tím to začíná, rozumíš?“

Červené světýlko kapesní žárovky se pomalu vyhouplo nad kontury města Jeruzaléma a králové se vybatolili z oázy, která kývala hlavami svých palem. Kráčeli s dary, neustále se klaníce, neustále se blížíce k jesličkám na svém pohyblivém pásu, a stejně jako oni pokyvovaly hlavami ovečky pastevců. Potom to kdesi ve stroji hrklo a první pastýř naklonil roh k ústům. Měch zasyčel a ladička zatroubila. Anděl se vznesl s nápisem, těžkým jako osud. „Pokoj lidem dobré vůle,“ slabikoval Jiří — a myslil na Mildu. Kolébka s Jezulátkem se počala houpat.

Martin si zapálil dýmku.

„Jdi s tím smradem ven!“ horlila Mařena. „Odkdypak se tady kouří?“

Dobrák vyšel ze dveří.

„Mařko!“ Jiří stiskl sestřenici ruku, až ji to zabolelo. „Kdybys věděla, proč jsem přišel! Bohužel, nemám mnoho času, abych ti to sáhodlouze vykládal. Kolik minut asi bude Martin zaměstnán svou fajfkou? Já vím, Mařeno, u tebe může jít člověk rovnou k cíli. Nebudu tě napínat. Umínil jsem si, že si nevezmu Adélu. My dva se k sobě nehodíme. Pro mne by byla pravou ženou Milda. Už jsem jí to řekl.“ Mařena spráskla ruce. Bylo jí přece jen těžké přizpůsobit se rázem této neočekávané novině.

„To ten pohřeb! Já už tenkrát něco tušila. A potom u vás, v Nuslích. Co tomu říká tetička? A co Milda?“

„Maminka nic neví, Mařeno. Tobě jsem to řekl první. A z Mildy nemohu dostat rozumného slova. Můžeš si myslit, jak ona se na to dívá. Že prý nebude kořistit z cizího smutku. Nikdy to ještě neudělala, aby druhého o něco připravila. Adéla prý na mne má právo. A ona je už stará na vdávání. Skoncovala s takovými nadějemi. Vychovala dvě děti, je jí, jako by už měla život za sebou. Ptal jsem se jí, kdyby si to všechno odmyslila, zdali by dovedla zatoužit po sňatku se vztahem k mé osobě.“

„A ona?“

„Nechtěla si nic odmýšlet. Nedostanu ji na žádné slovní kličky. Ví, co mi leží v cestě, a dokud to zde je, nebude myslit na další.“

„To je blbost!“ rozzlobila se Mařena. „Jaképak hlouposti? Teď jde přece jen o ni. Hrome, mám vztek! Zas už se zdráhá, zas už váhá! Nějaká Adéla. Bodejť! Cizí štěstí. Jde přece nyní o její!“

„O její a o mé, Mařeno.“

Ne, Mařena se nedala zastavit. „Jakápak cizí slečna? Co je jí do ní? Ty ji nechceš, viď? Neptám se tě na příčiny, jistě jich máš dost. Mohu si je domyslit. Pražská dáma! Prachy! Velké požadavky. Muž jako přívěsek. Dobře děláš. Co je Mildě po ní? Eh, z toho si nemusí dělat svědomí. Kolik je té Adéle?“

„Třiadvacet.“

„Prokristapána — třiadvacet! A jí je čtyřicet! Co se stane Adéle, když přijde o ženicha? Zítra dopadne jiného. Zámožná dívka. Jeje! To není žádná tragédie. Když bylo Mildě třiadvacet, umřel jí otec a ona zůstala sama s dvěma dětmi. A ještě se dovedla zbavit jediné naděje na vdavky — pro ty dvě děti! Adéla je sama a neleží před ní žádná starost na celá léta. Bože, ta holka je bláhová! Vysvětlil jsi jí to, Jiří?“

„Přišel jsem k tobě, Mařeno, abys jí to sama vysvětlila. Snad chápeš, že já nemohu jít do jistých podrobností. Když se nabízím, abych se také ještě chválil, abych ji přesvědčoval, že život se mnou pro ni bude lepší než dosavadní beze mne!“

„Všichni jste takoví — jemní!“ šila se neklidně Mařena. „Tohle mohu, a tohle zas nemohu. Když, k čertu, něco chci, pak se do toho jaksepatří dám! Nechám stranou všechny ohledy. Chceš ji? Nu, tak se o ni per! Nedej jí pokoje, dokud ji neumluvíš. Aby toho později nelitovala? Aby toho později nelitovala? To bude již tvou starostí.“

„Ty máš na ni, Mařeno, takový vliv! Tobě důvěřuje. Dívá se na tebe jako na matku!“

Slovo matka jako by vzbouřilo všechnu Mařeninu důstojnost! Matka! Náhle tu stála před Jiřím ne veselá a hubatá sestřenice, plná nezdolného mládí přes své stříbrné vlasy, ale velebná matróna, která má před sebou odpovědný úkol.

„Jiří — já se tedy o tu věc pokusím — ale — “

„Jaké ale, Mařeno?“

„Jiří! Kdybys mě pak zklamal, kdyby sis to pak zase chtěl rozmyslit, kdybys podlehl opět vlivu té druhé!“

„Mařeno, vypadám snad na to, že bych kolísal z jedné touhy k druhé jako nějaký chlapec?“

„No, nemusíš se přede mnou tak stavět na paty. Ta druhá tě jen tak lehce nepustí. A když jsme tak u toho — jak daleko s ní v tom vlastně jsi?“

„Vysloveného tu, Mařeno, není nic. Chodil jsem s ní čtyři léta. Navštěvoval jsem rodinu. Nezapírám, že jsem byl považován za nápadníka. Jsem ochoten nésti všechny nepříjemnosti, které bude můj krok mít za následek. Napíši Adé-le a požádám její rodiče za odpuštění. Pokusím se rozvázat všechno v mezích slušnosti. Je však naprosto nemožné, že bych se dal zadržet, jestli Milda promluví jasné slovo.“

„Jiří! Kdybys však potom přece... Kdybys mě přece jen zklamal! Já nevím, ty mě znáš jen jako legrační ženskou, ale nepřej si přijít někdy do styku s mými drápy!“

Jiří se usmíval.

„Nepřej si slyšet, co bych ti pak říkala, rozumíš? Není to žádný špás, dostat mě do takovéhle věci! Pamatuj si, jde o Mildu! Nesnesla bych, aby sis bohopustě z ní vystřelil, abys ji nalákal a pak ji zradil!“

Martin vstoupil právě doprostřed této křiklavé scény. Přihlouple se usmíval. „Prosím tě, co tu vyvádíš? Cožpak tě posedl čert?“

„Och, Martine,“ klesla Mařena udýchaně do židle, „já jsem celá bez sebe! Víš, s jakou ke mně přišel tenhle mládenec? Že prý by si vzal raději Mildu než tu svou Adélu! A já se mám do toho míchat!“

„Do toho ty se docela ráda zamícháš,“ řekl Martin rozšafně.

/ 5 /

Na pondělí si Jiří s Mildou schůzku nesjednal. Rozhodl se k tomu nerad, ale po zralé úvaze, v důvěře, že ztracený den se mu vyplatí. Mařeně musí být dána příležitost k zapůsobení. Trojský kůň vtáhne do ohrazeného města. Zítra bude Milda kapitulovat.

Mánek byl po rozhovoru s Mařenou velikým optimistou. Důvěřoval v její vliv na Mildu a v její umění hovořit vesele, neohroženě a od plic. Šel v úterý na schůzku jist vítězstvím. Byl dychtiv na Mildino přitakání. Fantazie mu je nedovedla zobrazit, a přece v ně věřil.

Usedl opět na své místo u okna. Milda stála proti němu, pažemi se opírajíc o hlavu lůžka. Některý kout přímo přitahuje, je obzvláště uzpůsoben k tomu, aby se v ňem ukul lidský osud.

„Neučinil jsi dobře, Jiříčku,“ vyčítala mu, „že jsi to pověděl Mařeně. Proč se pokoušíš o násilí? Znáš přece Mařenu. Věděl jsi dobře, s jakou ona na mne půjde. Tu věc si musím nějak vyřešit sama. Musíš čekat.“

„Na co čekat?“ zeptal se zklamaně. „Ráda bych si promluvila s Adélou,“ řekla nelogicky po krátkém přemýšlení.

Mluvit s Adélou — jak pošetilé! Jiří viděl v duchu před sebou ten marný pokus, ironickou a udivenou tvář té druhé, tvář bojovnice, jíž je nabízen potupný mír. Kromě toho — nesměl ani připustit, aby rozhodnutí bylo odloženo až do Adélina příjezdu! Nebyl si tak zcela jistý, obstál-li by v ohni temných očí se svou vzpourou, nemaje za sebou spáleny všechny mosty. Chtěl být připoután k stožáru jako Odysseus, dříve než se ozve zpěv Sirén.

„Já vím,“ posteskla si Milda, „ty si myslíš, že na ten rozhovor nestačím. Ona je mladá, hezká a odvážná, a já jsem stará a směšná.“

„Mildo,“ vztahoval k ní Jiří prosebně ruce, „vycházíš stále z mylných předpokladů. Buďto tu věc řešíš z mého stanoviska, nebo z Adélina. Udělej mi tu radost a podívej se na mou nabídku také jednou ze sebe samé! Bez toho se nikdy nedohodneme. Pochop to, vždyť ty váháš, jako by ses odhodlávala zase k nějaké nové oběti! Ne, Mildo, nesnesl bych, aby ses pro mne mínila obětovat, ať již tím, že by sis mě vzala, nebo že by ses mne zřekla. Podívej se mi zpříma do očí a odpověz, mluv jen čistou pravdu — ty mě tedy nechceš za muže?“

Dívala se mu do očí, jak si přál, pevně a pokojně, poněkud tesklivě, ale bez ohně a bez vroucnosti. V tom pohledu byla možná láska, spíše však jen laskavost. Malounko se usmívala. Snad z lítosti, nebo dokonce z nedůvěry? Mlčela.

„Mildo,“ pravil unaveně, „dnešní večer opět uteče, dřív než se nadějeme. Necháš mě zas odejít bez odpovědi? Přiznávám se, věřil jsem v Mařenino zakročení. Snad to bylo bláhové, ale já doufal, že se jí podaří tě přesvědčit. Ano, to jsem si myslil. Víš, že jsem velmi zarmoucen? Kdybys mi aspoň řekla: ,Nechci tě, poněvadž se mi nelíbíš,‘ nebo: ,Nemíním se prostě vdávat!‘ Neříkáš nic. Jsi, jako bys nosila masku. Nevidím do tebe. Mluvíme o té věci déle než týden a pořád jsme na mrtvém bodě. Jsi dobrá, a přece jen mě mučíš. Nechápeš, že mě mučíš svou nejistotou? Je to tak těžké, pro něco se rozhodnout?“

„Nehartus na mne, Jiříčku,“ usmívala se smutně, „nejsem lehkomyslná. Když někdo dlouho spí, probouzí se pomalu. Počkej trochu, až si protřu oči!“

*

Jiří jel domů téměř nešťasten. Byl roztoužen a silně vznícen svým marným úsilím. Když tramvaj duněla přes řeku, rej světel, topících se ve vodě, a černé mraky na podivuhodném, sinavém nebi učinily pocit jeho bezmocné touhy ještě patetičtějším a sladším. Snad to bylo také tím, že se již zjevně ně počalo probouzet jaro.

Stoupal po šerých, úzkých schodech s příjemnou malátností v údech. Nevěděl, jak stěsná mezi čtyři staré, chladné zdi své vyrostlé, těžké srdce. Temno síně mu připadalo nesmírně sirobné, matka uboze zestárlá. Vůně večeře, sušící se na plotně, mu připomněla její úzkostlivou péči. Dávno již nechápal svůj poměr k ní tak ostře jako dnes. Slyšel své nesmírné srdce bít zasmušilými, slavnostními údery.

Usedl ke stolu a se stupňujícím se dojetím sledoval matku. Pohybovala se pomalu, opatrně se shýbala, snášela nádobí a jídelní příbor, každý kousek zvlášť a se zdlouhavostí člověka, který už nic nečeká, kladla před něho krmě. Díval se jí po očích. Byla však velmi zaujata svým úkolem a možná, že také něčím zarmoucena. Pochopil sesterství všech žen na celém světě. Muž jako osa jejich života. Bezpodmínečně! Marné protesty! Jakožto muž si připomněl, co mu již bylo obětováno, a měl provinilý pocit, že sám byl modlou.

„Maminko,“ pravil, náhle se rozhodnuv, měkce, s roztouženou příchylností (to všechno způsobilo to veliké, vyrostlé srdce, které si přivezl z předjarní noci, vonící sladkým zklamáním!), „maminko!“

Zastavila se, pořád ještě ponořena do sebe. Častěji a častěji nyní chodíc spala. Snad otupěla každodenním nedostatkem něžnosti. Její uši byly ještě hluché k náruživému volání rozbolestněného srdce, rozvírajícího náruč.

„Nemohu to, maminko, před tebou déle tajit. Je to hrozně důležité. Jsem opravdu žádostiv, co tomu řekneš.“

Teď teprve pochopila, že jí má být něco svěřeno, a její šedé, spící oči ožily zvědavostí. Do jejích pohybů vjela jiskra. Postavila se před Jiřího, a dívala se na něho se zpytavou bázní. Měla již dosti zkušeností, aby věděla, že co se svěřuje, nebývá vždycky příjemné.

„Přec jen jsi tenkrát měla pravdu, když jsi hádala, že naše hněvání s Adélou je vážné. Ano, opravdu je vážné, maminko! Ne však proto vážné, že jsme si snad něco nepříjemného řekli, nýbrž proto, že tím vyšla najevo jistá nepopiratelná skutečnost. My dva se k sobě totiž ani trochu nehodíme.“

„Ech,“ rozzlobila se matka, místo aby se zaradovala, „takové řeči!“ Veliký, masitý nos překlopil krátký horní ret, pod nímž již nebylo zubů, přísné vrásky se rozběhly po čele. „Je to hloupé, Jiří, že na něco takového přicházíš teprv teď, a když je už pozdě. Co chceš dělat? Teď už se nedá naprosto nic dělat.“

„Nikdy není pozdě, maminko, udělat něco rozumného.“ Jiří se na matku vlídně a tesklivě usmíval. Překypoval svou milostnou tesknotou. Byl plný Mildina jména. Měl ruku schovanou pod kabátem a chystal se ve vhodnou chvíli vytasit s tímto vše přebíjejícím, bezpečným jménem. „Musíš mě, maminko, vyslechnout až do konce, a ne se zlobit hned předem. Nejde již jen o Adélu, ale také trochu o tu druhou. Mám, maminko, vyhlídnutou již jinou nevěstu!“

To ještě Terezii Mánkové scházelo! Jinou nevěstu! Jinou, neznámou ještě ženu, nějakou cizinku! S ještě volnějšími, ještě víc pobuřujícími mravy! Byla popuzena, hluboce zarmoucena. Dokonce byla odhodlána způsobit výstup. Bylo to od Jiřího vrcholně neslušné měnit nevěsty jako prádlo!

„Jenomže mě zatím ještě nechce,“ pravil Jiří trudnomyslně, nevšímaje si matčina rozhořčení. „Zdráhá se promluvit rozhodné slovo. Myslím, že mi dá ještě velikou práci ji přesvědčit, že ona jediná by mi mohla být pravou ženou. Pořád ještě mám však naději, že se mi to podaří. Maminko, je to Milda Křížová. Nu, co tomu říkáš, maminko?“

/ 6 /

Matka nerozjasnila tvář, jak Jiří očekával. Úžasem zkameněla, na okamžik jí bleskl v očích plamínek něhy, její přísný smysl pro povinnost byl však silnější než příliv sympatie.

„Milda!“ Jistěže před sebou uzřela obraz lákavé budoucnosti, hýčkaného syna vedle obdivované neteře, sourodou, srdci blízkou domácnost, tichou jako zátoku, chráněnou bohy! Rty sebou zaškubaly, ne však proto, aby se rozšířily k úsměvu, nýbrž aby ztvrdly a staly se chmurnými a neústupnými.

„Kdybys to byl, Jiří, řekl před několika lety, byla bych ráda, bože, tak ráda! Ale teď?“ Zavrtěla záporně hlavou. „Ani dost málo mě to netěší.“ Musila usednout. Složila těžké, malátné ruce do klína. „Milda? Ne, to se nemělo stát!“

Čím déle o tom přemýšlela, tím více se jí čelo chmuřilo. Přerušit dlouholetou známost! Není to nic jiného než nečestný čin, který vrhne stín na celou rodinu. Ne, matka s tím nechce nic mít. Matka promluví závažné a srdcervoucí slovo: „Nikdy!“ Je zásadně proti tomu. Ať si říká Jiří, co chce, může k ní mluvit třeba medovými slovy, čerpat horoucí lávu až ze dna srdce — ne, ona nedá svůj souhlas. Pokud bude moci uplatnit svůj vliv, pokusí se dokonce zabránit, aby k tomu došlo.

„Měl ses mi svěřit, dřív než sis něco s Mildou začal. Byla bych ti hned řekla své mínění!“

„Ale, maminko, neber to tak tragicky, všechno se časem urovná! Vidíš, a já myslil, že budeš kdovíjak potěšena! Domníval jsem se, že mi je třeba překonat už jen Mildinu úzkostlivost. Teď jsi přišla ještě ty se svými předsudky!“ Jiří znatelně pozbýval nálady. Veliké srdce se podstatně zmenšilo a choulilo se chladem.

Matka, zasažena zlou zprávou, chodila zdrceně po bytě.

Trvala na svém záporném stanovisku, ale východisko nenalézala. Jiří se cítil uražen a nepochopen. Nakonec mezi oběma vyrostlo nebezpečné, trapné mlčení.

Jiří nemohl dlouho usnout. Slyšel, jak matka v kuchyni se také povaluje beze sna, jak postel praská pod jejím těžkým tělem. Jistěže si pomáhá modlitbami! Staví své modlitby mezi něho a jeho štěstí. Byl nesmírně roztrpčen, nesmírně ochablý. Bláhovec, myslil si, že nejtěžší bude přemoci Adé-lu v sobě. Ukázalo se, že přesvědčit Mildu je neméně obtížné. Nastrčil Mařenu jako bojového kohouta, ale ani Mařena napoprvé neprorazila. Těšil se, že najde útěchu u matky, a zatím se setkal s odporem. Nyní aby zahýbal novou figurou ve hře, aby nalíčil nový útok, tentokrát na matčinu zatvrzelost. Kdo bude touto figurou? Teodor.

Teodor byl nevypočitatelný. Jiří se k němu ubíral s obavami. Avšak, jak se ukázalo, obavy byly zbytečné. Teodor byl mnohem pružnějšího ducha než matka. Přece jen to byl dobrý bratr, chápající bratr, muž, který je sice nadán jen nepatrnou dávkou citu, zato však bystrým rozumem. Proti všemu očekávání se ani tuze nepodivil. Nebýti toho, že Jiří byl v nitru tak zmaten rozličnými překážkami, byl by mohl předem vědět, že se Teodor nepodiví. Vždyť šlo přece o věc, která se ho osobně ani dost málo netýkala.

Učitel dlouho a zamyšleně mlčel. Třel si bradu a hleděl na Jiřího bezvýraznýma očima. Hodlá mi pomoci — jásal v duchu Jiří. Avšak Teodor neuvažoval, jak by mohl bratrovi pomoci, ale co by z toho všeho mohl narychlo vytěžit pro sebe.

„Nikdy jsem neměl o Adélu přílišný zájem. Byla mi lhostejná. Někdy dokonce protivná. Myslím, že by bylo vaše manželství dopadlo špatně. To byl můj a také Boženin názor. Neptal ses po něm, proč bych ti jej byl tedy násilím vnucoval? Netušil jsem ovšem, že přijdeš k rozumu, dřív než budeš nadobro v pasti. Pokud se tyká mne, já ti k tvému rozhodnutí gratuluji. Tak tedy Milda? Podívejme se! Matka sice po tetčině pohřbu něco vykládala, mne však ani nenapadlo, že by z toho mračna mohl být déšť! Teď je tedy maminka rozhorlena. Nechce o tom ani slyšet! Představuje si veliký skandál a myslí, že ponese svůj díl hanby. Nu, maminka už je stará. My mladí, přes všechnu povinnou úctu, musíme jednat po svém. Život, který leží před tebou, je tvůj, a ne její. Tvé chování v celé té záležitosti není ovšem krásné,“ podíval se po bratrovi kose a se zřejmým opovržením. Co jiného se také dalo čekat od toho nestálého a nespolehlivého mladíka, který si jen za drahé peníze kupoval knihy a hrál si se známkami? „Krásné nebo nekrásné — hlavní věcí je vyklouznout z chomoutu, co?“ Zkřivil tvář k suchému úšklebku. Ani trochu ho nemrzelo, že bratr přišel jako kajícník a že se před ním ukázal v světle ne právě nejlepším.

„Matka na tebe dá,“ přiznával Jiří. „Uslyší-li od tebe, že v tom není nic tak hrozného, bude méně nešťastná. Já si totiž tak jako tak provedu svou.“

Matka na něho dá! Teodor to nepopíral. Byl pergamenově vážný, věcný, podobal se lékaři, kterého sice zavolali, až když byl pacient v posledním tažení, který však s ohledem na honorář je ochoten udělat vše, co se ještě dá udělat.

„Půjdu k matce ještě dnes. Nemyslíš však, že by bylo lépe, abych s ní mluvil jen mezi čtyřma očima?“

Jiřímu nemohlo být nic více vhod. Chtěl se teď co nejdřív dostat na schůzku s Mildou.

Jiří byl rozradovaný a pošetilý bratr, ale Teodor byl bratr proradný a veliký lišák. Naskytla se mu nečekaná příležitost zlehčit Jiřího u matky, a kdoví, snad i mistrně rozhodnout protahující se spor o ni ve svůj prospěch! Není nemožné, že se za těchto okolností dá matka přemluvit k tomu, aby se odstěhovala do Krče!

Chodil po nuselském bytě s rukama pod šosy kabátu, s čelem svraštěným opravdovostí, která musila imponovat. Matka na něho hleděla s obdivem. Starší syn nebyl dojista žádný blouznivec jako Jiří. Byl čestný a spravedlivý. Bylo lze na něho spolehnout. Rozmyslil si každou větu, než ji vyřkl. Nebylo možno ho podezírat, že by byl schopen hájit něco nesprávného.

Ostatně s matkou naprosto souhlasil. Nezastával se Jiřího — ba ne! Terezie Mánková před ním vylévala všechny své stesky, opakovala včerejší námitky. „Ano, ano, ano,“ poslušně přisvědčoval Teodor. Stařena nebyla již tak osamocena se svým úsudkem, tak nejistá v boji mezi láskou a povinností. Mohla mluvit bez obav, že jí bude odporováno.

Horlila: „Čtyřicetiletý muž — a chtěl by se zachovat jako uličník!“

„Bohužel, je tomu tak, jak říkáš,“ rmoutil se Teodor.

Byli tu dva staří, rozšafní lidé, krabící čela a krčící rameny nad mladíkovou lehkovážností. Teodorovi bylo snadné odsuzovat, když ten, který by se byl mohl hájit, tu nebyl. Odsuzovat — to bylo Teodorovou druhou přirozeností.

„Je již dospělý, nemůžeme ho vésti. Je příliš samostatný, abychom mu mohli zbraňovat. Hněvem se nedá ničeho dosáhnout. Ostatně řekl, že si povede svou. Nezbývá nám než dát věcem volný průchod.“

„Ano — ale Milda, Adéla — obě — ach, ach!“ bezmocně vzdychala stařena. Teodor však dobře věděl, kam míří. Vbodl ukazovák přímo do středu cíle, a vyřkl své teď.

„Teď by bylo, máti, nejmoudřejší, kdyby ses konečně jednou přestala ohlížet na Jiřího a odstěhovala se ke mně do Krče. Beztoho tě tady již nic dobrého nečeká, jen samé zlobení a trápení. Docela určitě dojde k nepříjemnostem. Musíme s tím počítat, že Adéla, jakmile se doví, na čem je, se obrátí na tebe. Snad přijdou i staří Haimerovi. Budou Jiřího před tebou obviňovat. Budou chtít, abys zakročila a připomněla mu jeho povinnosti. Co budeš moci dělat? Nic. Budeš jen tvrdit, že ničím nejsi vinna, budeš se rozčilením chvět po celém těle jako list, a nakonec se z toho ještě rozestůněš.

„To tak! To by bylo pěkné!“ děsila se stařena.

„Nesmíš váhat ani jediný den. Musíš se odtud ztratit, dokud je ještě čas. U mne budeš před těmito trampotami dobře schována.“ Taková byla Teodorova rada.

To, co učitel doporučoval, bylo rozumné. Podivné sice, ale rozumné. Jenomže stařena měla ještě v živé paměti tuhý odpor Jiřího před dvěma měsíci. Byl ostatně tenkrát v právu, nemohla ho opustit, dokud ji potřeboval. Ne, to opravdu nemohla udělat!

„Jak by tu mohl zůstat sám? Co by si tu počal? Stravování po hostincích dávno odvykl. Beze mne by si nevzal ani čisté prádlo! Déle než deset let mu čistím boty a přišívám knoflíky. Posluhovačka by mu udělala jen nejnutnější úklid. Ostatně, cizí lidé nemohou v bytě hospodařit bez dozoru. Všechno by člověku rozkradli!“

Vskutku, krásné důvody, jenže ne dosti dobré pro Teodorovy uši. „Tak si tu chceš počkat, až se to všechno schumelí?“ zlobil se. „To bych ti tedy neradil!“

Stařena přecházela rozčileně po kuchyni. Jak to jen provést, bože můj? Teodor má pravdu, avšak Jiřího není věru záhodno popouzet. S Adélou, s Haimerovýni — s těmi by se teď opravdu nechtěla setkat. Ani s Mildou by nechtěla mluvit, kdyby ji snad napadlo přijít si k ní o radu. Cožpak takhle — odstěhovat se jen na nějaký čas? „Jen na těch několik dní, než Jiří tu záležitost s děvčetem a s jejími rodiči urovná? Co tomu říkáš, Teodore?“

Učitel matku znal, věděl, jak je tvrdohlavá, a bylo mu jasné, že ji k dalším ústupkům nezíská. Konečně — i tohle je vítězství. Odstěhuje se k němu na týden, na dva, a možná, že pak se jí už nebude chtít vracet. V Krči se jí zalíbí. Teodor se o to přičiní. Jednoho dne dá svolení, aby za ní byl přivezen její nábytek a všechny ostatní věci. Taktické jistě bylo — souhlasit.

„Stejně nevím,“ lekala se stařena, „co řekne Jiří, až se doví, na čem jsme se shodli! Bude si myslit, že jsme se proti němu spikli. Bude nám to zle vyčítat.“

„Nic se neboj,“ utěšoval ji starší syn, „není tak hloupý, aby nepochopil, že by ti nebylo zdrávo, abys tu zůstala přes ty bouřlivé doby. Vždyť se k němu chceš přece zas vrátit? Nemůžeš mluvit o zradě. A na tebe se konečně ani nehodí, abys měnila své stanovisko. Řekla jsi, že s jeho jednáním nesouhlasíš, a na tom setrváš. On odpoví, že provede svou, a ty mu půjdeš z cesty. Bude to — abych tak řekl — velebné a hrdé gesto. Ostatně, vždyť se mu to může všechno rozumně a v klidu vyložit!“

„Vysvětli mu to, Teodore,“ vydechla bezradně přemožená stařena.

/ 7 /

Když se Jiří vrátil od Mildy, ani se nepodivil, že Teodora nalézá v tuto pozdní hodinu ještě u matky. Pohlédl na něho neúčastnýma, usmívajícíma se očima, šel k matce, a dokonce ji pohladil něžně po tváři. Teodor se nepamatoval, že by byl kdy něčeho podobného svědkem. Malounko se tomu doteku uhnula, poněvadž podle Teodora bylo třeba, aby si hrála na matku uraženou a odmítavou, ani tomu však nevěnoval Jiří pozornost. Třel si ruce, jako by přišel z veliké zimy, nebo jako by byl nedočkavý vyklopit nějakou pozoruhodnou, dobrou zprávu.

Tak mu tedy Teodor šetrně, ale důrazně pověděl, na čem se s matkou usnesli. (Nu, teď tě jistě přejde tvé pitomé usmívání!) Jiří na okamžik zaváhal, zatoulal se očima k stařeně, jako by hledal v jejím obličeji vysvětlení tak podivné úřady, potom však pokrčil rameny a bez dlouhého váhání připustil, že tímto způsobem bude ta věc pro matku opravdu vyřešena dobře.

„Ano, to je docela v pořádku, jen ať je maminka ušetřena všech ošklivých výstupů!“ a opět se na ni tak zářivě a dobrosrdečně zadíval.

Vida — pomyslil si hořce Teodor — v této náladě, v níž je, byl by asi ochotně souhlasil i s úplným matčiným odstěhováním. Jeho uspokojení se rozplynulo. Byl zklamán. Myslil si, že kdovíco získal, a hle — dalo se získat ještě mnohem víc!

Terezie Mánková po Jiřím zvědavě pokukovala. Byla by se hrozně ráda zeptala, co ho vlastně rozveselilo, že se tak lehce přenesl přes závažné rodinné usnesení, jímž bylo ohroženo jeho pohodlí. Bohužel, nemohla projevit zájem o věci, které ji včera rozladily. Vrtalo to však její starou hlavou. Co to jen asi bylo? Co to bylo!

Dnes večer, neočekávaně — Milda promluvila!

Sotva ji Jiří spatřil, upoutal jeho pozornost neobvyklý zjev: stála před výstavištěm, kde spolu měli schůzku, prostovlasá. Její plášť nebyl černý, ale kávově hnědý. Něco zeleného jí vlálo od odhaleného hrdla, podobalo se to ratolesti naděje. Lehkou bílou čapku držela v ruce. Dívala se se zájmem a zjasněle na tramvaje, projíždějící okolo ní jako závodní oři. Večerní slunce jí svítilo rudě do tváře, dlouhé řasy vrhaly na její pohublá líčka temné stíny.

Měli namířeno do Královské obory. Jiří jí podával ruku skoro plaše. Usmála se na něho s ženskou převahou, kterou u ní ještě nepoznal. Byla to tatáž Milda? I její pohyby byly jiné, vláčné, světlé, vonné. Omládla.

Chopil se jí v nadloktí a pevně sevřel. Přizpůsobila svůj krok jeho kroku. Mladý muž kráčel s mladou dívkou. Vznášeli se? V parku bylo živo. Procházející se skupiny, procházející se páry. Byli stejní mezi stejnými. Do větví stromu vyběhla veverka. Byla ryšavá a úskočná. Černá očka jí svítila. Zavoněl les. Pak se před nimi rozevřel rybník, dosud černý a zádumčivý. Ta kalná, tichá voda se však podobala jiné klidné vodě z dávno prchlých let. Loďky z leknínových listů — kdysi dávno, dávno! Projíždějí se po nich papírové panenky. Milda je vyrobila. Světlovlasá Milda se vzdorovitým čelem, s rukama v neustálém pohybu, dravá, nevyzpytatelná. Rákosí sklání svá uhašená cigára. Blízko břehu se houpe žlutá růže stulíku. V krajkovém výstřihu bukového listí spirálovitě kouří komín myslivny. Červené tašky jsou obroubeny čerstvým vápenným tmelem. Něco se zrcadlí v tůni pod krabovitýma nohama vrby — jsou to dvě napolo rozmazané, podivně se škmouřící dětské tváře.

Opřeli se o železné zábradlí. Jejich nové tváře se zrcadlí v černu.

„Dnes odpoledne mi Mařena zas pořádně vyčinila,“ rozhovořila se usměvavě Milda. Hleděla vytrvale do vody a tam, kdesi v hloubi, smály se její zřítelnice, malé jako špendlíkové hlavičky. „Vyčinila mi, že ti dělám takové nesnáze. Řekla mi, že teď, když jsi jedno opustil a nevíš, můžeš-li na druhé spolehnout, je tvé postavení nesmírně svízelné. Tvrdila, že je má úzkostivost chorobná a má váhavost hodna odsouzení. Je to prý k smíchu, když člověk stojí nerozhodně před kolotočem a stydí se usednout na dřevěného koníka, na němž se v duchu touží také chvilku svézt.“

Jiří mlčel. Jeho srdce opět rostlo, rostlo, a náhle v něm počaly velikými rozkyvy vyzvánět zvony.

„To přirovnání se mi hrozně líbilo. Viděla jsem se, jak stojím před tím kolotočem, jak se kolem mne míhá koník za koníkem, jak se ti bláhovci snaží, aby se jim trochu zamotala hlava za dva krejcary, a já se útrpně usmívám, ač mám své drobné mince v peněžence připraveny, ač jsem jen proto na tu pouť přišla, abych se aspoň jednou svezla. Na svou omluvu ti musím říci, že na kolotoč byl pořád veliký nával. Když jsem si konečně svého koníka vyhlídla (byl to již nemladý koník s kadeřavou hřívou a s poněkud falešným vzepětím, předstírajícím bujarost), shledala jsem, že je stále obsazen.“

„To není pravda,“ řekl netrpělivě, „ty sis toho koníka nevybrala. Přepínáš. Bylo to docela jinak. Ten koník byl jako živý a neustále a marně po tobě otáčel oči. ,Sedni si na mne,‘ prosil jimi. Tak to bylo. A ta, která na něm dosud seděla, byla již syta té pomalé jízdy. Zívala. Místo na koníku, chtěla se povozit na káče.“

Zasmála se. Takhle se smát ji ještě nikdy neviděl. „Jiříčku, musila jsem uznat, že má Mařena pravdu.“ Vzhlédla a zadívala se mu vesele do očí. „Vidíš, už mám odvahu, kterou jsem ještě včera neměla. Ty potřebuješ nějakou jistotu, a já ti ji dnes mohu dát. Chce se mi také jednou jednat lehkomyslně.“

„Dál, Miládko, prosím tě, jen dál,“ žadonil s očima hořícíma nedočkavostí.

„Chtěl jsi vědět, byla-li bych ochotna vdát se za tebe. Pravil jsi, že bys nesnesl, aby můj souhlas byl ode mne zase nějakou novou obětí. Jiříčku, když stará panna dostane nabídnutí k sňatku, bylo by opravdu směšné, kdyby ještě přemýšlela o tom, jak nejlépe obětovat své zbytečné dny, které přestaly mít pro kohokoli nějakou cenu. Odpusť mi, prosím tě, že jsem tě tak dlouho trápila nerozhodností. Byla bych docela ráda tvou ženou!“

Stál vedle ní a díval se kamsi mimo ni do křoví, kde houstla tma a kde hvízdali kosové. Holé dosud koruny stromů trčely nehybně k mléčně bílému nebi. Položil jí ruku na rameno. To byla jediná něžnost, již si k ní dovolil a o níž věděl, že v této chvíli není urážlivá.

V klidu toho večera bylo něco slavnostního.

Pomalu si nasadila do vlasů světlou čapku ladným pohybem šťastné milenky. Jako když kněz po skončené mši si dává na hlavu kvadrátek, aby odešel do sakristie. Kdesi se udrolil kousek hlíny a s tlumeným žbluňknutím spadl do rybníka. Pokyn spřízněného večera, tečka za větou! Dali svým myšlenkám plynouti v tichosti.

Chodili pak spolu parkem ještě dlouho, až do úplného setmění. Mluvili o všem možném, jenom ne o své budoucnosti. Ta byla zpečetěna. Ponechali jí její tajemství. Zapomněli na pyšnou postavičku z kolotoče, vyhozenou ze sedla.

Snad nechtěli pokoušet osud. Když se rozcházeli, podali si ruce jako věrní přátelé.

Na Jiřího čekal doma Teodor.

/ 8 /

Šťastným dnem Jiřího byla středa. V pátek se Terezie Mánková stěhovala do Krče.

Skrblík Teodor si tentokrát zahrál na kavalíra — zjednal pro matku auto. Stařena se durdila, tvrdila, že to je zbytečné vyhazování peněz, bylo však na ní vidět, že ji pozornost staršího syna těší.

Však byla tato radost jedinou v nastávající těžké chvíli! Jako by se se svou domácností loučila navždy. Byla již nastrojena do svých svátečních černých šatů, a pořád ještě se jaksi nemohla odhodlat vyjít ze dveří. Teodor měl již několikrát v ruce její objemný vak, napěchovaný prádlem a šatstvem, a zase jej vždycky znova musil postavit na zem. Hartusil, aby si pospíšila, vykládal, že není přítelem srdcervoucího loučení. Ovšem, Teodor byl dalek všech citových výlevů, v tom měl zajisté pravdu, ještě spíše mu však nebylo lhostejné, že dole v ulici přibývá šoférovi promeškaných minut, jež bude nutno zaplatit.

Kocour obcházel svou paní se zdviženým ocasem, díval se jí výmluvně do očí a rozčileně mňoukal.

„Ať mi ho tu opatruješ,“ nakazovala matka Jiřímu. „Ach bože, nějak se mi z toho všeho motá hlava. Nevím, co to na mne najednou sedlo. Nejradši bych tu zůstala!“

Jiří na ni hleděl s upřímným dojetím. Byla tak poplašena, tak rozlítostněna, budila soustrast jen tím svým groteskním, starožitným kloboukem, posazeným na řídkém drdůlku stříbrozelených vlasů! Těšil ji, vtipkoval, byl přemrštěně hlučný a hovorný. Ani jemu však nebylo právě lehko u srdce.

„A nezapomínej na mé květiny,“ upozorňovala ho již po bůhvíkolikáté. „Musíš je zalívat aspoň jednou denně, ne ovšem zas příliš často nebo příliš mnoho!“

„Ale ovšem, slibuji ti to, maminko,“ ujišťoval ji Jiří, shovívavě se usmívaje. Teodor stál u dveří s rukou na klice, zamračený, znechucený.

„Milý Jiří,“ začala matka, polekána jeho posupným pohledem, hrdlo se jí však zadrhlo. Štkajíc, padla Jiřímu do náručí, náhle těžká a hrozná.

„To nic není, maminko,“ drmolil Jiří, „zakrátko se zas ke mně vrátíš. Připadá mi, jako bychom byli rozloučenými manžely, kteří v sobě našli zalíbení až po rozsudku. Budu za tebou dojíždět, přeješ-li si, a budu ti referovat, jak mé věci stojí. Neboj se, neprozradím tvým nepřátelům, kde se skrýváš, věrně zachovám tajemství. Všechno, co jsem si nadrobil, vyjím pěkně sám!“

„Kdyby nebylo toho, cos provedl, nebyla bych musila od tebe utíkat!“

„Stejně jsi měla sto chutí utéci,“ škádlil ji. „Jak je tomu dávno, co jste se s Teodorem o tom smlouvali?“

„Ano, ale pak jsem řekla, že u tebe zůstanu. Teodor ustoupil.“

„Teodor není z těch, kteří tak snadno ustupují. Spíš jste se jen mlčky shodli, že počkáte do mé svatby. Já vím — nic mi nemusíš, maminko, říkat — to všechno ten krčský domek, zahrádka, příroda... Nikdy to tomu domku neodpustím. Ted‘ se však situace přece jen podstatně změnila v můj prospěch. Celkem jsem tě chápal, když jsi nebažila po společné domácnosti s Adélou. Jenže má domácnost bude jiná, bude v ní Milda místo Adély. Milda, kterou máš přece tak ráda! Och, nemysli si, že tě za těchto nových okolností přenechám Teodorovi!“

Učitel u dveří zlobně pokašlával. Bradu výhružně vztyčenou, paty k sobě a špičky od sebe, podobal se živému vykřičníku. Tohle drahé zdržování a smysl Jiřího řečí mu nebyly zrovna vhod.

„Teď zatím ti bude ovšem v Krči lépe. Jak vidíš, jsem dosti rozumný, abych to připustil. Říkám důrazně — zatím. A ještě něco ti musím říci, maminko!“ Hlas mu poněkud přeskočil. Přivinul k sobě úže matčinu hlavu. „Musím se ti totiž přiznat, že mě cosi trápí. V poslední době jsem k tobě nebyl takový, jaký jsem měl být. Viď, že to je pravda, maminko? Morous, protiva — viď? Musíš mi to odpustit. Prožíval jsem podivné doby, míval jsem zlé chvíle, opravdu!“

„A já s tebou,“ přiznávala se Terezie Mánková, „já také!“

Teodorovi zřejmě nebylo po chuti, že se matka chová, jako by se stěhovala do chudobince, a ne k staršímu ze svých synů. Kocour úpěnlivě mňoukal; čím déle trvalo loučení, tím více chápal, že se děje něco smutného. Stařena se sklonila, aby ho pohladila. Chudáček! Také v něm lkalo rozbo-lestněné srdce!

Nářek nad kocourem, to bylo na Teodora příliš. Měl již po krk všech sentimentálních scén. Vzteklým trhnutím otevřel dveře doširoka.

Té noci spal Jiří zase poprvé po několika letech v svém mládeneckém bytě sám. Kocour mu byl jediným společníkem. Zvíře trpělo změnou víc než on. Nenalézalo klidu v svém pelíšku v kuchyni, toulalo se po bytě a mňoukalo. Co chvíli spatřil Jiří, kterému také nebylo do spaní, ve tmě fosforeskovat jeho žluté oči, plné naléhavých otázek. Do srdce se mu vplížila nevysvětlitelná tesknota. Náhle mu připadalo nekonečně pošetilé všechno, co matce říkal o příštím životě v společné domácnosti. Viděl před sebou Teodora, jak stojí u dveří a tváří se posměšně a pohrdavě. Proč mlčel a nic nevyvracel? A proč se vlastně matka se starým bytem tak bolestně loučila?

Občas zarachotila na nedaleké křižovatce tramvaj, a odlesk modrého blesku přelétl po stropě. Kroky opožděných chodců klapaly dole na chodníku. V síti záclony mrkaly polapené hvězdy.

Jiří pochopil, že se k němu matka asi již nikdy nevrátí.

/ 9 /

Druhý den, když se ubíral k Mildě, byl Jiří opět prost vší tísně a zlých předtuch.

Prožívali spolu nyní opravdu nádherné chvíle. Na to, že snad již zítra nebo pozítří přijede Adéla, nechtěl Jiří prozatím vůbec myslit. Proč si zbytečně kazit náladu? Od památné středy, kdy se mu Milda zaslíbila, neměl za vhodné příliš se její osobou zabývat. Za celých čtrnáct dní, co byla pryč, nenapsal jí ani jediné řádky. Ve čtvrtek se ho Milda nesměle zeptala, podal-li již dívce zprávu o svých nových životních plánech. Vymluvil se, že by dopis již Adélu v Tatrách ani nezastihl. Ostatně, takové věci je nejlépe vyjednat ústně. Milda byla chvilku zamlklá, přemýšlela o Jiřího slovech, nakonec však si musila přiznat, že tu opravdu není nic, proti čemu by bylo lze vznést oprávněné námitky.

Potom se ovšem musil Jiří sestřence pochlubit také matčiným vrtochem, odstěhovat se na nějaký čas do Krče. Rozumí se, že ji ta zvěst velmi zarmoutila. Nebyla zvyklá na úlohu vetřelkyně, rušící domácí mír.

„Tak bych s ní byla ráda o tom mluvila, Jiříčku! Jen to jediné mě ještě mrzí, že jsem si před svým rozhodnutím nevyžádala její souhlas. Já vím, s ohledem na tvé závazky by ani nemohla být nadšena. Nestěhuje se snad hlavně proto, aby utekla přede mnou?“

K něčemu takovému nebylo ovšem radno Mildě přisvědčit. Jiří si poněkud zalhal, tvrdil, že Adéla mívá někdy podivné nápady, že je přemrštěně přímá a vlivem toho i bezohledná, zkrátka, že nelze vždy spoléhat na její taktnost. Jen proto se s Teodorem shodli, že matku na nějaký čas odstraní ze scény.

„Chtěla bych, abychom měli již všechny ty smutné a trapné věci za sebou,“ zatesknila si Milda. „Takhle mi je, jako by v našem poměru bylo pořád ještě něco, co se štítí denního světla!“

Jiří jí to horlivě vymlouval a holedbal se, že jeho rozhovor s Adélou, jímž jí vše vysvětlí, bude pouhou epizodou. Nepovšiml si, že již delší dobu nemluví zcela důsledně. Snad si toho nepovšimla ani Milda.

To všechno byly ovšem jen nepatrné a nedůležité chmury uprostřed štěstí jinak bezmračného. Tak například právě v sobotu, den po matčině odstěhování, se mezi nimi nepřihodilo ani to nejmenší, co by porušilo kouzlo večera. Seděli spolu v Smetanově síni Obecního domu a naslouchali skladbám Čajkovského. Potom sešli na chvíli dolů do vinárny, a věru těžko si představit dvojici něžnější a více si navzájem rozumějící.

Teprve v noci, po návratu domů, zjistil Jiří jednu velmi nemilou věc: kocour v bytě nebyl. Než odešel na schůzku, pustil ho Jiří ven, poněvadž toužebně mňoukal u dveří, později však na něho zapomněl. Čert aby to vzal, to by byla pěkná zpráva pro matku, kdyby se kocour zatoulal na delší dobu, nebo kdyby se dokonce nadobro ztratil! Nu, ještě tu byla naděje, že se objeví, až Jiří ráno vstane. Tato naděje se však ukázala planou. Jiří marně volal „čččč“ do prázdné chodby, bez úspěchu se vypravil na dvorek a rozhlížel se po ulici — po zvířeti nebylo nikde ani památky.

Tak nastala neděle, den, kdy podle jeho výpočtů měla být Adéla již zase v Praze. Och, Jiří se nikterak nesnažil, aby si tuto domněnku ověřil! Naopak, po celé dopoledne se bál, že zrazená snoubenka neočekávaně zaklepe na jeho dveře a znemožní mu tak odpolední pokojné dostaveníčko s Mildou. Lekal se každého šramotu, každého kroku, který se ozval na schodech. Když odbila dvanáctá a nikdo nepřišel, jeho radost neznala mezí. Vyběhl z domu, jako by byl právě jen o vlas unikl vážnému nebezpečí.

Leželo před ním několik nerušených, zářivých hodin. Byl krásný předjarní den, oplývající sluncem. Nejdřív se chvíli s Mildou procházeli po nábřeží a dívali se na racky, lapající v letu drobty preclíků, které jim házeli děti i dospělí, na tu veselou, komickou záplavu racků, vozících se po jezu jako po skluzavce. Když je to omrzelo, vydali se na Vyšehrad.

Bylo tak teplo, že si mohli na hradbách sednout na chvíli do trávy. Kolem nich vyrůstalo sta a sta maličkých, skromných chudobek, přikrčených k zemi, s bílými a narůžovělými okvětními lístky. Milda je hladila váhavou rukou a vyprávěla Jiřímu drobné příběhy ze svého života, o nichž nevěděl nic, nebo jen málo. Mezi jiným vzpomněla také starého, nemocného básníka, který u nich na myslivně strávil několik posledních letních měsíců svého života.

O básníka se Jiří živě zajímal. Měl několik jeho knih, znal ho z fotografií, nahrbeného, vychrtlého, s unavenýma očima a s obličejem ztrápeným chorobou, upjatého do smuteční černé pláštěnky. Milda se přiznala, že ji měl velmi rád a že jí dokonce věnoval jednu svou báseň. Má ji uloženou mezi památkami. Jiří chtěl vědět, jak báseň zní, Milda však z ní uměla sotva několik veršů.

„Ukáži ti ji, Jiříčku, až ke mně příště přijdeš,“ slibovala mu. „Ostatně, je to jen prostičká báseň pro děvčátko, jímž jsem tenkrát byla, a jistě není z jeho nejlepších.“ Když na ni však neustále naléhal, aby mu přednesla aspoň to, co si zapamatovala, dala si přece jen říci. Malounko se při tom rděla:

„... nadechlé kmeny bříz a jejich temné stíny,

světlo a tma, však život není jiný.

Až vkročíš v jara ráj, by vše ti rozkvétalo,

by jas tě obléval a stínů bylo málo,

a koho chopíš za ruku svou malou, vlídnou dlaní,

by vérně s tebou šel až do stmívání,

a do nocí a do chmur, do únavy,

aby ti uhlík jeho srdce svítil žhavý.“

„A koho chopíš za ruku — jsem to tedy snad já, Mildo? Básník ovšem nevěděl, že my oba budem mít již dávno za sebou jara ráj. Přesto — je to jakési požehnání na cestu životem, nemyslíš, malá, světlovlasá Mildo z myslivny, schované v lesích?“ Jiří byl poněkud melancholický. „By věrně s tebou šel až do stmívání. Nemyslím, že ho někdy zklamu, toho starého, dobrého básníka!“

Hleděli dolů na Prahu, která se třpytila v moři lehkých par. Jiří se domníval, že by bylo záhodno Mildu schvátit do náručí a zlíbat, z jakýchsi příčin mu to však připadalo dětinské, bláhové. Jižjiž se k tomu odhodlával, nakonec se však přece jen toho úmyslu vzdal. Sestřenka byla příliš vážná a rozumná na takové divoké nápady, možná, že by se i trochu pohněvala. Raději se tedy pustil do tvoření plánů o zítřku. Bylo téměř jisté, že bude opět takový skvělý den, jako byl dnešní. Bylo by to snad něco špatného, dopřáti si reprízy tohoto zdařilého odpoledne?

„Mohla by sis jednou také vzít z kanceláře volno! Jistěže by ti vyhověli. Víš, jen z odpolední služby. Mohli bychom si zajet, dejme tomu, na Zbraslav nebo do Zátiší. Všude se teď probouzí jaro. Nebo co bys řekla Prokopskému údolí?“ Dlouho se zdráhala, byl však neobyčejně výmluvný, a tak nakonec povolila. Navrhla, že by mohli jet do Břevnova a strávit odpoledne v oboře u Hvězdy.

„Výborně!“ radoval se Jiří. „A víš co? Nepůjdu ani na oběd, sednu si rovnou do tramvaje, jakmile vyjdu z úřadu. Najíme se spolu někde tam v těch místech. Schůzka je u konečné stanice. Najisto, bude-li ovšem pěkné počasí. Kdyby z toho výletu z těch či oněch příčin sešlo, dáme si telefonem zprávu.“ Jiří si chystal zadní vrátka. Byla tu přece také Adéla.

Nesešlo z toho. V pondělí chodili spolu oborou, krmili krotké veverky burskými oříšky, došli až do Ruzyně, poseděli u bělohorské mohyly, dívali se, jak oblohu brázdí vojenské letouny. V kostelíku Panny Marie postáli před ostatky oblečenými do vybledlého purpuru, na jejichž zežloutlých lebkách byly nasazeny zlaté koruny, poseté drahokamy.

„Ti se pyšní svými falešnými šperky,“ smál se Jiří. „Nezdá se ti, že na světě není nic odpornějšího nad marnivou smrt?“

„Nevím,“ pravila zádumčivě Milda. „Řekla bych však, že kameny jsou pravé a zlato ryzí. Faleš sluší jen životu. Po smrti je snad pravda.“

„Mluvíš jako zklamaná žena,“ podivil se Jiří, hledě jí vlídně do očí.

„Och ne, Jiříčku, ani dost málo. Jen mi přišlo, jako by ses trochu rouhal. Nezlob se, prosím tě, ale já se na tyto věci dívám vždycky jen vážně!“

Pochopil, že je nábožná, a umínil si, že jí už nikdy nezavdá příčinu, aby se rmoutila nad jeho skepticismem. Pak byl dokonce na sebe velmi pyšný, že je schopen takových tolerantních úmyslů.

Vraceli se do Prahy nadýcháni obého, radosti i mírného smutku, svěžího jarního vzduchu i mystického stínu kostelíka. Opět se Jiřímu počalo zdát, že by se nyní hodilo Mildu políbit. Nepochopitelný ostych mu v tom však zabránil. Opět se neodhodlal.

Když vystupoval po schodech nuselského činžáku, spokojenost z něho jen vyzařovala. Kocour ovšem zas nebude doma, to bylo jisté, s tím se však již Jiří smířil. Pohvizdoval si jako šťastný hráč, který dostával po celé odpoledne do ruky jen samé dobré karty. Žel však, z poštovní schránky na dveřích mu hleděla vstříc podloudně jedna karta zlá. Bělal se v ní růžek pohlednice.

Odemkl spěšně schránku a četl bez dechu v matném světle žárovky, potřísněné mušinci.

„Jirko, přijedu s Laurou v úterý časně ráno,“ sdělovala mu Adéla. „Doufám, že přijdeš na nádraží. Úmyslně jsem vybrala tenhle noční vlak, aby ses nemohl vymlouvat, že si proto nemůžeš vzít v kanceláři dovolenou. Ty lenochu! Měla bych se na tebe vlastně zlobit. Po celých čtrnáct dní jsem od tebe neviděla ani jeden ubohý lístek! A přece se na tebe těším. Opravdu, nemohu se už ani dočkat, až tě zas spatřím. Aspoň vidíš, jak mi prospělo naše odloučení.“

/ 10 /

V úterý — tedy ráno!

Jiří si kdysi představoval, že až jednou k setkání s ní dojde, nebude to pranic těžké, říci Adéle, k jakým závěrům došel za její nepřítomnosti. V duchu se slyšel, jak pevně a mužně jí vykládá své důvody, pro něž se odhodlal přerušit známost. Bude ovšem překvapena, snad i zarmoucena, ale co na tom? Trochu nepříjemností a rozepří, a tím bude ta neblahá záležitost skoncována.

Chyba lávky! Jiří se příliš přeceňoval. Stačil krátký, bezstarostný lístek, aby rázem zmizela jeho sebedůvěra, aby se rozplynula všechna jeho moudrá předsevzetí.

Četl jej znova a znova. Cítil, jak ho zaplavuje ubohý, nízký strach. Adéla! Vytanula mu na mysli její sebevědomá tvář, její lehkomyslná krása, pekelně temné a energické oči, smích a odvaha, smysl pro ironii. Naštěstí bude shledání přítomna Laura. Zpočátku bude možno hovořit o bezvýznamných věcech. Ale až se Laura vzdálí, nezbytně dojde k otázkám a k odpovědím. Váhat déle nebude možné. Váhat? Cožpak on chce váhat a oddalovat? Je přece připraven! Och běda, není dostatečně připraven! Musí o té věci ještě mnoho přemýšlet!

Bděl dlouho do noci a mučil se představami. Jedna byla horší než druhá. V duchu se děsil, že by mohl být zase tak pokorný, nejapný, ubohý jako tenkrát, když se loučili před jejím odjezdem. Bylo mu úzko, když si pomyslil, že by se něco podobného mělo opakovat. Opakovati? Kdyby jen to!

Adéla bude asi mnohem útočnější. Bude mu trpce vyčítat, že jednal zákeřně, že neměl odvahu, aby ji o svých nových námluvách uvědomil. Co jí odpoví? Jak se ospravedlní?

Než usnul, věděl již dobře, co ráno učiní, ač se tetelil opovržením nad sebou samým: nepůjde na nádraží. Oddálí kritickou chvíli aspoň o jediný den. Svěří se Mildě a načerpá nové sebedůvěry pod vlivem její pokojné, spolehlivé duše.

Jak pošetile, jak hrozně se klamal! Nepodařilo se mu skrýt se před Adélou pod Mildinými ochrannými křídly. Bylo asi jedenáct hodin dopoledne, když spatřil, že dívka vstupuje do dvorany.

Obsluhoval právě několik zákazníků a měl naštěstí plné ruce práce. Aspoň se mohl vzpamatovat z té neočekávané rány. Viděl, jak mu od dveří pokynula na pozdrav a jak usedla na pohovku uprostřed sálu. Jak byla snědá! Jak byla hezká! Číslice se mu pletly před očima, mýlil se v počtech, listoval bankovky znova a znova s trapným pocitem závrati.

Když zákazníci odešli, nezbylo mu než jít jí vstříc. Povstala a podávala mu s úsměvem malou, hnědou ruku. Dívala se mu zpytavě do očí. Zdálo se mu vrcholem odvahy vydržet její pohled. Cítil, jak mu koutky úst křečovitě cukají a jak se mu srdce pod vestou zběsile zmítá.

„Odpusť, Ado, že jsem ráno nepřišel,“ koktal. Byl zardělý až po kořínky vlasů. „Mělo to své příčiny, které ti budu musit objasnit. Je to však trochu dlouhé, abychom o tom mohli tady hovořit.“

Pokývla uznale hlavou a čekala, co řekne dál.

Vytáhl hodinky. Opět ty zatrolené hodinky, které neměly s tím, co bylo na programu, naprosto nic společného. „Víš-li pak, že se maminka ode mne na nějaký čas odstěhovala?“

Bylo to ubohé, přeubohé, pokoušel se zkrátka převést řeč na jiné pole.

„To nevím,“ řekla vesele, „jak bych to mohla vědět, když jsi mi nepsal? Proč jsi mí nepsal, Jiří?“

„Proč jsem ti nepsal?“ Polkl ohavnou, pokořující slinu. „To bych ti právě také rád vysvětlil, není k tomu však pokdy. Řekni mi, kdepak bychom se spolu mohli odpoledne sejít? Ovšem, že to tak nespěchá,“ dodal s úzkostlivou rozmarností, „nemusí to být zrovna dnes, jestliže nechceš!“ Její úsměv se stával čím dál potutelnějším. Najednou zvážněla. „Jiří, s tebou něco je. Vidím ti to v tváři. A tvé podivné řeči k tomu. Proč by neměla být ta schůzka ještě dnes? Nepřišla jsem, abych tě tu zdržovala. Chtěla jsem tě jen vidět a domluvit se s tebou. Jsi nějak přepadlý. Nebyl jsi snad nemocen?“

Zavrtěl zmučeně hlavou. Ne, nebyl bohužel nemocen. Pak se polekal. Jak byl hloupý! Mohl říci, že opravdu trochu stonal. Adéla by se stejně nedověděla, že lhal. Bylo však již pozdě vymýšlet nové úskoky. Vzchop se, vzchop se — našeptával mu jeho stud.

„Ovšem,“ pokračovala neúprosně Adéla, „mohla jsem si myslit, že v tom něco zlého vězí, když jsi tak dlouho o sobě ani slůvkem nedal vědět. Pověz mi, Jiří, upřímně — copak máš na srdci?“

Ještě jednou se pokusil o odklad: „Adélo, proboha, je to vážná věc, nedá se to říci několika slovy, měj strpení do odpoledne!“

„Dobře, Jiří, pohovoříme si o tom odpoledne, když chceš, mně se však také nechce odtud odejít a alespoň něco nezvědět. Mysli si třeba, že jsem zvědavá žena. Víš, já již mám jakési tušení o tom, co tě potkalo. Ne, nelekej se, vidím ti na očích, že jsem uhodla to pravé. Jiří, ty ses rozhodl, že se mnou nebudeš dále chodit, viď, že je to pravda?“

Zapírat se nedalo nic, tohle znělo příliš určitě. Zpropadená Adélina přímost! Stál snad před vyšetřujícím soudcem? Snažil se být klidný a vážný, a zatím byl nervózní a kousavý. „Když jsem se s tebou před čtrnácti dny loučil, myslil jsem, že to chceš udělat ty!“ Ovšem že to bylo jen zbabělé vykrucování, byla to však alespoň nějaká slova. Slova, ať jakákoli, jsou lepší než provinilé mlčení.

Na okamžik odvrátila hlavu. Rozhlížela se kolem sebe, jako by se chtěla přesvědčit, že zde není opravdu místo k bouřlivým obžalobám. Zdi, popsané prostoduchými hesly a pomalované symboly spořivosti, se na ni cize dívaly. Promluvila tiše, jako by se bála, že hlasitějším projevem by se probudila vášnivá a výbojná část její bytosti.

„Jiří, to přec nemůžeš říci s dobrým svědomím! Přiznala jsem se ti sice tenkrát, že mi ten výlet je vhod, řekla jsem ti však také proč: doufala jsem, že přechodným odloučením nastane v našich stycích změna k lepšímu. Nemohl ses domýšlet, že bych se tě ráda zbavila. Víš, že jsem ti nikdy nelhala!“

Bylo mu, jako by mu někdo vší silou tlačil hlavu k zemi. Nemohl si pomoci, musil sklopit oči. V jejích slovech byla živá bolest, nepopiratelná opravdovost. Ne, ona nelhala, to on tenkrát hrál komedii. Věděl, že půjde za Mildou, jen co Adéla odjede. Jednal nízce, byť si teď sebenáruživěji namlouval, že byl v právu. Matka měla pravdu, neměl pro přelud jiného štěstí rozvazovat, co čtyři léta svázala.

Sledovala se soucitem jeho rozpaky. Ohrnula maličko rty — snad o tom ani nevěděla. Jiřího tvář prozrazovala jakési temné předsevzetí, dětinskou umíněnost. Znala ho příliš dobře! Ať nyní řekne cokoli, kdyby k němu mluvila třeba andělskou řečí, neustoupí, navzdor svým lepším citům bude i dále nespravedlivý. Je zřejmě vinen, má špatné svědomí. Nezapírá, jen se chabě vymlouvá. Čím déle na něho bude naléhat, tím více se bude zaplétat do svých výmyslů. Zatvrdil se, nepřiměje ho k upřímnosti. Co jí zbývá? Být k němu laskavá a dopřát mu jiné, vhodnější příležitosti.

„Vidím, Jiří,“ pravila vlídně, „že bychom se takhle nedomluvili. Dobrá, nechme tedy toho rozhovoru. Připouštím už, že se takové věci nedají odbýt tak zkrátka. Víš co? Přijď k nám dnes odpoledne. Zařídím už nějak, abychom byli docela sami a nerušeni. Přijď hned, jakmile budeš volný, ano?“

Pochopil, že mu vychází vstříc. Rozjařil se. Náhle byl všecek blažený vděčností. Přece jen dokázal, co chtěl, naznačil, ale nedopověděl. Že to nepříjemné přiznání je jen na nějaký čas odsunuto? Nevadí, jen když k němu nedošlo teď, právě v této chvíli!

Sliboval všecko, co chtěla, překonán tím, že bude brzy vysvobozen. Dvakrát jí políbil ruku. S úklonou před ní otevřel zasklené dveře do chodby. Jen jeho nohy ho jaksi nechtěly nést. Byl příliš rozčilený. Kráčel s ní až nad schody, vedoucí na náměstí, a tam se zastavil. Nepochopitelná úzkost jí sevřela srdce. Podívala se mu plaše do tváře. Byl to ten muž, v kterého po léta věřila, nebo spíš nějaký cizí, měkkopáteřný živočich? Poklonil se jí ještě jednou, velmi hluboce, jako veleváženému klientu. Vyběhla ven a již se ani neohlédla.

/ 11 /

Bylo to zlé, mnohem horší, než jak si to představoval. Cítil se zkropen a zpustošen — ale to nic. Nechutný koláč byl nakousnut, zbývalo jej jen dojíst. Choval se mizerně, jen co je pravda. Styděl se z hloubi duše. Ale na to všechno se časem zapomene, políčky, jež si sám uštědřil, přestanou jednou pálit. Život smaže vše, i ten drobet špíny, který na něm ulpěl a podle všeho ještě ulpí.

Ještě jedna nízká útěcha mu zbývala: Milda o tom neví a nikdy se to nedoví. Před ní nepřestane hrát úlohu čestného, inteligentního, přímého člověka.

A jaká výhoda, že Adéla stanovila jeho návštěvu u Haimerů na odpoledne! Bude sladké po všech těch útrapách, které ho ještě čekají, spočinout večer u Mildy. Má s ní schůzku až v sedm hodin. Do té doby bude vše odbyto. Usedne v svém koutku u okna a okřeje v její blízkosti. Všechno jí vypoví, nebude skrývat své rozechvění. Jistěže ho pochopí a že ho polituje! Dobrá, laskavá Milda!

Opět stál v pokladně, vyřizoval zlikvidované výplaty, počítal bankovky, zvonil mincemi, zapisoval výdaje do úzké, jednoduše linkované knihy. Vlna rozčilení pomalu opadávala. Několikrát zhluboka vydechl. Vystihl, že hluboké dýchání mu dělá dobře. S rozkoší by si byl nyní zapálil cigaretu, ale ve službě u pokladny se nesmí kouřit. Nu, nechťsi, i tak je mu už mnohem lépe!

Odpoledne u Haimerů — ovšem, tam teprve nastane pravý tanec, až se přizná k své blízké ženitbě. Možná, že sí Adéla zavolá na pomoc rodiče. Ne, to jistě neudělá — opravila ho jeho soudnost. Ale neudělá-li to ona, udělá to on. Ukáže aspoň, že je čestný chlap. Řekne Adéle: „Nyní se musím jít omluvit tvým rodičům!“ A vstoupí do jámy lvové.

Jako Daniel — řekl si s dávkou hejskovství, které mu nesvědčilo. Jiří si však potřeboval uvnitř pomoci, nemohl být vybíravý v myšlenkách. Vypereme najednou všechno špinavé prádlo! Když budu už jednou v tom, ať to stojí za to. Starý Haimer — s tím to nebude tak zlé, matka bude stokrát horší. Možná, že začne křičet. Och, kéž by se rozkřičela! Kéž by ho urazila! Pak by se aspoň mohl spravedlivě rozhořčit.

Scházelo málo a byl by pyšný na to, že se vůbec odhodlal promluvit. Odhodlat se — nebylo to snad statečné slovo? Dokonce do něho vjela bojovnost. První obtíž byla překonána, a on si začal troufat. Ech, jaképak fraky! Odpoledne již nebude pokorný. Bude-li Adéla příkrá, spustí zostra. Koneckonců, vždyť se nikdy ani slovem nezavázal! Ona myslila — oni myslili. Ovšem, i on myslil, ale to nebude příliš zdůrazňovat. Horečně si v mysli vyvolával všechna příkoří, jichž musil od Adély zakusit. Rozpomínání mu dalo notnou práci, podrobnosti mu unikaly, jistý výsledek tu však byl, a tak se bilance zdála příznivá. Přemítal o sobě, že je přece jen veliký dobrák, člověk, na němž je možno dříví štípat. Někdo jiný na jeho místě by se netvářil tak zoufale jako on. Proč? Protože by nepodlehl citům. Div se nelitoval pro svou velikou citlivost a přemrštěnou náchylnost k spravedlnosti.

Zákazníci přicházeli a odcházeli. Pořád ještě se jeho sebevědomí vzdouvalo, jeho pokořené nitro houževnatě bojovalo proti útrapě studu. V krátkých pauzách mezi úředními výkony se mu podařilo vymyslit si jakýsi plán svého odpoledního podniku. Předně: hned při vstupu rovnou k cíli. Nepustit Adélu k slovu, dokud nebude vše řečeno. A potom mírný smutek, eventuálně odmítavé mlčení, v nejhorším případě ostré výčitky. Důkladně okován, jist si dívčinou velkomyslností, zaklepe ve vedlejším pokoji. Bude rozčilen, bude přiveden z rovnováhy, dobrá — ale zaklepe. A než půjde k Mildě, bude vše skončeno. Vše skončeno! Amen! Poslední mrak plynul po obloze, velmi černý mrak, ale za ním je už jen blankytné nebe, s duhou dokonce, libo-li!

A přec jen mu Adéla udělala přes ten rozpočet nepříjemný škrt!

Několik minut před ukončením úředních hodin (měl peníze již spočítány, pokladna, zaplať pánbůh, souhlasila) nenadále ho zavolali k telefonu.

„Jiří, rozmyslila jsem si to!“ Hlásek byl podivně rozzářený, podivně vzrušený — byla to opravdu Adéla? „Nechoď k nám odpoledne. Nebylo by to dobré pro věc, o níž míníš vyprávět. Možná, že by ses cítil stísněn rodinným ovzduším nebo bůhvíčím. Nepřátelé se scházejí na neutrální půdě, že ano? Nechci mít proti tobě žádnou výhodu.“

Chtěl něco namítnout, zakoktal se, ale Adéla ho stejně neposlouchala.

„Jsou tu ještě jiné důvody. To, co mi chceš říci, bude asi přece jen trochu smutné. Hodně smutné, viď, aspoň pro mne, která tě přece mám ráda! Víš co? Pokusíme se ten rozhovor zbavit smutku, udělat jej veselým. Sejdeme se někde při víně. Bude to mnohem vhodnější, oslavíme tak současně své shledání. Vždyť jsme se tak dlouho neviděli!“

Tak tedy Milda — večer u ní — je ten tam — uvědomoval si Jiří. Žádné hlazení ruky, žádné tiché štěstí!

„Ale ve vinárně, ve větší společnosti a v hluku — nebyli bychom zcela sami, Jiří. Nevíš, kde bychom mohli být docela sami, pokojně sami, kde bychom mohli pít víno a hodně kouřit — hodně kouřit, kdyby bylo třeba?“

Jiří řekl bez rozmýšlení: „U mne doma!“ Byl však celkem rád, když Adéla ten návrh zamítla.

„Brrr! Tam je temno! Potřebovala bych hodně světla, hodně světla, Jiří, nějaké květiny, musíš opatřit nějaké květiny! Odpusť, že ti to připomínám, ale tys nebyl nikdy tuze galantní, ty medvěde, opravdu! Víš, jak si to představuji? Neblouzním, nemysli si! Pěkný pokojík v nějakém slušném hotelu. Jsou přece pokojíky pro rodinné slavnosti, pro soukromá hodování? Ne, Jiří, ani dost málo mi nevadí to slovo hotel. Já zkrátka chci. Připadá mi to tak vážné, ta schůzka, a přitom tak volné a srdečné! Chtěla bych, abys na ni šel radostně a beze strachu — ne, Jiří, nebudu protivná, ale ani ty nesmíš takový být!“

„Jenomže — já nevím,“ pravil stísněně, „nevím opravdu, kde tu místnost zjednat.“ Zdálo se mu to přece jen příliš ztřeštěné, příliš romantické, naprosto se nehodící k jeho záměrům. Milenecký výstup — rozchod a víno — rozmařilá nálada, květiny! Co ta Adéla, proboha, zamýšlí?

„Musí to být opravdu krásné,“ odpovídala jeho myšlenkám, „záleží mi na tom velice, Jiří, zařiď, abych nebyla zklamána! Když je okolí vlídné a příjemné, snadno se snesou i nepříjemné a smrtelně vážné věci. Kéž by tam také hrála nějaká hudba! Ta by mohla doléhat jen tak mimochodem, pianissimo, nemyslíš?“ „Slušný hotelový pokoj, hudba — nevím, Ado, budu-li ti umět vyhovět! Abych ti řekl pravdu, připadá mi to poněkud — zvláštní...“

„Ne, ne, žádné odmlouvání,“ zněl v sluchátku vznětlivý, jako perlící se víno lehký smích, „ty mě míníš popravit v svém srdci, já to dobře vím, mé přání je přáním odsouzencovým, a to se musí respektovat.“

„Nu tak dobře,“ podvoloval se, „ale já přece nemohu hned, v tuto chvíli, vysypat z rukávu místo schůzky. Ještě jsem o tom nezačal přemýšlet!“

„Ale to je přece to nejmenší, Jiří!“ posmívala se mu. Měla asi dětinskou radost z jeho rozpaků a z jeho bezradnosti. „Máš na rozmýšlení čas celé odpoledne. Až něco seženeš, zatelefonuješ mi. Budu pořád doma. Musím se po dnešní probdělé noci na ten flám trochu vyspat. Ale to ti povídám, chci mít zprávu nejpozději do šesti hodin večer! Musím se přece také připravit a ustrojit. Chci dnes vypadat hezky, Jiří, abych se ti líbila. Kdoví? Možná, že spolu budeme tak družně sedět naposledy!“

/ 12 /

Jiří byl již zase ve vleku podivných, cizích, hlavu roztáčejících proudů. Již byl zase v nich a nemohl se vymanit.

Oběd v restauraci mu pranic nechutnal. Sotva položil jídelní příbor, běžel zatelefonovat Mildě. Řekl jí skoupě a melancholicky, že se Adéla vrátila z Tater, že ho navštívila a vyzvala k soukromému rozhovoru na večer. Nebude tudíž moci dnes přijít. Byl vážný a uzavřený. Také Milda byla vážná a uzavřená. Odpovídala mu jednoslabičně. Měla snad nějaké obavy, které se začaly uskutečňovat? Tušila v schůzce s Adélou něco nedobrého? Neřekla to. Slíbil jí, že jí bude zítra o tom vyprávět. Zítra, až bude po všem. Možná, že špatně slyšel, ale zdálo se mu, jako by si těžce a bolestně povzdychla.

Neměl ostatně čas přemýšlet o tom, s jakými nadějemi se na toto závažné setkání Milda dívá. Neměl vůbec čas o něčem uvažovat. Ani o tom ne, co si to vlastně Adéla vzpomněla a jaký to má všechno smysl. Musil si pospíšit, aby do večera obstaral, co slíbil.

Květiny! Hotelový pokoj s přiměřeným nádechem romantiky! Všechno se však ukázalo mnohem jednodušší, než si představoval. Vešel do prvního hotelu, který se mu zdál vhodný k tomuto účelu — a hle, vyšli mu ochotně vstříc. Pokoj pro soukromé stolování? Prostřít pro dvě osoby? Jaké má, prosím, zvláštní přání? Naznačil, že teprve dáma dá přesnější pokyny. Ani trochu se nepodivili, ani dost málo jim to nepřipadlo podezřelé. Cena? To bylo sice poněkud bolavé místo, nenáviděl rozhazovačnost, jeho dosavadní život byl celkem střídmý a opatrný, ale s tím bylo nutno se smířit. Trpce se usmíval. Když paráda, tak paráda. Když ztřeštěnost, tak ztřeštěnost. Vždyť po tom večeru bude konečně svobodný!

Již mu bylo vlastně všechno jedno. A přece jen byl vzrušen, musil si to přiznat. Neobvyklé vždycky vyvede z klidu. Když Adéle telefonicky hlásil, že je všechno vyjednáno, byla také vzrušena, poznal to docela bezpečně na jejím hlase.

Ulehl doma na chvíli na otoman a civěl tupě k stropu široce rozevřenýma očima. Jenom ne usnout! Jenom to ne! Mohl by spát kdovíjak dlouho, a to si věru nesměl dovolit. Nebyl ještě se vším docela hotov, musil se také na večer jak náleží připravit. Jakže to řekla Adéla? Že chce být tentokrát hrozně hezká. To znamená, že přijde vystrojena jako princezna. Večer je vyloženě slavnostní, také on si musí navléknout slavnostní háv. Nedalo mu to. Vyskočil a dal se do holení. Holil se dlouho a pečlivě. Potom se umyl, převlékl, vyhledal v šatníku smoking a černé kalhoty.

Připadal si pořádně směšný, když se tak šňořil před zrcadlem. Vždyť šel na schůzku s dívkou, kterou tak dobře znal, s níž denně a všedně chodil po ulicích a sedával v kavárnách jako obyčejný člověk s obyčejnou ženou! Ještě štěstí, že bylo tak časné jaro. Mohl všechnu tu nádheru skrýt do zimníku a nevypadal v tramvaji tak povzneseně, tak odlišně od ostatních pasažérů. Stejně se mu zdálo, že se všichni lidé po něm dívají a útrpně se mu usmívají, zrovna tak, jako se on sám kdysi usmíval hejskům, vypraveným na sobotní flám.

Odevzdal zimník a klobouk v hotelové šatně. Nejdřív nevěděl, má-li jít přímo nahoru, do zadaného pokoje, nebo zde má posedět chvíli v hale. Přišel přesně v osm hodin podle ujednání, jako svědomitý úředník; o Adéle věděl, že tak dochvilná nebude. Po krátké úvaze se rozhodl, že půjde do pokojíku. Alespoň se tam trochu rozhlédne, obeznámí se s cizím okolím. Také se mu nechtělo sedět v černém oděvu kdekomu na očích.

Zavedli ho tudíž nahoru. Objednaná kytice růží stála na stole. Nebyla příliš krásná. Ty květy měly nepravou skleníkovou barvu a nevoněly ani dost málo. To se však právě výborně hodilo do rámce tohoto zvláštního podniku. Ten byl také tak uměle vyrostlý, skleníkový, nepravý, jako ty růže, předčasně přivedené do květu.

Malý intimní stůl, pohovka, olejomalby, trochu staromódní hotelové nádhery. Zapálil si cigaretu. Vykouřil jednu a hned si od ní zapálil druhou. Nebyl tak silný kuřák, dnes se mu však chtělo kouřit. Neřekla snad také Adéla, že se jí chce pekelně kouřit? Čekal. Adéla nešla. Kdosi zaklepal — byl to však jen sklepník. Zeptal se, přeje-li si pán něco objednat.

Aniž dlouho uvažoval, požádal o láhev francouzského vína, které znal. Ten mládenec s ubrouskem byl opravdu rychlý, víno bylo na stole dřív, než se Jiří nadál. Nu, když tedy je víno tady, bude si nalévat! Nebyla to podivná shoda okolností? Při víně se s Adélou seznámil, nyní se s ní při víně rozejde. Tehdy byl poněkud podnapilý. Jeho vypořádání s osudem bude jen tím žertovnější, když se také trochu opije. Lidé pijí na ledacos, na radost, na žalost — a také na kuráž. Seděl a naléval si. Dlouho nepil, a již mu počala hlava příjemně třeštit. To bylo ovšem také částečně tím dnešním rozčilováním. Byla tím vinna i únava. Lítal a staral se celé odpoledne, jak by nebyl unaven?

Když kouřil jistě již asi desátou cigaretu a když v něm zmizela dobrá polovice jeho láhve, vstoupila Adéla.

Můj bože, jak se to stalo, že ani neslyšel na chodbě šum jejích kroků! Vždyť jistě ji musili nějak uvádět, jistě se poptávala? Snad spal? Nebo v bdění hluboce přemýšlel? Byl by se mohl hádat, že nespal ani nepřemýšlel. Nechtělo se mu jednoho ani druhého.

Ovšem, jak se dalo očekávat, vstoupila v celé nádheře. Takhle si to asi představovala: chtěla ho oslnit. Oslnit? Že na to nepřišel dřív! Mínila ho k sobě znova připoutat. Ne, ne, holčičko, to se ti tedy nepodaří! Jiří, to není ten Jiří, který dopoledne tak nejapně koktal před zdrcující přesilou černých očí! Jiří má v sobě půl láhve vína a prsty mu zežloutly od cigaret, které takřka spolykal. Och, že na tento výtečný prostředek nepřipadl včera! Místo neplodného, tupého přemýšlení si měl vyjít na osamělý, nehlučný flám, a ráno mohl mít odvahu na deset takových děvčat, jako byla Adéla. Líbal jí nemotorně ruku a v očích mu planula výsměšná světýlka.

Adéla se chovala, jako by byla doma. To bylo ovšem hodné úcty. Bez rozpaků, vesele, ne jako on před chvílí, rozrušeně, nejistě. Sklepník za ní stál jako strážný anděl. Chtělo se mu říci: „Co tady chceš, ty černý?“ Bylo mu náhle hrozně do žertů. Adéla shodila plášť do připravených rukou toho černého. Jako by spouštěla oponu. Měl snad vzdychnout: „Áááá,“ jako malé děti, když jsou ohromeny rozsvíceným vánočním stromkem?

„Co to piješ?“ zeptala se přívětivě.

Beze slova ukázal na značku láhve a těžce dosedl na své místo. Podívala se kriticky nejdřív na něj, pak na poloprázdnou láhev. Možná, že pochopila. Opět mu to bylo jedno.

Bezesporu byla krásná. Okouzlující! Když se usmála, zasvítily jí drobné, pravidelné, jako papír bílé zoubky pod načerveněnými rty. Ta snědá pleť jí nesmímě slušela. Černá přehoušť vlasů jí visela skoro až na ramena. Černá, smuteční záplava! Rukávy šatů byly krátké, hruď cudně zahalená, záda obnažena. Nadloktí levice obepínal okov stříbrného kruhu. Jinak žádný šperk. Ani v uších neměla závěsy. Ustrojila se s dokonalým vkusem, to jí musil Jiří přiznat. Zbytečně dlouho si čistil kapesníkem brýle a mhouřil krátkozraké oči.

Přizpůsobila se jeho výběru vína. Dala si přinést ještě jednu sklenku a požádala o jídelní lístek. „Máme přece hlad — či nemáme?“ zeptala se rozmarně.

Chvíli bádala v knize, vázané v červeném plátně. Díval se, jak její prst, ozdobený lesklým, růžovým nehtem, ryje do papíru. V tu chvíli se dole rozezněla hudba. Zpívala tenounce, kvílivě, tlumena dveřmi, rozlévajíc se po chodbách.

„To také?“ zeptala se radostně. Vděčně na něho pohlédla. Byl tím opravdu překvapen. Něco takového ovšem nesjednával. Prostě na to zapomněl. Byla to jen čirá náhoda. Pokynul však vážně hlavou, jako by byl autorem i tohoto přepychu.

Mezi jídlem počala Adéla bez přechodu vyprávět Jiřímu o svém pobytu v Tatrách. O, jak tam bylo krásně! „Jiří, to si můžeš myslit!“ Sníh — sníh — zmrzlé vodopády. Sněhový prach létající při vichřicích jako peří v divokém zmatku. A ta kouzelná ledová rána! Nekonečné výšky okolo, neustále, denně! Jezdily s Laurou skoro při každém počasí. „Jen si nemysli, že se Laura něčeho bojí! Je to světlý běs. Tak jí totiž říkal jeden její obdivovatel. Och, měly jsme obě veselou společnost! Dopoledne jsme však většinou vyjížděly z chaty samy. Vždycky jsme to dovedly nějak nalíčit, abychom unikly všem těm žádostivcům. Odpoledne, po túře, prováděly jsme telemarky, kristiánky, jezdily jsme slalomy — smích, smích! Ne, nebylo nám tam teskno. Neustále tam bylo plno lidí a lidé se vyměňovali. Hotový kaleidoskop směšných postav. Tři se dvořili Lauře, ale kolem mne jich byla celá četa. Byla jsem ti však věrná, Jiří, slyšíš? Byla jsem ti věrná. Není to k smíchu?“

Vzhlédl k ní od talíře a připustil, že je to k smíchu.

„A víš, Jiří, že Laura je strašlivě žárlivá? Mrzelo ji, že okolo mne bylo vždycky víc chlapců než při ní. Chlapců i starších pánů. Opravdu! A přece jsme se nikdy nepohádaly!“ Vyprávěla, jak navštívily Terryho útulnu, jak se vydrápaly až nahoru k Sedielku. „A pak ten let dolů! Ale tamější sníh není jako krkonošský, je hluboký a měkký. Docela jinak se v něm jezdí, zcela jinou technikou. Když se do něho zaboříš, jsi v něm až po uši. Opravdu, až po uši!“

„Také já,“ přiznával se posměšně, „také já, Ado, byl jsem v tom až po uši!“ A hlasitě se zasmál. Chtěl ji vyprovokovat k dotazům, ale ona se netázala. Jen se na něho poočku podívala, jako by měřila hloubku jeho zlé vůle. V jejím pohledu bylo něco, co odzbrojovalo, něco sladkého, až se mu na okamžik zatajil dech. Ne, růže tu nevoněly, ale její krása. Ta voněla, to se nedalo upřít.

„Když jsem ti psala první lístek, trochu se mi zastesklo. Vidíš? Přes všechnu zimní nádheru a přes všechnu zábavu se mi po tobě zastesklo. Věříš mi, Jiří? Opravdu, nelžu ti. Mrzelo mě, že jsem ti tak ujela. Naše loučení na nádraží nebylo z nejvřelejších. A naše shledání nebylo dnes o mnoho lepší.“

„Nebylo,“ pravil temně, jako ozvěna.

„Ale nevadí, Jiří — buďme veselí! Přiťukněme si, ano?“ Odstrčila talíř a pozvedla sklenku. Dívala se do její hloubi horoucně, jako by tam rozpustila svou nejkrásnější perlu.

„Na co?“ zeptal se hluše. Byl si však dobře vědom, že předkládá nebezpečnou otázku.

„Na co, Jiří? Nemáš opravdu, na co bychom si připili?“

Připomněl si opět: hluché růže a živá krása. „Na tvou krásu!“ řekl hloupě a poněkud se při tom začervenal.

„Budiž tedy,“ pravila vážně, „na mou krásu!“ A vypila do dna. „Jsem snad přece hezká, Jiří?“

Díval se na ni a mlčel. Také ona mlčela. „Je snad ta druhá také tak hezká?“ zeptala se pojednou. „Nebo je ještě hezčí?“

„Jaká druhá?“ Srdce se mu rozbušilo. Začínalo to.

„Musím si přece myslit,“ řekla s umělkovanou veselostí, „že ses zamiloval do nějaké jiné dívky. Není to snad pravda, Jiří?“

Sáhl po láhvi a pečlivě naléval do obou sklenek. Nepozvedl oči. Víno jako by zpívalo, když je naléval. Jako by ironicky zpívalo.

„Je to pravda, Ado,“ odpověděl vážně.

„Tak jsme konečně u toho.“ Dívala se na špičku svého střevíčku, rovnala si záhyby šatů na koleně.

Pak ho požádala o cigaretu.

/ 13 /

Nová láhev stála na stole, cigaretový dým kroužil u stropu, růže ve váze vypadaly, jako by byly pokryty mlžným závojem, hudba skřípala stísněně, jako by vystupovala škvírami v parketách.

„Tak tedy Milda,“ pravila Adéla tiše. „Chceš se oženit s Mildou. Sjednali jste to, když jsem tu nebyla, všechno je svázáno a já jsem postavena před hotovou věc. Jiří, jistě víš, že každé jiné děvče na mém místě by teď dělalo uraženou. Některá by se dala do pláče a vyčítala by ti trpce tvou věro-lomnost, a jiná by dělala bláznivé výstupy. Podívej se na mne. Chovám se docela rozumně. Buď tak hodný a oceň to aspoň, mluv se mnou také rozumně. Pořád se tak podivně, poťouchle usmíváš. Ach, Jiří, prosím tě, aspoň se tak mnohoznačně neusmívej!“

Seděl proti ní, oči upřeny do prázdna, tvrdohlavý jako beran, neústupný, nepřístupný. Objevil, že je to jeho nejlepší obrana.

„Pochop přece, hochu, mám tě ráda! Opakuji ti to znovu a chtěla bych ti to říkat do omrzení, protože to je nejdůležitější ze všeho. A jen proto, že tě mám ráda, násilím v sobě krotím hrdost, která by se také dovedla vzbouřit, jen kdybych neměla tolik pevné vůle. Tolik dobré vůle, Jiří!“ Přikývl s jistou uznalostí. Ta řeč byla poctivá a jasná, ale on měl pekelně prázdnou hlavu a v srdci pořád ten zvláštní, dosud nepoznaný pocit zlomyslnosti, který ho ponoukal stavět jí v cestu všemožné překážky a znemožňovat jí přímo klukovsky její poctivé úsilí o dorozumění.

„Chtěla bych si tě zachovat pro sebe, přestože chápu, proč si se sestřenicí tak dobře rozumíte. Já vím, ty si myslíš, že bych ti nedovedla být pravou ženou v tvých malých poměrech. Podívej se, je přece veliký rozdíl mezi tím, co říkáme, protože se nám to právě chce říci, a tím, co uděláme, nebo pro co se rozhodujeme po zralé úvaze. To, že jsem se někdy vysmívala tvým sentimentálním nápadům, ještě neznamená, že bych o tebe nemínila pečovat, že bych ti nechtěla promíjet tvé špatné nálady, že bych v manželství dovedla být nevěrná a že bych se starala jen o zábavy a o vlastní osobu. Říkám ti to, Jiří, upřímně, když jsme spolu již delší čas chodili, přemýšlela jsem, mám-li s tebou počítat pro manželství nebo ne. Dávala jsem si všelijaké otázky a docela vážně jsem v sobě zkoumala své schopnosti pro tu úlohu. Nemysli si, že jsem sobecká a lehkomyslná dívka. Jsem jenom mladá a nerada se příliš zdržuji při vážných věcech. Posloucháš, Jiří? Přivíráš oči a mneš si čelo, jako by ti bylo zatěžko udržet pozornost. Bylo by to od tebe kruté, Jiří, kdybys mne nechtěl ani vyslechnout!“

„Ale já tě přece poslouchám,“ pravil unaveně. „Mluv, prosím tě, a nevšímej si mne!“

„Dejme tomu tedy, Jiří, že připouštíš, že jsem o našem příštím svazku také opravdově uvažovala. Dejme tomu, že připouštíš, že jsem se rozhodla a že jsem věděla, proč a k čemu jsem se zavázala sama v sobě. Jsi tak zcela jist, že bych ti nebyla stejně dobrou ženou jako Milda? Když já si věřím, ty ve mne nevěříš? Opravdu ve mne nevěříš, Jiří?“ Pomalu a vzdorovitě zavrtěl záporně hlavou.

„Ach bože, Jiří, jsi jako z kamene! Nikdy jsem tě takového neznala. Kdybys věděl, jak úzko mi je z tvé nemluvnosti! Vzchop se, prosím tě! Hádej se! Zapřísahej se! Haj svou pravdu proti mé, jenom tak zarputile nekruť hlavou! Vždyť jsme přece živí lidé! Tak dlouho jsme spolu chodili, tak dlouho jsme se snášeli a snad jsme si i rozuměli! Jsi jako zakletý. Kdo tě to zaklel, Jiří?“

Bylo to marné. Nebyl by ožil, ani kdyby ho byla prosila na kolenou. Hleděl na ni uděšeně, skomíral strachy v svém zuboženém srdci, ale nedal se vyrušit z tvrdošíjného mlčení.

Hluboce si povzdechla, ale ještě se nemínila vzdát. „Tak tedy dobrá. Ona je bílá a já jsem černá. S ní máš jistotu, se mnou nebezpečí. Ale pomyslil jsi alespoň jednou na rozdíl věku mezi mnou a svou sestřenicí?“

Jiří se znatelně zamračil. Ta otázka ťala do živého. Neučinil však nic jiného, než že přeložil nohu přes nohu a zapálil si novou cigaretu.

„Nemůžeš mi přece, Jiří, namlouvat, i kdybys chtěl, že to je maličkost. Tobě je čtyřicet let. Já vím, to jsi už hodně starý mládenec, ale nemůžeme to brát přece tak všeobecně. Vypadáš mladší o dobrých osm let, možná že o deset. Je velmi pravděpodobné, že v padesátce budeš teprve čtyřicátníkem. Jestli v manželství nezpohodlníš a neztloustneš, zdá se mi to skoro jisté. Takové štěstí je nám, ženám, dopřáno jen zřídkakdy. Já ti věřím, že ta tvá Milda také ještě docela hezky vypadá. Možná, že také ona vypadá mladší o deset let. Za deset let manželství jí však bude padesát. Ujišťuji tě, zapřísahám tě, že potom to bude velmi stará žena! Mladý muž a stará žena — Jiří, víš, co to znamená pro celý zbytek tvého života? A je to ještě hodně veliký zbytek, předpokládám-li, že si nezkazíš zdraví nějakým pošetilým počínáním!“

„Starý muž — a stará žena,“ opravil ji nedůtklivě. „Je to mnohem lepší než starý muž a mladá žena.“

„Bohužel,“ pravila tesklivě, „znám až příliš dobře své vyhlídky. Je mi nyní třiadvacet let. Možná, že budu hezká ještě patnáct let. Déle však ne, docela jistě ne! Než se naděješ, budeme si rovni. Pravím, než se naděješ! Ale než k tomu dojde, mohli bychom spolu užít ještě mnoho krásných, blažených chvil! Jiří, víš ty vůbec, jak já jsem hezká?“

Poněkud pobledl. Poslouchal ji přece jen velmi pozorně. Zdali to ví? Och, věděl to dobře. Nebo to přece jen doopravdy nevěděl?

„Jiří,“ šeptala těsně u jeho hlavy, „řekni upřímně, jaká je ona? Já ji neznám. Můžeš mi říci na své čisté svědomí, že se mi vyrovná?“

Bylo mu těžké popřít ten samozřejmý fakt, že Milda nemůže s Adélou v kráse soutěžit. A stejně těžké mu bylo přikývnout k jejímu naléhání. Jako by šlo u Mildy jen o krásu! Vždyť to přece věděla, dávno to musila vědět! Milda, to není krása, ale duševní jemnost, ušlechtilá elegance, sladký mír, sálající z jejích úsměvů a z její odříkavosti.

„Nemůžeš! Ovšem že nemůžeš!“ jásala triumfujíc. „Vždyť ona je, Jiří, tělesně chudinka! Ve čtyřiceti letech není žádná žena mladistvá! Dovedu si ji představit. Je tlustá? Pak je bílá a měkká a znetvořená tukem. Má nezměrné boky a svislá prsa. Nebo snad je hubená? V šatech je štíhlá, ale pod nimi vychrtlá, povadlá! Její pleť je suchá a brzy se počne svrašťovat. Možná, že má dokonce chmýří pod bradou a pod nosem počátky kníru! Její hruď je ubohou sítí vystouplých žeber a na jejích lýtkách jsou jen šlachy místo hedvábné oblosti!“

„Dost již, Adélo,“ prosil Jiří úpěnlivě. „To není poctivé! Není to ani slušné. Kam zabíháš? Takhle se nesmí mluvit o nepřítomné!“

„Proč ne, Jiří? Proč ne?“ Blýskala vášnivě očima. „Je v tom snad něco zlého? Och, kdyby tu byla, nabídla bych se jí k porovnání! Nabídla bych se jí, Jiří, na mou čest! Já vím, ty se jen povýšeně usmíváš — tělo? Co je to proti duši? Zrovna tak bláhově, jako tvůj malý kmotřenec, Jirka, mluvil o duši. Oč jde v lásce, Jiří? Nejsi přece tak pošetilý, abys klamal sám sebe. Nejdříve je tělo. Musíme o něm mluvit, mluvíme-li o lásce. Zamiloval by sis snad Mildu, kdyby byla hrbatá jako Jeroným Horník? Kdybys toho byl schopen, byla by to po mém soudu zvrácenost. Zdravý muž tíhne k zdravé ženě. Muži milují mládí. Já mám, Jiří, mládí a ona je nemá. To je můj trumf proti ní. A ty bys chtěl, abych jej nevyhodila, když jde o něco, čemu já říkám mé štěstí?“

„Máš pravdu, Adélo,“ pravil zlověstně. „Máš pravdu, vyhoď ten svůj trumf, svůj poslední trumf. Jenom jej vyhoď! A teď mi řekni — pověděla jsi už všechno, co jsi chtěla říci? Nebo máš ještě něco na srdci?“

Polekala se jeho neočekávaného vzplanutí. Tušila příliš dobře, co se za ním skrývá: pocit urážky, nesmiřitelný vztek. Dotkla se jeho nejintimnějších citů. Již nikdy to nebude moci napravit. Byla již také vyčerpána. Byla docela prázdná. Mohla jen složit ruce do klína a dívat se, jak ten opilý blázen trhá poslední jemné niti jejího růžového přediva. Vypadala jako zklamaná žačka, která s úžasem shledává, že z úlohy, kterou napsala celou duší, dostala od učitelky nedostatečnou.

Vstal a poněkud se kýval ze strany na stranu, jako by jeho hlava byla příliš těžká vínem, nebo jako by nemohl unést závažnost svého rozhodnutí.

„Čím víc ji budeš špinit, tím mi bude milejší. Máš to marné. Nedostaneš mne tam, kde jsi mě chtěla mít. Pros, plač, urážej — přec jen si vezmu Mildu!“

Pomalu si sedal. Malátnou rukou sáhl po víně a pil žíznivými doušky. Potom zase upadl v dřívější zarputilé mlčení.

/ 14 /

Stála u otevřeného okna, z kterého proudil dovnitř studený noční vzduch, a ovívala se kapesníkem. Když se obrátila k Jiřímu, měla oči plné slz, ale na tváři jí hrál úsměv.

„Dobře, Jiří. Je to tedy skončeno. Nebudeme již o tom mluvit. Sedíme spolu naposledy. Naposledy, slyšíš? Zapomeň na všechno, co jsem ti prve řekla. Jde mi již jen o jediné — abychom se spolu rozešli jako dobří přátelé. Souhlasíš? Nebo jsi ještě rozlícen? Jak ses dovedl rozčertit! Přece jen jsem tě dostala do varu! Byla to ukrutná práce, Jiří! Aspoň na to budu pyšná!“

Hrál si s prázdnou sklenkou, bloudil prstem po konturách kreseb na stolní pokrývce, ještě nedůvěřoval. Živočich v něm nedůvěřoval. Nechtěl věřit v své štěstí.

„Proto jsem chtěla hudbu, květiny, víno; počítala jsem s tím, že to třeba špatně dopadne. Prohrála jsem. Jsi rád? Nu, buď si tedy rád. Slyšíš, jak šveholí ty housle? Ty jsi přece také houslista! Rozumíš těm věcem.“ Šla k němu a pozvedla mu bradu koncem ukazováčku. „Ty zamračený! Usmívej se přece! Dostaneš tu svou Mildu. Nestojím ti už v cestě. Víš, oč mi nyní ještě jde? Aby naše rozloučení bylo krásné. Mám ráda krásu. Také já jsem někdy sentimentální. Věnuj se mi nyní trochu, udělej mi to lehčí! Mně není, Jiří, dobře u srdce!“

Pomalu, pomalu rozvíral ústa k nucenému úsměvu.

„Vstaň! Neseď tak mrtvě! Budeme bláznit, budeme pít! Nalej mi přece sklenici! Nepozoruješ, že je prázdná? Ach — je tu teď zima! Je tu hrozná zima. Pojď, projdeme se trochu. Půjdeme na chodbu. Podíváme se, co dělají lidé tam dole. Snad také ještě bdí jako my!“ A zvedala ho v podpaží slabýma rukama. Poslušně se vzpřímil. Uchopila ho pevně v nadloktí a táhla ho za sebou. Podvoloval se jejímu nátlaku. Nechali za sebou otevřeny dveře i okno.

Kráčeli chodbou blíže, blíže k zdroji tiché a důtklivé hudby. Šli zavěšeni, podivný, nestejnorodý pár, těžkomyšlný muž se zamženými brýlemi a rozpustilá dívka, tančící na vysokých podpatcích. Odhrnuli zelený, nařasený závěs. Před nimi se táhl ochoz, opatřený železným zábradlím. Stolky tu byly většinou neobsazeny. Dole pod nimi byla hotelová hala, v níž hlučely hlasy besedujících lidí. Zmítala se tam kapelníkova taktovka, bručela basa, poskakovaly smyčce houslistů. Klarinet plakal.

Sklonili se nad zábradlím. Právě pod nimi se nějaká stará paní probírala ve veliké černé kabelce, plné tret. Její platinově bílé vlasy se podobaly paruce. Osmahlý muž v sportovních šatech jí cosi horlivě vykládal. Snad to byl její syn. Mezí stolky se prodíral černoch v červeném fraku s odulými, černými rty a s beránčím kožichem na kulaté hlavě. V ruce ozbrojené ubrouskem vítězoslavně třímal podnos s čirými i barevnými vodami. Dva starci se přikrývali obrovskými novinami. Osamělá dívka bloudila očima po okolí; touživě vyhlížela kohosi, jenž nepřicházel. Dva mladíci s rukama symetricky zabořenýma do vlasů hráli v šachy. Taneční parket byl prázdný.

„Pojď, půjdeme si zatančit!“

Nadzvedla si malounko lem šatů a seběhla dolů. Každý schod vydal jiný tón pod lehkými údery jejích střevíčků. Kráčel rozvážně za ní. Potom se točili, točili, sami a sami před zraky nevšímavých diváků, ach bože, bylo to skoro takové jako tenkrát, když šatnářka obcházela stoly se silvestrovským prasátkem! Čtyři roky! Čtyři zbytečné roky! Adéla si prozpěvovala melodii. Scházelo již jen, aby sňala brýle z jeho nosu a točila jimi jako mlýnkem. Jako mlýnkem času, který přečasto mele naprázdno!

Hudba ustala. Procházeli se. Sami a sami, jako u vytržení. Vyprávěla mu veselé příběhy z dětství, které dobře znal. Usmíval se. Vzpomněla na bratra, který se zastřelil, jak býval popudlivý a urážlivý. „Jako ty, Jiří! Ale ty se nezastřelíš. Jsi na to příliš rozvážný. A pak jsi na prahu štěstí, v něž věříš. Mé štěstí musí přijít zas odkudsi ze zákulisí. Neznámý host. Jaký asi bude, Jiří? Ne, ty nežárlíš. Nežárlíme na to, co jsme úmyslně nechali umřít. Pamatuješ se, jak jsme spolu byli u moře? Pamatuješ se na dvě lodi, jak spolu současně vyjížděly z přístavu? Jedna byla maličká a hrkala jako venkovská lokálka. Ta druhá, zaoceánský parník, byla důstojná, velkolepá. Rozjížděly se, každá v jinou stranu. Lodi nemají tratí. Probíjejí se vlnami. Která loď jsi ty a která já?

Ty jsi, Jiří, ta komická, venkovská lokálka!“

Hudba opět spustila. Vážně, jako způsobná žačka k němu přilnula. Dělal mechanicky taneční kroky, stavěl se do figur, postupoval, couval. Pak se k nim přidal jiný pár a tančili nyní čtyři. Bůhví, odkud ti dva přišli!

„Dost! Dost již, Jiří, mám hroznou žízeň. U nás doma je vyvětráno. U nás doma, rozumíš? Dosáhla jsem s tebou jen toho jediného, přechodného domova. Mysleme si, že to tam je útulné.“

Sebrali cestou sklepníka a dali si trochu upravit stůl a přinést led pro své víno.

Když odešel, pili dlouho a mlčenlivě. Pak se její tvář stala zase rozmarnou, vítěznou. Jako by se byla k něčemu definitivně odhodlala! Čelo se ještě více uhladilo, oči se rozšířily, byly obrovské, nesmírné, jako propasti. Povstala a chodila okolo jako kočka po tichých ťapkách, ruce zkříženy za zády. Prozpěvovala si. Občas se ty veliké oči zdály skoro mateřské.

„Ty můj maličký! Ty můj unavený!“ Přistoupila k němu a položila mu dlaň na čelo. „Je horké? Není horké?“ A opět si poručila: „Nalej mi!“ Vypila s očima pohrouženýma v jeho.

Usmíval se a zároveň nedůvěřoval. Aniž věděl proč, začínal pociťovat smutek. Byl to smutek z její podivné ukolébavky, která zněla jako kvílení nad hrobem? Hladké, studené prstíky se mu sunuly po tvářích — dolů — dolů — níž a níž, dvě holé paže, sevřené do pohřebního věnce, mu padaly na prsa chmurnou tíhou.

Najednou se hlasitě zasmála a odskočila.

Muži jsou upjati do svých černých knoflíků. Látka jejich šatů je drsná jako stromová kůra. Pokus se obejmout strom a odřeš si ruce do krve! „Tralala, tralala,“ vyzpěvovala si. „Něco jsem pro tebe uchystala. Něco jsem si pro tebe nechala nakonec,“ pravila šelmovsky. Nevnímal to. Nerozuměl. Malátně přivíral víčka. Byla to chvíle nesmírné únavy.

„Tralala,“ tenoučce a šelmovsky zvonil hlas nad jeho hlavou. Bylo mu, jako by se propadl do hloubi pekel, židle se pod ním nížila, nížila. Víčka těžká jako náhrobní kameny.

Náhlé světlo! Náhlý jas! Trvalo to vteřinu, nebo celou hodinu? Otevřel snad někdo dveře, že bylo náhle tak zřetelně slyšet hudbu odtamtud zdola?

„Jiří! Jiří!“ budila ho Adéla ze snového zadumání, oči blízko jeho očí, cigaretu v prstech. „Chodil jsi kolem zahrady a neutrhl jsi květ. Neutrhl jsi květ! Není ti toho líto, Jiří, že jsi jej neutrhl?“

Nerozuměl, ale zavrtěl záporně hlavou. Byl těžce melancholický.

„Kdybych věděla, že teď nikdo nepřijde! Ach bože, Jiří, kdybych věděla jistě, že nikdo nepřijde!“

„Co?“ zeptal se tupě. „Dokud nezavoláme, nemůže nikdo přijít!“

„Jsi si tím jist? Jsi si tím docela jist?“

„Docela jist,“ pravil dobromyslně.

„Pak ti něco ukáži, Jiří. Něco ti ukáži!“

Nejdříve se zhluboka napila a pak si nalila a ještě jednou se napila. Jediným chvatným pohybem roztrhla vzadu v pase jakési knoflíčky a začala z paží soukat rukávy. Než se nadál, stála před ním jen v košilce, s holými rameny a se svítící, snědou hrudí.

Je opilá — konstatoval Jiří — ale i já jsem opilý.

Nervózně shrnula ramínka košilky a obnažila se až po pás. Tam, kde nosila prádlo, byla bílá. Nad bílou hrudí byla bronzová kůže. Pevná, dokonalá ňadra se dívala na muže vyzývavě růžovými bradavkami. Dřík byl něžný a štíhlý, jako z mramoru.

„Nevymyslila jsem si to teď,“ pravila mu s pohledem zpod řas, „rozhodla jsem se o tom již doma. Není to ztřeštěný nápad, Jiří! Chtěla bych, abys mě políbil na srdce. Polib mě na srdce, Jiří, vidíš, jak se chvěje, vidíš, jak poplašeně bije tady na tom místě?“ Ukazovala mu ostrým nehtem, až se jí vrýval do masa. „Dívej se, Jiří! Proč mě nelíbáš? Měli jsme se přece kdysi rádi!“

Hleděl na ni u vytržení, nechápavě, seděl zvrácen v židli a nehýbal se.

„Tvrdila jsem, že jsem krásná. Tvrdila jsem, že ani nevíš, jak jsem krásná. Viď, žes to nevěděl? Jiří, nemysli si, není to ode mne žádná lest, vše je zpečetěno, nestanu se tvou ženou, teď už ne. Ale ještě bych mohla být dnes tvou milenkou. Jen dnes a pak již nikdy, dnes poprvé a také naposled, kdybys chtěl. Jistěže chceš, Jiří!“

Vstal jako stín. Byl bledý jako stěna. Zuřivá chtivost se v něm vzepjala. Nechtěl přemýšlet. Byla tak vábná v své nádherné nahotě, v své nestoudnosti!

„Mohl by ses o mně domýšlet ošklivých, velmi ošklivých věcí. Tolikrát jsi po mně toužil a já jsem chtěla zůstat panenská! Tolikrát jsi mě prosil a já jsem se ti vysmála. Mohl by sis myslit, že jsem se ti odříkala jen proto, abych tě později tím jistěji dostala. Nejsem obchodnice, Jiří! Já jsem tě měla ráda. Sebe jsem měla ráda a tebe také. Tys byl můj hodný, důvěřivý hoch. Nabízím ti dnes tvou cenu, Jiří. Víš, jaká je to cena? Cena za věrnou, čtyřletou lásku. Nabízím ti ji, abychom se rozešli krásně. Dnes — a pak již nikdy. Rozumíš-li pak téhle bláznivé romantice?“

Bylo to strašlivě silné, silnější, než co kdy předtím v Jiřího životě. A on byl opilý! Vrávoravě k ní přistoupil. Zabořil obě ruce do jejích černých kadeří. Jak byla krásná! Jak nesmírně, ďábelsky byla krásná!

„Možná že budeš jíst po celý život jen hubená sousta, Jiří! Pozvala jsem tě k hostině. Ne, neboj se, nechystám na tebe žádnou past, nevznikne pro tebe žádný závazek. Ty budeš mým milým a já budu tvou milou. A pak bezbolestné ,nikdy na shledanou‘, jako v jedné písničce, kterou si hrávám na gramofone.“ Její rty byly rozevřené jako růžové lístky. Políbil ji. Líbal ji znova a znova. Rdousil ji těžkými polibky, hladový jako Lazar.

„Ne, ne, ne,“ drmolil mezi polibky hlasem, který nebyl jeho. Jako andělské zjevení vznášela se v mracích kouře nad jeho hlavou Milda s pobledlými líčky, zkřivenými žalem. Něžnost a mír. Krása a touha. „Ano, ano, ano,“ jásavě se zajíkala obětovaná.

Chopil ji v pase a v nadkolení a zvedl ji. Byla neuvěřitelně lehounká. Cítil, jak se celé její tělo chvěje. Nesl ji opatrně, nesl ji jako ukradený peníz. Ta tam byla jeho opilost, jeho tvrdohlavá zlomyslnost. Zuby měl zaťaté a lícní svaly napjaty k prasknutí.

„Jenom prosím, prosím,“ smála se jiskřivým smíchem, „jenom buď moudrý, nemohla bych teď od tebe potřebovat děťátko!“

/ 15 /

Jiří se probudil s hlavou jako rozbitou, v níž křaplavě hlučely ozvěny včerejšího orchestru. Usedl na lůžku. Opět ty kvílivé zvuky. Bylo mu špatně. Pach vína a cigaret mu stoupal zvracivě od žaludku. Co bylo včera? Můj bože, co bude dnes?

Adéla! Jako by mu byl někdo před očima rozsvítil bengálský oheň. Všechno nabylo zázračného jasu. Nekonečně blažený, malátný pocit mu proběhl žilami. Srdce se mu rozbušilo a bilo slavnostně až v hrdle. Zdálo se mu, že se s ním postel houpe. Krása ho prolínala. Jablko poznání bylo k zešílení sladké.

Jenom prosím, prosím, prosím — svíjelo se pod jeho rukama snědé a bílé tělo. Pros, pros, pros — neústupně glosovala jeho dravost. Je to marné, pros, ale je to marné. Miluji tě! To je láska! Nemá kořenů, nemá důvodů. Přibíjím tě k slastnému ženskému kříži. Vlnobití. Parníky se setkávají, volají toužebnými sirénami. Na rozloučenou? Ne, nikdy!

Nikdy! Na trvalé shledání! Hlava se točí jako bláznivá. Můj bože, jak byla krásná! Pijácká žízeň je strašná. Chce se znova pít.

Co je to rozum? Co je to pohodlí? Veteš. Lživé svaté obrázky do rakve. Život je nerozumný. Život je nebezpečný. Díval se na své ruce, ležící znaveně na pokrývce. Šťastné ruce! Jak hladily, jak cítily, jak drtily! A oči! Tytéž, nyní pálící a ospalé oči, které viděly! Vzbuďte se, oči, staňte se fotografickou laboratoří, vyvolávejte zachycený obraz! Snědá a bílá. Tenounké, světlé proužky na klíčních kostech, otisky hedvábí, prsa jako zázračné jižní ovoce, nohy hladké jako eben, stydlivá měkkost břicha. A její neústupné nikdy již? Ne, to nelze brát vážně! Kdo se takhle dal, ten se navždy zaslíbil. Dojemné panenské vzdání! Taková bolest se nedá zradit. Po bolesti přišla láska.

Díval se vytřeštěně, bez pohybu. Tam seděla, stranou jeho ochablé vášně, holá kolena pod bradou, štíhlé paže je objímaly. Hleděla na něho velikýma, tajemnýma očima. Nestoudná, unylá, zaujatá dozníváním vlastního milostného snu? Jako znavená, statečná plavkyně, která vytáhla utopence z vln. Líbal jí ruce, položil hlavu k jejím nohám, ale byl tak přeplněn vděčností, že se ji neodvážil rušit ze zadumání. Pomalu, rozmyslně se odsunula ke zdi. Proč to, co to mělo znamenat? Znepokojil se. Bezděčně, s chvěním otevřel ústa. „Mlč! Mlč!“ přikázala mu přísně. Nesmí se mluvit? Nemluvil. Působilo mu nesmírnou rozkoš poslouchat jako otrok. Zakázala mu, aby se díval, když se oblékala. Zakázala mu, aby ji líbal, když ji odvážel autem domů. Pozoroval ji zaníceně oknem vozu, když odmykala domovní dveře. Aspoň se měla ohlédnout, aspoň mu měla vlídně pokynout!

Nad Jiřího hlavou počaly odbíjet hodiny. Důtklivě a tvrdě. Jiří! Jiří! Procitni z dřímoty! Odbíjí se všední den!

Vstal. Byl lehký a silný. Vrávoral, ale byl silný. Jeho ruce, shledávající šatstvo, tančily ve víru včerejších melodií. Všude, kamkoli sáhly, dotýkaly se těla. Kde je láska, tam je i tělo. Včerejší šaty voněly Adélou. Všední šaty byly plné kajícnosti. Oblékal se do šedivého rubáše.

V matčině pokojíku stálo umyvadlo. Ponořil do něho hlavu s otevřenýma očima. Ledová voda mu ochladila mozek. Zasténal. Když vztyčil hlavu, spatřil nad sebou na zdi zarámovanou známou fotografii vzdorovité holčičky se světlými vlásky. Spínala na klíně buclaté ručky. Za ní šuměly buky rozsochatými korunami. Červená střecha myslivny. Lekníny. Kouř jako vývrtka visící z modrého nebe. Parohy. Máselnice. Včely, dorážející na medomet. Milda.

Myslím — povídá melancholicky Jiří — že les byl naším společným dědem. Vlak supí, metá jiskry do sněhových závějí. V rakvi leží masívní, nehybná Viktorka s rukama sepjatýma růžencem. Hudba hraje smuteční pochod.

Jsme havrani — praví Jiří. Můj zobák je nečistý. Pojď, bílá holubičko, pojď, má hlava potřebuje stín tvého křídla. Vlaštovky ulétají do teplejších krajin. Ty nikdy neuletíš! Naše houfy zádumčivě klopí hlavy nad pustým polem. Lidé jsou zlí. Házejí kameny po havranech a dívají se s nadšením, jak vlaštovky křižují obzor. Je před bouřkou. Vlaštovky létají nízko. Jedna letí těsně nad mou hlavou, její bříško je bílé, ale křídla jsou černá. Vlaštovko s černými křídly, pojď, slepíme si hnízdo z bláta, budeme tiše bydlit pod krovem! A děťátko, ptačí holátko, proč by se nemělo narodit?

Jiří cítil bolest jako hřeb, zaražený do temene hlavy. Život je roztržen vedví jako opona chrámová. Ženy jeruzalémské, která z vás sestehuje velikou, temnou oponu chrámovou? Mrtví vstali z hrobů. Mrtví chodí po hrobech. Která láska je živá a která mrtvá? Rozum je smutný patron. Rozum je jako Teodor. Ryje rýčem v zmrzlé zemi, vybírá žížaly a huhňá si podezřelou píseň o pohodlí.

Jiří zavrtěl zoufale kadeřavou hlavou. Bolest v ní drkotala jako v chřestítku. Viděl dvojatě. Viděl dvě cesty. Unavená stařena sedí na milníku. Matka! Je jí osmdesát let. Musíš být čestný, Jiří! Chovej se slušně! Nejsi už žádný chlapec. Ale kam, v kterou stranu se dala vetchá, stříbrovlasá čest?

Čestné je zůstat věrný slibu. Čestné je však také dostát závazku darované lásky. Čtnost je to, co je těžké, ale ctnost je také to, co je důsledné. Na které straně je větší váha sobectví? Kde je oběť a kde je štěstí? Štěstí je tam, kde je láska. Láska přijímaná nebo dávaná, žhavý plamen nebo mírný plamen? A kam tíhne rozjásané srdce? Tam, tam, tam — tikají posměšně hodiny.

Jiří sedí v pusté restauraci. Židle jsou na stolech, obráceny nohama vzhůru. Dívá se do černé kávy. Míchá lžičkou zádumčivě, vytrvale. Jsem krásná — praví přelud z hedvábí, ustaraně vraště snědé čelo. Je snad ta druhá krásnější? Káva je hořká. Míchal snad špatně? Možná, že sladkost je až kdesi u dna. Nápoj života je vřelý. Jiří sklání hlavu a líbá černé, rozpoutané kadeře. Růže nevoní, ale voní láska! Můj bože! Můj bože, kdy bude konec tomu třeštění?

Ukousl roh křehkého pečiva. Rohlík byl veskrze konkrétní, nic se za ním neskrývalo, neměl žádnou chuť. Zmíravé ráno hledělo dovnitř velikými, kalnými okny. Na oknech lpěly prolité slzy. Protější domy byly nesmírně vzdáleny. Plátna stánků na náměstí se vzdouvala jako plachty lodí, chystajících se k odjezdu. Řinčivě zazvonila a zaúpěla tramvaj.

Kdybych byl zůstal pevný — vyčítal si Jiří — kdybych si byl tu radost dovedl odtrhnout od úst! Ale radost chutnala tak sladce. Kdybych byl vydržel s tím pohledem zpod čela, s tím ironickým naléváním z láhve, s tím modrým kouřem, který mě zastíral! Mohl jsem utéci z ďábelského kola se škrobenými díky a s pocitem vraždy, když oči za novinami ukryté se nedívaly. Měl jsem být jako šachisté, kteří posouvali své kameny rozvážně až ke konečnému matu!

Ne, ne — bouřil se proti výčitkám. Tak se to na světě stává. Po ulicích, po parcích, po ložnicích chodí zakuklení lháři. Nejsem lepší. Nechť jsem také hříšníkem. Je mi to snad tak nové! Také jsem kdysi hřešíval. Mám snad snášet dvojnásobnou tíhu svého poklesku jen proto, že mi na hřbet sedlo čtyřicet let?

Ano, ano — byl jsi šťasten — usvědčovala ho škodolibě vznícená tvář v zrcadle s opilýma, zardělýma očima, podkreslenýma fialovými kruhy.

Potom začaly vyzývavě, pateticky bíti zase jiné hodiny. Měly kolísavé kyvadlo jako nohy, těžké vínem, a starostlivý ciferník, plný vrásek. Osm!

Rychle, rychle! Jiří se zvedl. Zazvonil o stůl drobnými mincemi. Pikolík sáhl do kapsy ušpiněnou rukou. Kancelář sáhla po Jiřím ušpiněnou rukou. Ubrousek mu zamával na rozloučenou.

Musím se z toho dostat! Hned, hned, v této chvíli! Konec opilosti — nařizovala zborcená duše nejistému, odměněnému tělu. Má pokladna má být již otevřena!

Vběhl do zasklených dveří. Jako by se tam byl střetl s přízrakem dívky, již včera tak blahovolně vypoklonkoval. Musil se ohlédnout. Pod ním byla hlubina schodů. Polekaný stín po nich pádí, pádí, třepe v letu poraněnými křídly.

To byla ovšem jen závrať! Jiří usedl a naučeným pohybem odemkl svůj stůl. Malinkým, směšným klíčkem otevřel plechovou krabici s penězi. Víko pokladny zívlo jako rozespalý flamendr. Začal rozdělovat svazky bankovek na hromádky. Sahal hluboko do krabice a vytahoval neustále, jako kouzelník Bosko, dvacetikoruny, stokoruny, tisícikoruny.

Vrátný stojí unuděně u dveří. Kolegové si šeptají v hloučcích. Neviditelný kapelník klepe na pult a zvedá taktovku. Hned se zvedne opona a počne každodenní představení! Bože, bože — šeptá si zmučeně Jiří — kdybych jen věděl, co mám teď dělat! Kdybych jen věděl, co dělat! A tře si nervózně spánky drsnými dlaněmi.

/ 16 /

Jiří chodil po svém nuselském bytě dlouhými kroky. Dveře do obou matčiných místností byly otevřené, měl tedy dosti místa k pochodování. Když přecházel práh matčina pokoje, zasténalo vždycky jedno uvolněné prkno. A v kuchyni, právě pod místem, kde visel kříž, ověnčený trnovou korunou z mužíčku, vrzalo zase jiné prkno o něco hlubším a unavenějším hlasem.

Jedna — dvě — jedna — dvě — přehupoval nohy s opatrnou stejnoměrností. Ne, nešlo již o žádný prohlém. Ta mučivá záležitost byla rozhodnuta. Nemůže si vzít Mildu. Teď už ne. Vždyť to byl pouhý omyl, domnívat se, že Milda s ním sdílí jeho životní názory. On je shovívavý a nezaujatý, ona je plná předsudků. Není tomu tak dávno, co projevila jistou nedůtklivost v náboženských věcech. Jiří není ani dost málo náboženský. Její názor na svět je příliš přísný a úzkostlivý. Ale což to všechno! Prostě si nedovedl ani představit, že by již nikdy neměl hýčkat v loktech hebký poklad Adélina těla. Adéla je milenka, Milda je jen sestra. Neženíme se se svými sestrami.

Při pouhé představě, že by měl drtit povinným milováním tu křehkou postavičku, pokorně se odevzdávající, sevřela jeho srdce ledová hrůza. Jak jen mohl být tak slepý a hluchý! To, co ho poutalo k Mildě, nebyla láska, ten pocit úžasné bezmoci a touhy, ale docela obyčejné sobectví! Milovati, to neznamená vymýšlet systém bezmračného štěstí. Obdivujeme se povrchu: záři, vůni a barvám. Manželství není chorobinec. Není to sanatorium pro přestárlé muže a ženy. Manželství je nebezpečný pokus dvou srdcí ještě dosti horkých, aby se v sobě mohla spálit. K lásce patří mládí. Bouřlivé vzdouvání a klesání, jásání a sebemučení. Nikdy necítil k Mildě lásku. Líbali se snad někdy? K jejímu tělu měl vždy jen zdrženlivý a podvědomý ostych.

Byl krutý a neodpovědný, když vylákal tu šnečí dušičku z její ulity. Byl krvavě necitelný, když na ní vynutil zahanbující přiznání dítěte, které ukázalo svůj ubohý, zpocený penízek. Raději se však bude po celý život trápit výčitkami, že selhal a ublížil, než by se vzdal Adély.

Chodil po prknech podlahy — jedna — dvě — a uvažoval. Ne však již, kterou cestou se dát, ne již, aby bojoval se svým svědomím, ale aby vymyslil a dokončil zradu.

Jak to nejlíp a nejrychleji udělat, o to mu šlo. Milda musí být opuštěna, přejeta jako žebrák, který se zachytil kol pádícího zlatého vozu, to bylo jisté. Ať je tedy bezpečně a co nejdříve mrtvá. Napadlo ho, aby se sebral a běžel k ní. Klesne před ní na kolena, vyzpovídá se se vzlykáním a dosáhne jejího odpuštění. Již stál pod věšákem, sahal po svrchníku a po klobouku. Opět ho však přemohla zbabělost. Chvíli váhal. Pak seznal, že se mu k tomuto kroku nedostává sil.

Napadlo ho: cožpak psát? Sháněl v hlavě myšlenky, sestavoval trapné psaní. Opět se procházel. Drahá Mildo! Drahá Mildo — ale dále se nedostal. Vracím se k Adéle — proč? Protože — napsat holou pravdu? Pravda se nedala napsat. Lhát? Znova zatajovat? Spánky ho bolely. Vždycky to bude kruté a podlé, ať nalíčí slova sebedojemněji. Čím déle přemýšlel, tím více zabředal do bahna pokryteckého chvástání.

Zaplať pánbůh, ještě tu byla třetí možnost — napsat Mařeně Pourové!

Ovšem, Mařena bude strašlivě rozzuřena. Ale Mařena mu byla vlastně vždycky poněkud k smíchu. Nikdy ji nebral vážně. Nedovedla hubovat, aniž se přitom nesmála. Vždycky na ni bylo lze spolehnout, že svým bodrým způsobem rozluští i ty nejspletitější situace. Vždyť vlastně nebylo ani možné pomyslit na Mildu a nevzpomenout současně na Mařenu! Milda měla vždy za sebou tu veselou obludu. Nebylo ze všeho nejmoudřejší vložit uzel zašmodrchaného osudu do jejích rukou?

Ještě chvíli chodil sem tam, pak usedl k svému psacímu stolu a psal rychle, vysokými, tenkými tahy:

*

„Milá Mařeno, Ty jsi rozumná žena a máš nesmírné životní zkušenosti. Ty víš, že člověk někdy míní dobré a páše zlé. Nebo, lépe řečeno, myslí, že je v právu dáti se novou cestou, a pak najednou vidí, že to není tak snadné, opustit starou, vyšlapanou silnici.

Mařeno, nezasloužíš si, abych s Tebou mluvil v hádankách. Byla jsi svědkem toho, jak upřímně jsem toužil po svazku s Mildou a jak jsem si z hloubi duše přál učiniti ji šťastnou. Mým hříchem bylo jen neporozumění situaci. Má nevěsta se vrátila a připomněla mi staré závazky způsobem, který mne vyléčil z mých nových, klamných snů.

Jednal jsem špatně. Mařeno, ty však víš: v životě se stává, že člověk je postaven před rozhodnutí spáchati jedno z dvojího zla. Rozvážný člověk si vybere to menší. Tvrdím-li, že opustit Mildu je menší zlo, pak jsem si tím jist a stojím za tím svou ctí a svým svědomím.

Nejsem tak dobrý člověk, abych mohl být komukoli životní odměnou a cenou. Je velmi podobno pravdě, že Mildě bude mnohem lépe beze mne než se mnou. Hospodářsky je zabezpečena. Citově bych jí přinesl jen zklamání. Mařeno, hněvej se na mne, opovrhuj mnou — můžeš. To, co jsem učinil Mildě, bude vždy skvrnou na mém životě. Přestože bych mohl mít plná ústa omluv, nebudu se Ti omlouvati. Pravím Ti: plivej na mne, roztrhej napadrť zbytky dobrého mínění, které jsi o mně měla, ale udělej mi ještě jednu přátelskou službu, vysvětli všechno té andělské, drahé duši!

Vysvětli jí to a potěš ji. Já bych to neuměl tak, jako Ty to umíš.

Již podruhé, ale mnohem důtklivěji, mnohem úzkostněji v Tobě burcuji Tvé mateřské city.

Jiří.“

Dvakrát dopis přečetl a byl s ním zhruba spokojen. Olízl obálku, napsal pevnou rukou adresu a nalepil známku. Potom zastrčil psaní do kapsy, oblékl se a běžel s ním na poštu, aby bylo doručeno co nejdříve.

Litoval jen jediného, že je dnes již příliš pozdě, aby šel za Adélou. Nu, nevadí. Dočká se, není přece již žádný netrpělivý mladík. Bude také záhodno Adélu na zítřejší návštěvu telefonicky připravit. Rozloučení v noci bylo poněkud neurčité. Jde přece o návštěvu málem oficiální. Bude-li se to jenom trochu hodit, doporučí při té příležitosti jejím rodičům k uvážení termín svatby.

Termín svatby! Srdce se mu radostí rozbušilo. Kráčel křepče jako dobyvatel, jako muž, který vyhrál šťastný los. Když vhodil dopis do poštovní schránky, necítil již ani sebemenší hryzení svědomí.

/ 17 /

Snad právě proto, že byl tak nedočkavý na telefonický rozhovor s Adélou, kladly se mu do cesty ráno ty nejpodivnější překážky. Nejdřív musil čekat, až bude jisté, že Adéla již vstala z postele. K desáté, když sahal již po sluchátku, nahrnulo se mu k pokladně tolik zákazníků, že musil volání odložit o celou hodinu. A když se konečně Haimerova cukrářství dovolal, zjistil, že Adéla není doma.

Nu což, zavolá ji tedy znova asi za půl hodiny. Avšak ani pak nebyla Adéla ještě doma. Nezbývá mi — pomyslil si — než být neslušný a zatelefonovat jí při obědě. Učinil to, ale tu se zase dověděl, že dívka již pojedla a odešla k Lauře.

To bylo ovšem vrcholně nepříjemné. Jiří měl zlost, že se mu dnes tak nedaří. Nedalo se však nic dělat. Nebylo naděje, že by se ještě dnes mohl s Adélou telefonicky dohovořit. Když to tedy jinak nejde, pojede odpoledne k Haimerovům, aniž se s dívkou dříve dorozumí.

Zhltl v restauraci oběd a kráčel spěšně domů, aby se k návštěvě převlékl. Když se přiblížil k svému obydlí, stanul jako omráčen: před domem se procházela jako vojín na stráži — Mařena Pourová.

To mu tak ještě scházelo! Nic nepříjemnějšího ho už dnes nemohlo potkat. Zamračená, s poněkud nahrbenými zády, bila sestřenice rozčileně do dlažby staromódním deštníkem. Zpod jejího klobouku, podobného kukani, hleděly zlobně ocelově šedé oči. Malá, zavalitá, obrněná neshovívavostí, vypadala jako jeden z těch soudobých válečných strojů, které nemilosrdně postupují v kanonádě, drtí, ničí a rozsévají smrt.

„Tak! Tak,“ křičela mu vstříc sevřenými rty, jakmile ho spatřila. „Konečně jdeš! Už jsem se bála, že se tě nedočkám. Ale nemysli si, že bych byla odešla! Byla bych tu patrolovala třeba do půlnoci. Teď tě mám. Pojď, pojď, nezůstávej stát! Syp se nahoru! Bude to pro tebe lepší, nespustím-li na ulici. Nepřišla jsem, abych ti udělala veřejnou ostudu, ač by sis to zasloužil!“

Nevyřkl ani jediného slova na svou obranu. Upaloval před ní po schodech. Nepochyboval o tom, že byla schopna splnit hrozbu.

Mařena byla trochu slabá na srdce. Notně se udýchala, než vystoupila nahoru, a pak ještě chvíli seděla v židli, kterou jí nabídl, prudce oddychujíc. Dívala se na něho nesmiřitelně jako kat na svou oběť, svázanou na rukou i nohou.

To se jí to dívalo na Jiřího hledím pancéřového klobouku! Stál zkroušeně u dveří s rukama zkříženýma za zády, bledý a ustrašený. Její oči jako by svým žárem spalovaly čerstvý, slavnostní nátěr na jeho srdci. Milostná růžová barva se bortila a opadávala. Vespod byla jen ubohá, všední fermež.

„Holomku!“ řekla konečně chraptivě, a na jejích ústech nebylo ani sebemenšího úsměvu, který by tu urážku zmirňoval. „Nejsi opravdu nic jiného než mizerný holomek! Víš, mně na tom nezáleží, je-li někdo pán či nepán. Ty jsi pán, ale jsi přitom holomek, to ti povídám. Já nedám nic na tvé knihy a housličky, vím, co se někdy skrývá pod takovou prolhanou jemností. Takových, jako jsi ty, jsem už viděla! Možná, že si nejsi ani vědom toho, jakou špatnost jsi udělal. Tím hůře pro tebe. To tvé psaní — to byl pravý výlupek ničemnosti. Nejde mi vůbec do hlavy, jak jsi mohl napsat tak bídácké a surové psaní. Nejhorší lidé na světě nejsou ti, kteří něco špatného provedou, nýbrž ti, kteří to provedou tak chladnokrevně jako ty!“

„Já — já nebyl chladnokrevný, Mařeno, když jsem ti psal,“ pokoušel se chabě o obhajobu.

„Drž hubu, dokud mluvím!“ osopila se na něho. „Nepřišla jsem se s tebou hádat, přišla jsem ti říci své mínění. Víš, co pro Mildu znamená tvá lumpácká zrada? Myslíš, že je každý tak otrlý jako ty? Já vím, je to ode mne holé bláznovství, mluvit s tebou o citech. Pro tebe jsou něčím leda jakési hospodářské důvody. Ty blbče! Vždyť jsi způsobil, že se do tebe ta holka zamilovala! Jenže ty sis to zas ráčil rozmyslit a bacil jsi ji zkrátka přes nos. Tak už tě, milá holka, nepotřebuji. Jdi si po svých! Ale kdepak! Kdybys byl dokázal aspoň to! Ani k tomu jsi neměl dost odvahy, chudáku! Jaká krásná myšlenka tě napadla? Vzal jsi pero a napsal jsi Mařeně. Mařeno, to není práce pro mé čisté, panské ručičky, tu máš klacek, jdi a prašti ji za mne! Ano, to jsi udělal. Tak sis to představoval. Víš už teď, jaký jsi mizera?“

Oddychovala namáhavě po své veliké řeči, ale Jiří neodpovídal. Nebylo proč odpovídat. Svěsil hlavu a v mozku měl temno. Cožpak by ji mohl přesvědčit? Tato zestárlá dělnická žena si byla sebou po celý život příšerně jistá a bezpečně věděla, kde je právo a kde bezpráví. Není na světě slov, jimiž by zvrátil její špatné mínění o sobě.

„Když si pomyslím,“ pokračovala trhaně, „jak jsem ti šla na špek a jak jsem o tobě u Mildy horlila! Nejraději bych se teď hanbou fackovala. Ne, v té špinavé záležitosti nejsi jen ty sám, já v ní jsem s tebou! A to je na tom to nejhorší. Já jsem za tebe mluvila, já jsem tě doporučovala. Člověče, ještě nikdy jsem neutržila takovou blamáž jako teď. Vykládala jsem jí, že jsi dobrý a poctivý chlap a že na tebe může spolehnout. A ty sis myslil, že se to odbude jediným úlisným psaním? To sis myslil? Holenku, špatně mě asi znáš! A nešij se tak, poslouchej trpělivě, dlouho ještě nebudu hotova se svou řečí. A netěš se, že se snad rozlítostním a že začnu brečet!“ Křičela, hlas jí přeskakoval. Bylo to skoro dojemné, jak se snažila drasticky vyjádřit svou pravdu a jak přes své chvastounství měla slzy v očích.

„Mařeno,“ promluvil konečně Jiří, „já s tebou ve všem souhlasím, ale řekni, co jsem tedy měl dělat? Já si nemohu Mildu vzít. Ta druhá má na mne starší a větší právo. Já jsem to, Mařeno, nevěděl, když jsem se o Mildu ucházel, nevěděl jsem, že to své právo bude tak do důsledků uplatňovat.“ Lhal, mátl se, nevěděl kudy kam. Nemohl přece Mařeně vypravovat o slastné noci lásky, o závazku, který na sebe vzal, o svém vzplanutí a o svých nových nadějích!

„Jo,“ zachechtala se hrubě, „ona na tebe brykla a ty ses podělal. Známe to. Ale pak sis neměl hrát na hrdinu, když tě na chvíli neměla pod dohledem! To se to navazují nové svatby, když nevěsta panáčkovi nekouká na pracky. Ostatně, to jsou všechno řeči, které nejsou dost dobré pro mé uši. Víš, co já ti řeknu?“ Vstala. „Dovolával ses ve mně matky. Tu tedy jsem, já, Mildina máma, tu stojím!“ Bila se do prsou. „Tu stojím a povídám ti rovnou — po té dřívější, po té pražské fiflence mi nic není. Ta mě nebaví. Mně jde o Mildu. A já tě ze slova nepustím. Kdyby ti i Milda řekla, že tě už nechce, že ti vrací svobodu, já tě v závazku držím. Já, její matka, jak jsi mě nazval. A teď se kruť a breč si a dělej si, co chceš. Ty to musíš s tou bývalou holkou ukončit. Já ti to poroučím: Ukončíš to, ale dřív půjdeš k Mildě a odprosíš ji. Řekneš: ,Mildo, byla to ode mne jen okamžitá zbabělost, teď však mám už sílu. Chtěl jsem tě a myslil jsem to vážně. Chci tě opět.‘ A budeš ji pak po celý život nosit na rukou a budeš ji milovat a nikdy jí nepovíš, jak hluboce jsi klesl, nikdy se jí ani slovem nezmíníš o tom, co stálo v psaní, které jsi mi poslal.“

„Cožpak ty jsi jí, Mařeno, vůbec nic nevyřídila?“ zajíkal se Jiří v úzkostech.

„Tak,“ zděsila se žena, „ty sis opravdu myslil, že k ní půjdu a provedu ten mord? Ty sis opravdu myslil, že budu tak bláhová a budu za tebe tahat horké kaštany z ohně? Stála bych před tebou a posílala tě k Mildě, nu, řekni? Myslíš snad, že jsem ti sem přišla jen sehrát nějakou komedii?“

„Ne, to jsem si nemyslil, Mařeno,“ úpěl Jiří, „ale podle tvých vlastních slov — nu, musil jsem se přece domnívat, že jsi Mildě něco pověděla. Přece ses o mém psaní aspoň zmínila?“

„Nu, zmínila, to by tak ještě hrálo, abych tě tak dalece kryla, že bych se byla ani nezmínila! Ale řekla jsem jí jen, že jsi mi psal, jaká na tebe padla bázeň. Že teď, když máš jednat, máš najednou plné kalhoty. Řekla jsem, že se jí zatím stydíš přijít na oči, že však přijdeš, jakmile to s tou druhou budeš mít za sebou. A ona tě litovala a byla nešťastná, a já jí na to, že jdu přímo k tobě a že jí tě přivedu živého nebo mrtvého. Toť se ví, že mě zapřísahala, abych to nedělala, ale na takové cavyky já nedám, to víš! A teď ti radím — nechceš-li totiž, abych ti sem denně chodila dělat kravály — vezmi si kabát a jeď za Mildou a uklidni ji a slib jí, že zítra tu věc dáš do pořádku. A jestli na mne jen trochu dáš, pros ji tak upřímně, tak opravdově, aby ti uvěřila, aby o tobě ani na chvíli nepochybovala. Vylož jí, jak jsi byl hloupý, když jsi mohl po ty dva dny váhat a strachovat se. Rozumíš? Rozumíš mi dobře? Člověče, kdyby ta ubožačka znala celou pravdu! Víš, co by udělala? Já to vím, a já ti to tedy řeknu: ani o den déle by nezůstala naživu! To ti povídám já, která ji tuze dobře znám. Vím, že kdybys ji zklamal v její veliké lásce, byla by to její smrt!“

/ 18 /

Jiřího hlava byla prázdná jako tykev. Byl právě zbit jako chlapec, a pocit utrpěného příkoří mu hořce stoupal do hrdla. Bylo mu jako plechovému panáku, jehož hodinové pero někdo natáhl. Mařena do něho vkřikla své heslo a on běžel jako robot, který je nucen zhostit se nepříjemného úkolu.

Tím není ovšem řečeno, že byl přesvědčen. Ne, nebyl přesvědčen tou lidovou řečnicí. Předně se v svých výhružkách dopustila té taktické chyby, že tvrdila něco, co nebylo podobno víře. Milda — a smrt z lásky! Holý nesmysl! Za druhé vystihl, že její návštěva neměla jiného důvodu, než aby ho zastrašila a udržela u Mildy stůj co stůj. Dohnat ho do manželství násilím! Byl příliš intelektuálem, aby nepodceňoval prosté lidi. Jeho vášnivé vzplanutí pro Adélu bylo nyní opravdové. Sladké a toužebné city k ní v něm nabyly vrchu, hned jak Mařena byla z dohledu.

Jel se setřenicí tramvají až pod Letnou, doprovodil ji pokorně ke škole, ale jakmile kráčel sám k Mildinu bytu, již konspiroval, již zoufale vymýšlel, jak se dostat ze svízelné situace.

Po celý den byla obloha jako pytel. Nyní, kvečeru, se rozpršelo. Lilo jako z konve, teple, přímočaře, jako by obloha zarputile, svědomitě konala svou povinnost. To byla ovšem jen obloha, člověk, svobodný tvor, má právo jednat svobodně. Jiří myslil buřičsky. Byla to od Mařeny drzost, takhle zasahovat do jeho soukromých věcí! To, co mu nařídila, bylo bezhlavé, zbrklé. Ovšem, musil jít k Mildě, nyní již musil, když Mařena byla tak špatným poslem a nevyřídila, co měla. Nezbývalo mu, než aby si z louže pomohl sám. Och, teď mohl věru spolehnout jen na Mildinu mírnou, odříkavou povahu. Bude to ovšem nesmírně trapné a bolestné, ale co dělat? Vyřídit se to musí. Šel, déšť se dotýkal jeho skrání nesčíslnými drobounkými kočičími tlapkami. Voda rychle prolínala řídkou látkou jeho svrchníku. Cítil, že mu vlhnou ramena, bylo mu to však docela jedno.

Sotva zaklepal, Milda mu přišla otevřít, jako by na něj čekala. Právě jako tenkrát, když sem vstupoval poprvé — uvědomoval si, plný nepříjemné vzpomínky. Cituplně podržel ručku, kterou mu podávala. Věděl, že se musí od samého začátku tvářit zkroušeně. Zatrpkle, unaveně se na ni usmál. Připadlo mu, že je sestřenice pobledlejší než jindy, že nevypadá tuze dobře. Možná, že se mu to jen zdálo. Měl plné oči a plné nitro Adéliny svěží, snědé krásy! Nebo ho snad oklamal sinavý odlesk deštivého večera?

„Proboha,“ polekala se Milda, „tys šel bez deštníku v tom lijáku?“ Chvatně mu z ramen stahovala svrchník. Podroboval se její péči tupě jako zločinec, jemuž obnažují hrdlo pod šibenicí. „Mařena ti řekla,“ pravil sklesle, usedaje na své místo pod oknem, „že jsem jí psal...“

„Ano,“ usmívala se důvěřivě, „pověděla mi, že jsi byl malý hrdina.“ Usedla proti němu a zadívala se mu zkoumavě do obličeje. Něco v jeho chování se jí začalo nelíbit. Ten pohled, který mířil neustále někam mimo ni, ty lícní svaly, které sebou trhaly jako v křeči, chvějící se ruce, které měl na kolenou sepjaty, jako by prosil o smilování! „Nic si z toho nedělej,“ těšila ho, „vždyť já to chápu docela dobře. Není to zrovna příjemné, říkat někomu takové věci do očí!“

Povzdechl se vším pokrytectvím, jehož byl schopen. „Ano, říkat do obličeje zlé věci. Máš pravdu, Mildo. Je to přímo strašlivé. Ale já — já jsem, Mildo, přišel — já jsem přišel, abych ti řekl do obličeje velmi smutné a trapné věci!“ Cítil, jak mu mráz přebíhá po zádech.

Mlčela. Její zorničky se rozšířily a ztemněly. Na okamžik nebyla schopna slov.

„Mařena ti špatně vyřídila mé psaní, Miládko.“ Otvíral ústa jen s velikou námahou. „Měla ti říci něco docela jiného, než ti řekla. A právě teď u mne byla a nutila mě do něčeho ještě mnohem horšího. Nutila mě k neupřímnosti a ke lži.“

„Vím, že Mařena k tobě šla,“ řekla chvatně, trochu se rdíc. „Nemohla jsem jí v tom zabránit. Bylo to od ní hrozně hloupé a mne to mrzí. Zvlášť chtěla-li od tebe něco, s čím bych nemohla souhlasit, Jiříčku,“ pravila skoro prosebně, „nejen že můžeš, ty musíš být upřímný. Zlobila bych se, kdybys nebyl!“

„A budu-li,“ pravil váhavě, „pak se na mne nebudeš zlobit?“

„Ne, slibuji ti to,“ řekla vážně, „pak se na tebe zcela určitě nebudu zlobit.“

„V tom případě,“ soukal ze sebe zmučeně Jiří, „musím tě poprosit, abys mi dovolila vzít zpátky všechny sliby, které jsem vyřkl v posledních dnech. Můžeš-li, zapomeň, že jsem tě kdy žádal, abys byla mou ženou. A prosím tě, odpusť mi, co zlého jsem na tobě spáchal.“

Prudce povstala a postavila se u zdi, několik kroků od něho. Nezakryla si oči a nezaplakala. Její hnutí bylo jen znamením leknutí, nikoli hoře. Věrná svému slibu, že se na něj nebude horšit, dívala se mu pořád ještě mírně a vyčkávavě do očí. Jiří shledal, že nastala chvíle, kdy je třeba zabořit hlavu zoufale do dlaní a zpovídat se pokorně a trhaně, s pohledem k zemi, jak se sluší na hříšníka, předstírajícího lítost a žádajícího rozhřešení.

Vyprávěl jí pomalu a s úmyslnou důkladností, jak se sešel s Adélou, jak přijela z Tater veselá a bezstarostná. Vystříhal se ovšem každé zmínky o její kráse a o jejím kouzlu. Byl nesmírně opatrný na každé slovo. Podle něho bylo všechno zaviněno tím, že se nemohl odhodlat jednati krutě. (A vůči mně ses odhodlal — sténalo Mildino poraněné srdce.) Než se nadál, omotala ho Adéla tolika jistotami a mluvila tak zřetelně o brzkém sňatku, že on mohl jen přikyvovat, a náhle byl spoután tak, jak ještě nikdy nebyl. „A teď — teď ovšem již vůbec není možné couvnout!“ Lhal, opět lhal, jako odpoledne Mařeně. Lež se mu odlepovala od rtů mazlavě a zdráhavě, ale čím jiným si mohl pomoci než lží?

Poslouchala ho pozorně, hluboce dotčena, ale tichá a zdánlivě klidná. Nyní jí konečně bylo všechno jasné. Její krátký sen se zhroutil. Všechny její pozdní vyrostlé naděje byly pohřbeny. Ta tam je doba vášnivých naléhání a slastných zápasů. Před ní sedí docela jiný Jiří než ten, kterému se chtěla oddat celou duší. Bylo to skoro jako tenkrát, když hodil do vody její nejmilejší panenku, jenomže ona není již tak nezpůsobná a dravá jako tenkrát. Viník před ní je velmi ubohý a zkroušený, zřejmě mnoho zatajuje a snaží se, aby své výmluvy učinil co možná podobnými pravdě.

„Tím, že tě ztrácím,“ vykládal jí horlivě Jiří, „vzdávám se toho nejkrásnějšího, co mi osud mohl dát. Ty nejsi potrestána, já jsem potrestán. Místo klidu a štěstí mě čeká život plný nejistot a bloudění. V tom bude má odplata za zločin, kterého jsem se dopustil.“

Milda cítila v srdci všechno jiné než zklamání. Jaké mohlo být ještě na světě zklamání pro Mildu? Nikdy pro sebe nic nezískala, celý její život byl pokryt ztrátami. Byla otužilá v odříkání a pozbývání nadějí. Bývalo by opravdu čirým zázrakem, kdyby ji byla také tato naděje nezradila. Nyní tu před ní sedí muž, který ji vyvábil do lásky. Snaží se jí namluvit, že sám všechno ztrácí tím, že se jí vzdává. Jak by se jí mohl vzdát, kdyby právě po tom, aby se jí zbavil, tak vášnivě netoužil? Snad by ho mohla ještě udržet u sebe svýma slabýma rukama. Mohla by mu důrazně říci, že na daných jí slibech trvá a že mu tudíž nezbývá, než aby byl důsledný. Mohla by ho vyzvat, aby byl pevný a neměnil svá rozhodnutí každým dnem, podle nových tužeb a nových šálení, mohla by mu říci mnohá příkrá a rozhodná slova, která by zburcovala jeho smysl pro čestné a mužné jednání. Avšak — říci něco v svůj prospěch? Jak by to mohla učinit? Ten muž je ovšem zbabělý. Naslouchat jeho důkazům, které ho tak ponižují, je nesmírně trapné. Ze všeho nejmoudřejší bude zkrátit jeho i svá muka, a z pout, která nikdy nebyla pevnými pouty, dopomoci mu k útěku, po němž tak zřejmě baží!

/ 19 /

„Kéž bych byl uměl být v pravý čas tvrdý a nelítostný,“ farizejsky naříkal Jiří.

„Jsem ráda,“ pravila Milda tiše, „jsem docela ráda, Jiříčku, že jsi nebyl. Již se proto nesmíš trápit.“

Uboze k ní vzhlédl a v jeho očích svitla špinavá naděje. Může věřit svému sluchu? Ta šlechetná dívka ho ještě povzbuzuje v jeho zradě? Opravdu se to všechno obejde bez vzrušujících scén a bez výčitek?

Usedla zas blízko k němu a začala mu hladit jeho vztažené ruce. „Jiříčku, ubezpečuji tě, nehněvám se ani dost málo, že ses vrátil k Adéle. jenom se na mne nedívej tak ustrašeně. Co sis vlastně o mně myslil? Že se budu bránit, že budu svou osobu strkat do popředí?“

„Mohla bys,“ pravil vroucně. „Nebylo by divu, kdybys nyní chtěla pevně držet to, o čem jsem tě tak dlouho přesvědčoval, že bude tvým štěstím!“

Trpce se rozpomněla, jak ji nutil k rozhodnutí, jak nechtěl, aby mu přikývla jen proto, aby se mu obětovala. Nyní si neomaleně žádal všemožných obětí. „Jiříčku,“ hladila jeho ruce nervózněji a nervózněji, „vždycky jsem si byla vědoma, že pro tebe nejsem pravou ženou. Víš přece, že jsem tě o tom nesčetněkrát ujišťovala. Škoda, že ses nedal již tenkrát přesvědčit. A zase mi tu vykládáš něco o nebezpečí, s kterým pro tebe bude spojen život s Adélou. Vždyť je to nesmysl! Odkdy se muži bojí, mohou-li získat mladé a hezké děvče? A ona tě má tedy ráda. Proč by s tebou byla jinak tak dlouho chodila a myslila na sňatek s tebou, kdyby tě neměla ráda? Láska se neodhazuje pro nic za nic, jen pro nějakou přepjatou opatrnost. Uvidíš, bude z vás jednou dokonalý, spokojený pár. Když si pomyslím, že bych vám to byla málem překazila svou ukvapenou poddajností! Jsem přece jen hloupá a směšná, že jsem se dala tak lehce přemluvit! Ještě že sis včas vše uvědomil. Jsem tak ráda, žes na to přišel dřív, než by bylo opravdu pozdě!“

Mildina slova byla pro Jiřího životodárnou injekcí. Lokal je radostně. Ano, ano, tak je to, právě tak si to sám vymyslil! Věděl, že Milda poněkud přepíná, aby mu to udělala lehčím, a byl jí vděčen za její takt. Podivné vzrušení mu začalo stoupat do hlavy. Bylo to jako alkohol. Ošklivé břímě bylo z něho konečně sňato. Již se ani nesnažil, aby svou radost skrýval. Slavnostní nadšení z včerejška mu opět počalo vyhrávat na všechny nástroje. Adéla s temnýma, jiskřivýma očima, vábná, nahá, s hrudí antické sochy, nestoudná v své panenskosti, je mu opět blízko, na dosah ruky! Poslední překážky jsou odklizeny. Och, kéž by byl nikdy nesvěřil Mařeně toto intimní poselství! Měl jít rovnou k Mildě. Nemusilo dojít k odpolednímu pokořujícímu výstupu!

Konstatovala s bolestí změnu v jeho chování, nedala to však na sobě znát. Úkol nad lidské síly musí být splněn až do konce. „Vždyť já vím,“ ujišťovala ho z hloubi krvácejícího srdce, „žes to se mnou myslil upřímně. Zmýlil ses jenom, jako se všichni někdy mýlíváme. I já jsem se zmýlila, když jsem se tenkrát dala Mařenou pohnout a přistoupila jsem zbrkle na tvou nabídku. Ta Mařena,“ pravila se smutným úsměvem, „ta nám oběma nadrobila, viď?“

„Ale co ty?“ zeptal se provinile. „Co bude teď vlastně s tebou?“ Nyní, když již pro Mildu nebylo návratu, mohl ukázat také kus velkomyslnosti. Schýlil se ze své blahobytné výše k jejímu ušlápnutému osudu.

„Já?“ Mohla říci, že bude jako předtím chodit do kanceláře, pilně pracovat bůhví proč, plést jakési zbytečné svetry a povídat si se starou bytnou za dlouhých a nudných večerů, ale to by znělo příliš sklesle, příliš zdrceně. Nezbývá než projevit také optimismus, byť i za cenu nevinných lží. Stůj co stůj je třeba se vzchopit, vypadat možno-li stejně jaře a radostně jako on, jako Jiří, nezůstat pozadu v nadšených snech o budoucnosti. „Já?“ pravila potutelně, „kdopak ti řekl, že již nemám, nač bych se na světě těšila? Vždyť ty přece o mně nic nevíš. Tak například, možná, že švagr přesídlí z Mělníka do Prahy. Ano, ano, nechtěla jsem ti to říci, dokud věc není zcela hotová, ale on to má již dávno s Jitkou v plánu. Opravdu, není vyloučeno, že se mu to podaří. Má tam sice zavedenou klientelu a dobře se mu tam vede, stejně dobře by se mu však mohlo dařit v Praze, a Praha je přece Praha! Jitce na malém městě mnohé schází. Divadla, velkoměstský ruch a snad také trochu já. Jde již jen o to, najít vhodné místo, nějakou ulici, kde by se mohl usadit bez valné konkurence.“

Jiří přikyvoval. Nic mu nemohlo být více vhod než to, že také Milda má nějaké tajné plány. Podaří-li se jí něco z nich uskutečnit, pak jejich rozchod pro ni nebude žádným zvláštním neštěstím. Nezanechá po sobě trvalou bolest. Ani ho nenapadlo podezírat sestřenku, že si své naděje jen vymýšlí, aby v jeho očích nevypadala tak uboze.

„A považ,“ tiskla mu Milda ruku, „jistěže Jitka bude mít také co nejdřív děťátko! A bude-li bydlit zas v Praze, dokonce někde v těchto končinách, budu moci trávit většinu svého volného času u ní. Stanu se tak trochu babičkou jejího robátka. Jitka byla přece mým vlastním dítětem, nuže, její děťátko bude mou vnučkou. A také Vlasta se zas dostane do Prahy, naprosto o tom nepochybuji, a pak budeme zas všechny pohromadě, jako jsme byly. Rozumíš? Chápeš? Můj osud není ani zdaleka tak šerý, jak sis myslil. Všechno se zas v dobré obrátí. Když se to tak vezme, bude to vlastně ještě mnohem lepší, než to kdysi bylo.“

Ano, Jiří chápal, Jiří věřil, protože chtěl věřit. Ovšem, muž, láska, vlastní rodina, to jí už bude asi navždy odepřeno, ale cožpak je něco takového dopřáno každé ženě? Zvláště dnes. A Milda má své postavení, je nezávislá. Sestry nablízku, jejich děti! Pro takovou Mildu, která měla vždycky jen docela nepatrné požadavky, je to vlastně znamenité! Toť se ví, měřeno s požadavky Jiřího, není to celkem nic, on však má právo dělat si nárok na lepší sousta, než která padají z cizích stolů. Ale pro Mildu je to docela dobré.

„A Mařeny se nemusíš bát, Jiříčku,“ těšila ho. „Třeba ti hrozila u hlavy, jak jsi říkal. Ona je dobrácká, to jen ze sebe dělá takovou saň. Ostatně si s ní sama pohovořím. Nedopustím, aby tě chodila obtěžovat se svými ztřeštěnostmi, které se jí, koneckonců, vůbec netýkají.“

„Nu, za to ti budu opravdu vděčný,“ zářil Jiří. „Víš, co bych se k tomu nepřiznal? Já mám teď z Mařeny pekelný strach. Když u mne byla, chovala se jako vtělený ďábel. Nic většího pro mne nemůžeš udělat, než když mě zbavíš jejích pohrůžek!“

Mluvil nyní velmi překotně. Znova a znova vysvětloval své pohnutky, ospravedlňoval se. Choval se nenuceně a kamarádsky. Také si už nedával tak pozor na řeč jako ze začátku, a tak ani nepostřehl, že jeho zrada již nevypadá tak nevinně, jak se ji zprvu snažil vylíčit. Milda seděla proti němu ztichla a přisvědčovala mu čím dál chaběji. Začínalo jí být úzko z toho mnohomluvného sobectví, jímž byla rdoušena. Tmělo se. A ze tmy jako by vystupovaly přízraky hoře, které ji zachvátí, až tento samolibý a krutý člověk odejde a zanechá ji navždy o samotě s jejím zpustošeným a spáleným srdcem. Dosud to bylo velmi zlé, ale nebude to ještě mnohem horší, až tu osamí a ticho jí bude vracet jen ozvěny tohoto bolestného zmítání?

/ 20 /

Konečně počala být netrpělivá. Měla dosti vnitřní, odříkavé síly, aby bez hnutí brvou vyslechla Jiřího chvástání o jeho novém životním programu, avšak ani nejandělštější city nesmějí být přepínány. Bála se, že se v ní začne probouzet hněv proti tomuto muži, překypujícímu sebeláskou, a s hněvem i pocit blízký pohrdání. Mírně ho pobídla, aby již jel domů, že čas příliš pokročil.

„Vyháníš mě,“ stýskal si pokrytecky.

„Nechceš přece,“ vymlouvala se, „abych šla ráno do kanceláře s bolestí hlavy? Nejsem zvyklá pozdě uléhat.“

Přes jeho protesty si oblékla nepromokavý plášť. Umínila si, že ho k tramvaji doprovodí s deštníkem.

„Podívej se, jak prší,“ domlouvala mu cestou, „byl bys hrozně promokl!“

Mohlo mu lichotit, že má o něho takovou péči, ale upřímně řečeno, již o tuto péči ani valně nestál. Epizodu s Mildou měl za sebou, ta trapná záležitost byla definitivně a šťastně skončena. Byl by se raději kochal svou nově nabytou svobodou. Přesto předstíral sestřence vděčnost. Domníval se, že ji odmění, bude-li ji chlapecky vychvalovat.

„Ty jsi tak nesmírně obětavá, Mildo,“ brebtal lehkomyslně, „jak ti ještě na mně může záležet?“

„To proto,“ pravila s jemnou výčitkou, „že té mám mnohem raději než ty mne.“

„Ale já tě přece mám pořád stejně rád,“ polekal se, nepříjemně dotčen. „Mám tě vroucně a upřímně rád, cožpak mi nevěříš?

„Ano, věřím ti,“ pravila vážně, „proč bych ti nevěřila, ale to je ovšem docela jiná láska než ta, s níž se uzavírají manželské svazky.“

Jak podivuhodně vystihuje mé myšlenky — myslil si Jiří. Váhavě přikývl. Déšť bubnoval do deštníku dotěrně a výhružně. Pouliční světla se obrážela v loužích. Bylo to tesklivé putování. Díval se, jak s usilovnou snahou o stejný krok vedle jeho bot pleskají do mokré dlažby Mildiny střevíčky.

V ulici před nimi prolétla tramvaj, prskajíc zelenými blesky na křižovatce. Zlostná, netečná tramvaj, chvátající za svým cílem! Chodců bylo pořídku. Kráčeli ulicí téměř sami. Ucítil lehký dotek ručky na svém zápěstí, svírajícím rukojeť deštníku. Ani této plaché lichotky již nepotřeboval, připadala mu zbytečná a dětinská. Proč by však nedopřál takové nevinné důvěrnosti zestárlé sestřence, když ho to celkem nic nestálo?

Došli na nástupiště a hleděli svorně směrem, odkud měla přijet Jiřího tramvaj. Každý svým způsobem toužili po tom, aby tu byla již co nejdříve.

„Tak ty bys mě vlastně,“ řekl náhle Jiří, aniž si byl dobře vědom toho, co říká, „ty bys mě teď vlastně už ani nechtěla za muže?“ Někdo ďábelský a posměvačný mu vnukl tento úskok, jímž se dala vina za rozchod obratně svrhnout na sestřenčina bedra. To však bylo i na Mildu příliš silné. Zadívala se na něho vroucně a zmučeně.

„Kdybys byl přišel dřív,“ pravila vyhýbavě, „před nějakými čtyřmi roky, než ses seznámil s Adélou, mohli jsme být spolu šťastní.“

To nebyla pro Jiřího dosti uspokojivá odpověď, ale nemohl přece dále dotírat.

„A vídat tě nesmím?“ zeptal se po chvíli, když tramvaj pořád ještě nepřijížděla a ticho mezi nimi počínalo být příliš výmluvné. Opět to byl ten černý v jeho nitru, který promluvil. Zeptal se vlastně jen proto, aby musila odpovědět, že to opravdu není možné. Byl by nesmírně zklamán, kdyby mu odpověděla kladně. Pro nejbližší dobu nemohl toužit po tom, aby se vídal s tou, jíž — ať se to již vezme jakkoliv — přece jen ublížil. Štěstí, které nastávalo, mělo být naprosto dokonalé.

Tentokrát se poslušně podrobila jeho lišáctví. „Až později, Jiříčku,“ řekla tiše, „až se zas všechno dostane do svých kolejí. Až tvá žena ke mně nebude mít nedůvěru.“

„Jak by mohla mít!“ vykřikl nadšeně. „Jak by mohla! Vždyť ti oba musíme být vděčni za všechno dobré, co spolu budeme prožívat! Ona právě tak jako já! Ty jsi vzácná duše! Ty jsi jediná opravdu nezištná osoba na celém širém světě! Ty jsi — svatá!“

Myslila se vzrůstající úzkostí, že jen proto je svatá, že projevila tolik nadlidské obětavosti, že ho zbavila tíže viny, že mu dopomohla dokončit špatnost tak zcela na vlastní vrub, aby byl ušetřen i výčitek svědomí, které by ho snad někdy později mohly pronásledovat, kdyby upustila od svých nároků méně nenápadně. Hleděla mlčky na špičky svých mokrých střevíčků. Tímto tesklivým pohledem k zemi jako by byla odhodlána vzíti na sebe ještě také jeho stud.

Konečně se přiblížila Jiřího tramvaj. Světla se většila a zářila skrz clonu deště, jako když přijíždí záchranná loď pro trosečníky na opuštěném ostrově.

Dlouho a nábožně jí líbal ruku. Líbal, ale pořád ještě se mu to nezdálo být dosti opravdovým rozloučením. Loučili se přece svým způsobem navždy! Odvážně se naklonil. Prudce uhnula, poněvadž se domnívala, že ji chce políbit na ústa. Ale ten jidášský polibek byl určen jen jejímu čelu.

Když se vůz rozjížděl, Jiří se obětavě vykláněl a mával svlečenou rukavičkou. Trať byla rovná a on viděl, jak pořád ještě stojí Milda na místě, na kterém ji zanechal, útlá postavička s ohrnutým límcem nepromokavého pláště. Jednou rukou držela deštník, druhou měla bezmocně zastrčenu v kapse. Jako by tam něco drahocenného svírala! Neměla tam však nic než ubohé teplo své prázdné dlaně.

Ta třetí

/ 1 /

V pátek ráno nešel Jiří do kanceláře. Usoudil, že nejmoudřejší bude jeti k Haimerovům již dopoledne. Adéla vypomáhá obyčejně matce při vaření, je tudíž téměř jisté, že ji zastihne doma. A k takové závažné návštěvě se odpolední nebo dokonce večerní hodiny vlastně ani dosti dobře nehodí.

Napsal do spořitelny omluvný list, že tento den nutně potřebuje k neodkladné rodinné záležitosti. Pečlivě se oholil a oblékl. Bylo mu tak veselo, tak radostně, že se ho zmocnilo pokušení zjednat si k jízdě za nevěstou taxík bez ohledu na výdaje. Avšak tento nevšední způsob vstupu by vypadal příliš okázale. Spokojil se tedy tramvají, ač byla příliš líná na touhu srdce, které by chtělo letět na perutích.

Vkročil do Podroužkovy cukrárny s vzezřením muže, který si je vědom důležitosti svého podniku a který ví, že poselství, které přináší, je poselstvím oblažujícím. Ani si nepovšiml, že holčička od pokladny na něho hledí udiveně. Ledabyle ji pozdravil a hnal se spěšně do síně a po schodech nahoru.

U samých dveří do Adélina pokoje se střetl s paní Haimerovou. Nezbylo tedy než účel své návštěvy vysvětlit nejdříve jí. Dvorně jí políbil ruku a zeptal se na zdraví. Nešetřil shovívavými poklonami.

Tentokrát ho již trochu znepokojilo, že ho paní vítala s jistými rozpaky a do pokoje ho zvala jen velmi váhavě. Nu ovšem, vždyť není divu — vysvětloval si její nejistotu — nebyl jsem tu již hodně dlouho, jistěže to v rodině vzbudilo podezření. Matky bývají nedůvěřivé, zvlášť mají-li nějaké pochybnosti o poměru svých dcer k vrtkavým nápadníkům. Však se dozvíš co nejdřív všechno, co toužíš vědět — holedbal se v duchu — budeš mile překvapena, a pak mě budeš ještě odprošovat svými medovými úsměvy.

„Přišel jsem vlastně za slečnou Adélou,“ přiznával se bezstarostně. „Není mi však nevhod, že potkávám vás první, milostpaní. Mám něco vážného na srdci. Vás se to týká přinejmenším právě tak jako Adély.“

„Proboha,“ podivila se paní, žasnouc čím dál víc, „to je pak ovšem veliká, veliká škoda, že Adéla není doma.“

Není doma? Jiří ustrnul. To bylo již jako s učarováním. „Připadá mi to zvláštní,“ usmíval se nejapně, poněkud zaražen, ne však poučen, „připadá mi zvláštní, že od jejího návratu z Tater není ji vůbec možno zastihnout doma. Kolikrát jsem jí už marně telefonoval! Je to snad tím, že čtrnáctidenním pobytem v horách se jí stala Praha vzácnou? Chce se snad honem všem svým známým pochlubit tím, jak je snědá a jak jí to sluší?“

„Bude to tak nějak, ano, ano,“ přisvědčovala paní zamyšleně. Vypadalo to však, jako by něco skrývala. Neustále byla v pohybu, netrpělivě se rozhlížela, ruce jí hrály, jako by si s nimi nevěděla rady. Pak si vzpomněla, že by bylo záhodno zavolat si na pomoc otce Haimera.

„Tati! Tati!“ volala rozechvěle do sousedního pokoje, „pojď sem na chvíli! Přišel k nám pan Mánek!“ Jiří si věru nepředstavoval, že jeho oblažující zvěst bude přijímána s takovým zděšením.

Cukrář vstoupil, oblékaje si cestou kabát. Nikdy se ještě nestalo, aby se k Jiřímu choval tak obřadně. Sedávali často při rodinných večeřích a otec Haimer se nikdy nesnažil přizpůsobit se společenským škrobenostem. „Vítám vás,“ usmíval se stejně nejistě jako prve paní, „to jste hodný, že jste zas jednou přišel! A vidíte, Adéla není doma!“

Co to pořád mají — divil se Jiří. Jako by mě odtud chtěli dostat! Již ho to počalo dopalovat, to neustálé připomínání, že Adéla není doma.

„Já jsem přišel,“ rozhodl se náhle odvážně, „abych konečně vysvětlil svůj poměr k Adéle, který se snad v poslední době mohl zdát poněkud — neurčitý. Ovšem, můžete mi namítnout, že jsem s takovou měl přijít už dávno, jsou však případy, kdy podobné vyjádření je skoro zbytečné. Nerad bych vystupoval příliš slavnostně. Přijímali jste mě v rodině po řadu let s vzácnou nenuceností a měli jste ke mně důvěru. Časem jste se o mně dověděli všechno, co bylo vaším právem vědět. Nemyslím, že bych měl ještě něco zvlášť zdůrazňovat. Mé schůzky s Adélou nabyly takového rázu...“

„Rozumím-li vám dobře,“ přerušil ho ostýchavě cukrář, „přišel jste, ano, vy jste asi přišel, abyste se nás zeptal, jestli vám chceme dát Adélu za ženu. Avšak,“ drbal se rozpačitě za uchem, „avšak...“ Tu si povšiml, že Jiří pořád ještě stojí. „Sedněte si, prosím vás, sedněte si — jako doma!“ A když Jiří poslechl, vyhrkl na něj s přísností, která jediná dovedla zakrýt jeho zmatek: „Já jsem totiž překvapen. Pokud my víme od Adély, tak jste se spolu již zase rozešli. Aspoň se nějak podobně vyjádřila, že s vámi nadále nehodlá, ano, že s vámi už nebude chodit.“

Nyní to bylo venku. Haimer si s ulehčením oddechl. Paní hleděla stranou a ťukala rozpačitě prsty o hranu stolu, jako by chtěla mít již tuto návštěvu, tak vrcholně nepříjemnou, z krku.

Jiří byl bledý jako stěna. Snad ani tenkrát, když po krčském lesíku hledal nezvěstného kandidáta sebevraždy Jirku, necítil tak zřetelně, jak mu na čele vyvstává studený pot. Rodinné rozčilení bylo ovšem dostatečně vysvětleno. Co to jen, proboha, ta nešťastná dívka učinila! Co ji to jen napadlo! Vždyť řekla něco, čemu sama jistě nevěří! Nu, to jsem v pěkné bryndě — myslil si. Kdyby tu aspoň byla přítomna, všechno by se vysvětlilo. Jaká smůla, že jsme se spolu nemohli dříve telefonem dohodnout!

„Ale to je, prosím, nějaké nedorozumění,“ koktal, hloupě se šklebě. „Ujišťuji vás, že jde o pouhý omyl. Měli jsme sice s Adélou jakési malé nesrovnalosti, to však již minulo, je to pryč! Trochu jsme se pohádali. Jistěže chápete. Nebylo to ani dost málo vážné!“

Otec Haimer se díval bezradně na manželku. Byl nezvykle červený a smutně pokašlával. Jsa dobrák od kosti, těžko snášel podobné výstupy. Zato matka Haimerová! Jako by do ní vjel blesk energie! Již nebyla rozpačitá, její tvář hořela vztekem. Nenadále pokročila ke dveřím a rozluštila situaci zcela zvláštním, neočekávaným způsobem:

„Adélo,“ vykřikla do síně, „pojď sem přece k čertu a neschovávej se! Teď je na tobě, abys nám to vysvětlila!“ Cožpak Adéla není mimo dům? Oh, nyní se Jiří styděl za klam, jehož byl svědkem. Pochopil, že i včera před ním dceru jen zapírali. Zmatením si nevěděl rady. Povstal, a jeho obličej byl pitvorně rozesmátý, oči pod brýlemi vytřeštěné. A v téže chvíli, usměvavá, sebejistá, krásná — och, jak krásná! — vplula Adéla do pokoje v lehkých domácích šatech, s velikýma očima, plnýma zázračného záření, Adéla, milenka z předvčerejší noci, sladká, milovaná!

„Víš, co jsi provedla?“ pravila paní Haimerová řízně, „přivedla jsi nás do nepříjemnosti. Teď si to s panem Mánkem vyřiď sama. Nám jsi řekla, že je mezi vámi po známosti, a pan Mánek nás právě přišel požádat o tvou ruku.“

„Tááák?“ řekla táhle Adéla. Ani dost málo se nepolekala. Utkvěla na Jiřím jasným pohledem a opět se zeptala: „Tááák?“ V jejím obličeji se zračila ironie.

„Ado,“ pravil Mánek těžce, jako by měl na prsou závaží, „tvá paní matka má pravdu. Přišel jsem, abych si o tebe řekl. Nenapadlo mě, žes mohla tak vážně pojímat naši nepatrnou roztržku. Vždyť to bylo jen hloupé, dětinské hašteření!“

„Nemyslím, Jiří, že to bylo jen hašteření,“ pravila Adéla pořád stejně usměvavě. „Vždyť ty přece docela dobře víš, jakou jsme spolu onehda v noci uzavřeli smlouvu. Tys na tu smlouvu přistoupil. Nepřistoupil jsi snad na ni, Jiří?“ Hleděla mu uhrančivě do očí.

Kroutil se žárem jejího spalujícího pohledu, bledl znova a znova. Cožpak mohl tomu bláhovému děvčeti vykládat před rodiči své důvody a vyvracet jí její domněnky? Jak by mohl! „Ty přece víš,“ pravil pokorně, „ty přece víš, Ado, že tě miluji již dávno, a myslil-li jsem někdy pod jistým vlivem, že to není pravda, pak jsem se strašlivě mýlil. Ado, prosím tě, abys mi odpustila, že jsem ještě nedávno byl plný zmatků, a abys ke mně byla zas taková jako dřív. Upřímně a hluboce tě o to prosím!“

„Snad by bylo nejlépe,“ navrhl cukrář šalamounsky, „abyste se dohodli vy dva sami mezi sebou. Nemám pravdu?“ ohlížel se po ženě. „My staří do té věci nemůžeme a nebudeme zasahovat.“

Paní horlivě přikyvovala.

A tak se octl Jiří s Adélou o samotě v jejím pokojíku, v tak známém a milém pokojíku, seděl tam prkenně jako nezvaný host, jako odmítnutý nápadník, a srdce mu v hrdle bušilo samou úzkostí. Nikdy by si byl nepomyslil, že jeho sebevědomý vstup k Haimerovům takhle skončí a že bude musit své nároky na Adélu tak těžce obhajovat. Nikdy by byl nevěřil, že ta čertovská Adéla se svou neslýchanou důsledností ho přivede tak do úzkých!

/ 2 /

„Ty mě chceš ovšem vytrestat,“ šeptal vášnivě Jiří. „Já vím, Ado, že si toho svrchovaně zasloužím. Z plna srdce ti dávám za pravdu, že máš své příčiny, abys ke mně byla tvrdá, prosím tě však, nech už toho hněvání, těch gest, která nejsou ničím jiným než pouhými hrdými gesty. Vždyť jsi to musila číst na mém čele už tehdy v noci, že jsem se změnil! Není ani možné, že bys to byla nepostřehla!“

„Všimla jsem si toho,“ pravila Adéla, opírající se zády o toaletní stolek. Poklepávala roztržitě střevíčkem o střevíček. „Proto jsem také o tom řekla rodičům a požádala je, aby mě zapřeli, až přijdeš, nebo až mne budeš telefonicky volat. Já totiž věděla, že to uděláš. Není to sice ode mne docela správné jednání, že jsem se před tebou chtěla skrýt, ale řekni sám, jak jsem to měla provést, nepřála-li jsem si, abys mě zbytečně obtěžoval?“

„Zas už taková příkrá slova,“ stýskal si Jiří. „Ado, co tě znám, ještě nikdy jsi takhle nezneužila svého výhodnějšího postavení proti mně jako dnes! Nikdy jsi mě ještě takhle nepokořila. Mám ti opravdu přísahat znova a znova jako nějaký chlapec, že tě miluji?“

„Tak vida, teď už zase miluješ mne,“ řekla s posměchem. „Jak tomu je dávno, co jsi miloval jen Mildu?“

Mávl bezmocně rukou. Hrdlo měl vyschlé a celé jeho tělo, zhroucené v židli, prozrazovalo nesmírnou únavu. „Zpíváš pořád stejnou písničku, Ado! Já docela chápu, že ti změny v mých citech připadají podezřelé. A přece je všechno tak prosté a pochopitelné! Rád bych ti to vyložil, jen kdybych neměl teď tak tupou hlavu. Někdy jindy, až nebudu tak rozrušen, docela ochotně odpovím na všechny tvé otázky. Nic ti nezatajím! Dnes však, prosím tě, nedrásej už mé srdce, buď ke mně milosrdná! Vidíš přece, že upřímně trpím!“

„V tom jsi celý ty, Jiří, opět získat čas! Jenže já na tobě nežádám žádné vysvětlování a žádné zpovědi. Teď už je marné znova se vytáčet a vymlouvat. Musíš být rozumný. Nejen ty, také já jsem musila vytrpět svou bolest. Jiří, opakuji ti vážně: mezi námi je všechno skončeno. Hrozně se mýlíš, domníváš-li se, že ti jen chci oplácet tehdejší tvou odmítavost. Vůbec mě netěší, že tě tu vidím před sebou tak bezmocného a ubohého. Nejlépe uděláš, když se vzmužíš a budeš se chovat důstojněji. Slyšíš přece? Nezastírej si oči před skutečností, která se nedá změnit. Já prostě trvám na tom, na čem jsme se usnesli.“

„Tak ty mě už nemáš ráda?“ vykřikl zoufale. „Čím to je, že mě už nemáš ráda?“ Bylo mu, jako by se pod ním podlaha bortila, jako by se propadal do samého jícnu pekla.

„Když se tedy ptáš,“ řekla pomalu, „pak ti musím říci, že tě opravdu již nemám ráda. Ale tady vlastně nejde ani o lásku. Tady jde o důvěru. Ztratila jsem v tebe všechnu důvěru“

„Jak to můžeš říci!“ lkal Jiří. „Po tom všem, co se mezi námi stalo!“

Zarděla se dotemna. Na jejím čele, dosud hladkém, naskočila zlobná vráska. „Mohla jsem si myslit, že to řekneš. Ale aspoň toho jsi mě mohl ušetřit. Cožpak nechápeš, že tím se necítím nijak vázána? Co jsem ti poskytla, poskytla jsem ti z vlastní vůle. A také trochu proto, Jiří, abychom spolu byli vyrovnáni.“

„Co to povídáš?“ žasl. „Mluvíš se mnou jako s lichvářem, který by tě někdy mohl přijít upomínat o úroky! Dala jsi mi něco, nač jsem neměl ani nejmenší nárok, a nyní mi vítězoslavně říkáš, že máš přeplaceno. A co můj dluh, Ado? Co můj nekonečný dluh?“

„Ptáš-li se jen na to,“ řekla ledově, „pak buď klidný. Nejsi mi naprosto nic dlužen.“

Vyskočil. Stál před ní rozlícený, s očima vytřeštěnýma.

Snad mu připadlo, že to není Adéla, která tu mluví, ale nějaká jiná žena, tvrdá a neúprosná, s jazykem ostrým jako meč. Vyložila si špatně jeho pohyb. Domnívala se, že ji chce ztrestat za její opovážlivost a couvla ke dveřím tiše jako had.

Zůstal stát na místě zaražen.

„Netušil jsem,“ drtil usilovně slova mezi zuby a jeho sanice se chvěly, „netušil jsem, že tvůj veliký dar, tvá nenadálá a překvapující láska měla být jen jakýmsi druhem pomsty. Nevěděl jsem opravdu, Adélo, že budu takhle zaskočen!“

Pohlédla mu zpříma do očí. „Ne, Jiří,“ zašeptala, „to není pravda. Nesmíš mne podezírat z takové krutosti. Právě tak, jak jsem ti to tehdy řekla, tak to také bylo. Já jsem ti, Jiří, uvěřila, že tvá příchylnost k sestřenici je hluboká a opravdová, a byla jsem smutná, že mi unikáš. A sebe jsem ti nabídla z lásky a na rozloučenou. Teprve když bylo po tom, když jsem viděla, jak se na mne žíznivě díváš a jaká ošklivá žádost se ti zrcadlí v očích, pochopila jsem, a bylo mi nesmírně hanba. Vypadal jsi jako hladový pes, který zhltl sousto, aniž je ochutnal, a touží po dalším. Přála jsem si dát štěstí a vzít štěstí. Zatím jsem byla jen popleněna zběsilým opilcem. V oné chvíli jsem také poznala, že jsi už zas obrátil a že jsi připraven k nové zradě. A to mi otevřelo oči.“

„Otevřely se ti oči, že jsem tvor slabý a nestálý,“ slabikoval sklesle, „který je schopen všech podlostí, na kterého nelze spolehnout, naprosto nehodný jakékoli příchylnosti. Ach bože, Ado, vždyť mi nesmírně křivdíš! Och, kéž bys byla dovolila, abych ti to vše vysvětlil až někdy později! Těžce teď srovnávám v hlavě myšlenky. Ovšem, byla to jen sebeláska, která mě hnala k Mildě. Uchvacovala mě u ní taková jistota, tiché bezpečí — snad jsem měl o sebe strach! Já vím, ty mi neuvěříš. V těch dobách, když jsem se vrátil z pohřbu tetky Viktorky, byla jsi jaksi zvláštní. Podivná! Tvůj případ s Jirkou, spiknutí s těmi chlapci, útěk do Tater, uznej přece, že jsem také mohl částečně pozbýt důvěry! Vždyť já přece vím, že jsem se mýlil. Ve všem jsem se mýlil. Že jsem byl opilý tenkrát v noci? Och, pil jsem, jen abych měl odvahu. Špinavý chtíč? To je lež! Sama jsi říkala: tělo! Prostě jsi mě přesvědčila názorně, že jen ty jsi pro mne žádoucí, jen ty jediná, že manželství není spolek dvou churavců — a tak jsem se k tobě vrátil.“

„Ty ses vrátil,“ řekla s jistou dávkou výsměchu, „a já jsem ti zatím zmizela. To se stává, Jiří. To se stalo již mnoha lidem na světě. Láska je divný cit, hned tu je, a hned tu zas není. Nepodléhá žádné spekulaci. Mne nemůžeš vinit. Řekněme tedy, že jsi nekolísal jako větrná korouhvička, že jsi jen neopatrně zacházel s láskou. Ty jsi spekuloval a prospekuloval. Musíš se s tím už nějak smířit. Nic jiného ti nezbývá.“

To již přesahovalo všechny meze. Poslední naděje, že se ještě zachrání, Jiřímu unikala. Nejhorší bylo, že přišel tak důvěřivě. Pád byl příliš náhlý. Ztratil poslední schopnost sebekontroly. Nebojoval již, jenom se zmítal. Jako červ pod neúprosnou patou. Začal Adéle zmateně vykládat, jak včera skoncoval s Mildou. Náhle objevil, jak ohavně s ní jednal, jak byl surový a samolibý, jak vydrancoval to ubohé srdce. Vyčítal Adéle, že se tak stalo jen kvůli ní.

„Kdybys věděla,“ horlil, „jak byla šlechetná! Jak mě vyslechla bez jediné námitky! Když jsem jí řekl, že miluji jen tebe, neplakala, Ado, ještě mi dodávala odvahy, opravdu, přesvědčovala mě, že jsem zcela v právu a že je to pro mne nejlepší řešení! A já jsem její oběť přijal docela samozřejmě, tak nelidsky vesele, jen pro tebe, Ado, jen z lásky k tobě!“

„Chudinka,“ pravila Adéla upřímně, „začínám si vážit té tvé staré Mildy. Začínám ji v duchu odprošovat, že jsem jí kdy křivdila!“

„Adélo,“ brebtal, „ona je nekonečně dobrá, ovšem, viděl jsem na ní, že strašně zesmutněla, to se přece nedá zakrýt, ale přemohla se, a víš, Ado, proč se přemohla? Protože pochopila, jak tě miluji. Ona, která se tím vzdávala všeho, nač si ještě v životě mohla dělat naděje, byla tak nezištná, že ustoupila — abys ty mohla být mou ženou. A ty její oběť takhle odhazuješ jako nepotřebnou a mamou? To přece nemůžeš, Adélo! Vždyť ty přece víš, že já se už k Mildě nemohu po tom všem vrátit!“

Jak hovořil, zachmuřovalo se její čelo více a více. Na jejích rtech se zřetelně počalo jevit opovržení. „Jako vždycky,“ pravila hořce, „mluvíš, jako by šlo jen o tebe. Ona se tě vzdala pro tvou velikou lásku. A pro tuto tvou lásku mám zas teď já spáchat jinou oběť a vzít si tě, třebaže se mi ošklivíš? Cožpak nechápeš, že jsi mi odporný? Co mi je po tom, že ty hoříš, když já jsem ochladla?“

Jiřího tvář už nebyla bledá, nýbrž purpurová. Krev mu stoupla do hlavy. Čeho se Adéla prve předčasně ulekla, nyní se dostavilo. Nemohl prostě snést takovou porážku. Neovládl už vzteklou touhu míti ji znova, alespoň ještě jednou, získat ji třeba proti její vůli, násilím. Rozehnal se po ní. Než mohla uhnout, svíral ji v náručí a hledal svými ústy její rty.

„Pusť mě!“ nařizovala mu. Pěstmi se vzpírala o jeho prsa. „Je to skandál, co si dovoluješ. Máš to marné, nedostaneš mne. Nepustíš-li v tu chvíli, budu křičet o pomoc. Otec i matka tu budou v okamžení. Půjdeš odtud opravdu jako vyhozený, sprostý chlap. Ani trochu se nestydíš? Byla jsem trpělivá, teď mě již trpělivost přešla.“

Pustil ji tak náhle, jako ji prve uchvátil. Kolísal na nepevných nohou. Pokoušely se o něho mdloby.

„A teď se odtud kliď,“ pravila tvrdě. „Jdi rychle, aby to nedopadlo ještě hůř. Myslila jsem, že jsi jen slabý. Ty jsi však hnusný. Škoda, žes k nám dnes vůbec chodil. Mohli jsme se aspoň rozejít v dobrém, jak jsem chtěla. Zkazil jsi i naše rozloučení. Takhle ti zůstane až do smrti ta nejošklivější vzpomínka... A mně také,“ dodala temně a neochvějně, ač viděla, jak se jeho tvář zvolna křečovitě krabí a jak se jeho oči zalévají slzami.

/ 3 /

Seběhl po schodech jako spráskaný pes.

Prošel krámem prostovlasý vedle užaslé prodavačky. Ruce měl v kapsách, pomačkaný klobouk v podpaží, hlavu sklopenou. Měl dojem, jako by se kremrole, košíčky se šlehanou smetanou, dorty, všechny ty sladké výtvory cukrářského umění, rozložené po pultech, kupily až do oblak v nesmírné, pyšné pyramidě. Byl to symbol lidského blahobytu. Div že nahmátl kliku! Na dveřích byla nalepena reklama pro mlsouty a protivně se na něho zubila. Zvoneček zaječel — naposledy. Jedovatý zvoneček! Zřejmě nad ním triumfoval. Táhni mezi své, vetřelce z haléřového světa!

Klopýtal příkrou ulicí dolů k Malostranskému náměstí. Pošmourný jarní den mu svištěl nad hlavou větrem jako pomyslným bičem. Drobný déšť ho šlehal. Běžel, běžel, jako Kain, který právě zabil Ábela. Dnes? Dnes i včera. Dnes lásku, včera lásku. V patách mu šel přízrak jeho zrad.

Adéla, Adéla — vyzváněly hrany v jeho srdci. Adéla!

K stanici elektrické dráhy se právě blížila tramvaj. Nevstoupil do ní. Jak by mohl klidně posedět? Musil jít, musil prchat. V bráně Mostecké věže jím zalomcoval průvan. Nasadil si klobouk a ohrnul límec. Stromořadí soch se tratilo v mlze. Tolik kamenných tváří tu hledí vzhůru, k domnělé říši naděje! Útěcha pro Mildu, nebe pro Mildu! Milda — jeho druhý ztracený ráj. Voda pod mostem stříkala zpěněnými vlnami. Dole se něco rozbíjelo o paty pilířů. Jeho láska. Jeho život. Všechno se rozbíjelo. Všechno bylo rozbité.

Několik chodců se za ním ohlédlo. Věděl: dívají se, protože v něm poznávají zoufalce.

Vyhozen, odmrštěn. To snědé a bílé tělo — nikdy již! Nikdy již! Horko mu stoupalo do tváří a po zádech mu běžel mráz. Bolest a stud. V srdci nesmazatelný obraz nedávné vášnivé noci, obraz blaha, které se nikdy nevrátí. Jak to, můj ty bože, bude snášet?

Nemohl si dělat žádné iluze. Doufat, že se snad někdy později nad ním Adéla ustrne, bylo bezúčelné. Znal ji, věděl: to nebyla žádná pohrůžka, žádný hrozný šprým, za tím hladkým čelem vězelo pevné a nesmlouvavé rozhodnutí. Představil si ji jako milenku jiného muže. Jako sladkou milenku jiného muže! Bylo to tak kruté a dráždivě, že by si byl uhryzal prsty, aby přehlušil vnitřní trýzeň.

Na Starém Městě šel kolem výkladů a nabízejících se krámů. Avšak jemné prádlo a střevíčky a šaty, navěšené na manekýnech, mu připomínaly Adélu. Jak by byl nyní ochotně a rád s ní chodil po Praze a shovívavě se usmíval její marnivosti! To bylo také nenávratně pryč. Nepovolí mu již ani jedinou procházku. Již nikdy s ní nebude družně pochodovat po horách, nikdy po jejím boku nepoplave přes Vltavu, nikdy se s ní nebude prohánět na lyžích, hrát s ní tenis, tančit při jazzové hudbě. Někdo jiný to bude dělat za něj, někdo čistší a mladší a veselejší a odvážnější, nezatížený žádnou váhavostí a žádnou zbabělostí.

Prohrál Adélu svou pedantskou vypočítavostí. Nemá již a nebude míti Mildu. Nemůže k ní jít a žebrat o slova útěchy. Ne, to opravdu nesmí. I útěcha mu je navždy odepřena.

Jako by mu Adéla nastavila zrcadlo jeho vlastních špatností!

Slyšel vlastní slova, jimiž mluvil k Mildě. Nyní se pod nimi svíjel. Teď teprve doopravdy chápal, jak byl včera bídný. Scény ze sestřenčina pokojíku před ním pluly v strašlivé jasnosti. Opět se samolibě usmíval na tu tichou tvářičku, ustrnulou žalem, opět se holedbal a byl sprostě důvěrný a lačně přijímal nezištné dary její obětavosti.

Nemilosrdné zrcadlo nebylo k zapuzení. Znova a znova před sebou viděl ten ďábelský film. On sedí — ona sedí. Její přimhouřené, šedé, umučené oči, úsměv vytrvale sladký, čelo neskonale čisté. Ručka, která laská, když slova nedovedou dosti povzbudit. Opravdu se to včera stalo? Opravdu se choval tak podle? Opravdu shraboval ty poslední mince chuděrky hamižnýma rukama bohatce, který nacpává své propastné kapsy?

Viděl před sebou Mildu na nástupišti tramvaje v zlomyslném, předjarním lijáku, se skleslými rameny, útlou, provlhlou. Byla dokonale obraná, dokonale osiřelá. To nebyl on sám, ale jakýsi zlomyslný chlapík, který jí na rozloučenou mával prázdnou rukavičkou bez masa a kostí. Bezedný hnus ho počal zaplavovat. Věru, již nemohl klesnout níže. Na celém širém světě nebylo tvora, který by mohl ještě níže klesnout!

A nyní si ke všemu ještě vzpomněl na verše, které mu Milda přednášela na vyšehradských hradbách:

„...a koho chopíš za ruku svou malou,

bílou dlaní...“

Chvástal se, že básníkovo požehnání se vztahuje na něj. Cožpak on, špinavý, kluzký červ, by byl také schopen věrnosti?

„...a do nocí a do chmur, do únavy,

aby ti uhlík jeho srdce svítil žhavý. “

Ano, to bude, bude hořet jako uhlík, ale jakým žárem, jak palčivým žárem! Nikdo mu nikdy neposkytne úlevu!

Z přítmí vystoupila ještě jedna bytost: Mařena. Svědomí.

Nyní již, možná, ta nekompromisní žena všechno ví. Žádné ohledy ji nepohnou k tomu, aby mlčela. Při první příležitosti, která se jí naskytne, dá průchod svému spravedlivému rozhořčení. Všichni ti dobří lidé z příbuzenstva, na nichž mu tak záleží, budou brzy podrobně zpraveni o jeho úžasné ničemnosti. U Horníků, u Honců, u Zíbrtů si budou vyprávět o tom, jak Jiří Mánek nabídl Mildě manželství, a jak zas svůj závazek zrušil. Nenajde se mezi nimi ani jediný člověk, který by se postavil na jeho stranu. Ta tam je důvěra, kterou v něho měli. Navždy ta tam je úloha čestného, poctivého muže, kterou mezi nimi hrál!

Zvolna se blížil k Nuslím jako opilec, který vyvraždil svou rodinu a nyní hledá, kde by se udal. Jako vrah, který nenalézá pokoje. Déšť ho skrápěl, bil ho slaboučkýma, rozhořčenýma rukama. Byl by býval spokojen, kdyby z oblohy na něho byly padaly hořící smolné věnce. Nenáviděl toho cizího člověka, který se tu krčil v jeho svrchníku a měl na nose jeho vlastní ukradené brýle. Nenáviděl toho tlustokožce, oděného vyšívanou zhýčkaností, vyplněného surovým srdcem a mávajícího do taktu rukama potřísněnýma krví.

Konečně bylo všechno naprosto neodvolatelné. Již se nic nezmění, již se nic nedá odložit. Ne, nebyl to sen, z kterého se ráno probudí. Spotřeboval do dna lásku dvou žen a hle, nakonec již nikde není lásky! Obě dvě byly svrchovaně šlechetné. Obě ho nezištně zprostily slibu, když o to žebral. Jedna mu dala na cestu dar své krásy, aby mu chvíli rozloučení učinila nezapomenutelnou. Druhá na něho vyplýtvala všechnu svou dobrotu a něžnost. On učinil, co nejhoršího může člověk učinit: bral plnými hrstmi a nyní se zalyká svým nepotřebným bohatstvím!

Adéla! Uviděl ji před sebou, snad poprvé, co ji znal, s očima orosenýma slzami. Ty slzy! Tenkrát je zapomněl slíbati. Panenství bylo její pýchou — nabídla mu je, aby ho obšťastnila. Ne, ta dívka se již nikdy nebude tak hrdě, svobodně a lehkomyslně smát, teď, když ho dokonale poznala. Vzpomínka na něj, nezahladitelná, odporná, zůstala ležet na jejím životě jako mrak, jako věčná hanba.

A Milda? Znal ji ve dvou podobách, jako dítě, které si s ním kdysi důvěřivě hrávalo, a jako ženu, blížící se odkvětání. Potřebovala celých čtyřicet let k tomu, aby ho prohlédla. Nyní ho již také zná, a jeho obraz zůstane navždy vryt do zřítelnic jejích uděšených očí!

Potácel se domovní síní jako těžce nemocný člověk. Ozvěny se mu posmívaly, jeho vlastní stín před ním polekaně utíkal. Krok za krokem stoupal shrbeně, úporně nahoru, zábradlí v jeho ruce bylo kluzké jako had a studené. Horečka ho pálila v očích, důlky však byly prázdné. Na jejich dnech páchly sirnaté louže.

/ 4 /

Prázdný byt mu připomněl matku.

Ne, to nebyl Teodor, který mu ji odvedl, ale dobrý anděl, vtělený do Teodorovy pomíjejícné schránky. Je to docela správné, že ta poctivá, čestná, osmdesátiletá stařena je z dosahu jeho nečistých drápů. Zdá se, že šerednost jeho činů byla předvídána.

Jiří byl udiven nenápadným a prozíravým chodem událostí. Uvědomil si jejich záhadnou a přísnou logičnost — a jala ho hrůza. Když neodvolatelně prohrál Adélinu lásku a ztratil Mildu, v této nejtěžší chvíli jeho života bylo mu odepřeno, aby se mohl utéci k své dlouholeté společnici, která ho vychovala, která ho hýčkala a rozmazlovala, která se o něho starala.

Bylo by v tom přece jen něco konejšivého, kdyby mohl nyní položit hlavu do jejího klína, jako to činíval za chlapeckých let, a nechat na temeni spočívat její povadlou, těžkou ruku! Ovšem, mlčet, mlčet a nic neříkat! A klímat a klímat a nemyslit na nic, snažit se na všechno zapomenout.

Mohl ovšem — nikdo mu v tom nebránil — jet za ní do Krče. Jenomže to nešlo. Předně by to znamenalo porušit ten podivuhodný, logický pás dějů, zasáhnout rušivě do moudrého a prozřetelného řízení svého osudu, a pak — matka by byla zbytečně zvědavá, nespokojila by se lecjakým vysvětlením. Za nic na světě by se jí nechtěl přiznat. S nikým na světě by nemohl o své hanbě mluvit. A přijít se svou ničemností mezi ty ctnostné! Nikdy. Do toho sídla rozumu a střízlivosti! Krčit se pod tíhou podezíravých pohledů, lhát úsměvy, lhát slovy! Raději — ale co vlastně raději? Východiska tu nebylo. Vlastně to nestálo ani za přemýšlení. Nemohl a nesměl jet za matkou. Nesměl již nikde ukradnout ani jedinou laskavost, ani jedinou útěchu. Však se jich nakradl už dost!

Stál tupě v svém pokoji, jako by jej nepoznával. Pach zatuchlého cigaretového kouře v něm vzbuzoval představu, že vlezl do cizího zvířecího doupěte.

V té chvíli mu celý jeho dosavadní život připadl tak malicherný a ubohý, že se mu nad ním chtělo zvracet. Knihovna, housle, nevkusný přepych! Jak komická, jak chudokrevná sebeláska ze všeho zírala! Nyní to věděl určitě: všechno, na čem si dosud tak zakládal, byl pouhý humbuk. Před sebou samým hrál pustou komedii. Jeho vrzání na housle bylo vždycky strašlivě diletantské. Nikdy se nesnažil dosáhnout něčeho vyššího, postačilo mu, co uměl. Věřil, že je to dosti znamenité, aby tím mohl oslňovat důvěřivé lidi a hlupáky větší, než byl sám. Jeho příchylnost k hudbě byla povrchní, dobrá jen k tomu, aby se jí mohl ohánět, aby se mohl chvástat svými ušlechtilými zálibami. Ve skutečnosti vždycky jen se sebezapřením se dočkal konce složitých koncertů. Kolikrát u vytržení chválil to, čemu vůbec nerozuměl!

Jeho obdiv pro literaturu! Hltal knihy jen proto, aby o sobě mohl říci, že je přečetl. Bylo to totéž jako s hudbou, byl okouzlen, že se nalézal lepším, než jsou jiní. Nadouval se nad kolegy v kanceláři, kteří byli ještě prázdnější než on, nad Teodorem, nad všemi lidmi, které znal. Byl snad mezi těmi, s kterými se kdy setkal, také někdo, koho nepodceňoval? Všichni byli nejvýš prostřední, kdežto on byl nadprostřední. Jaká ubohost! Jaká bída! Byl právě takový jako tam ta odporná opice, dělající myslitelské grimasy nad lidskou lebkou.

Co se napoškleboval Teodorovi pro jeho politickou víru! On sám byl dalek podobných naivních fantazií. Co mu bylo po tom, že jsou lidé chudí nebo dokonce hladoví, nespokojení nebo nešťastní? Jen když on má své knihy, své housličky, pohodlí a blahobyt. Byl hrdý na svůj postoj neúčastného pozorovatele a blahovolného kritika lidské společnosti. Teď bylo po slávě a po blahovolnosti. Pochopil, že nebyl vlastně nikým jiným než tuctovým rozmazleným, nezakotveným měšťákem. Najednou mu scházelo, že se nikdy nesnažil dát svému životu nějaký hlubší smysl. Jakmile ztratil svou krásnou víru v sebe, jeho ruce zoufale tápaly v prázdnu, marně se vztahujíce po nějaké opoře. K čemu se také nyní mohl obrátit, aby mu to pomohlo nést muka žalostné prohry? Snad ne k objemné sbírce poštovních známek? K tomu nejsměšnějšímu, nejubožejšímu, co kdy podnikl? Ta sbírka známek! V té byl aspoň celý, v té fixloval nejméně. Nikdy mu nic tak nevyhovovalo jako dřepět nad ní, listovat v ní, nalepovat, oceňovat a radovat se z barevných papírků jako pouhý idiot!

Povrchnost, ta byla jeho hlavním hříchem. A falešné sebevědomí. Teodor měl pravdu, když ho přísně soudíval. K ničemu na světě doopravdy nepřilnul. Jeho rozum byl zatemnělý sobectvím. Konečně prohlédl, bylo to však strašlivé prohlédnutí! S odporem si připomínal všechny své drobné zlozvyky, všechny své každodenní zvyklosti, z nichž čišela sebeláska. Vždyť do poslední doby trpěl, aby mu matka čistila obuv! Nikdy ho nenapadlo, že by mohl také přiložit ruku k dílu při jakékoli její práci! Výčitky svědomí konejšil tím, že přece matce platí posluhovačku.

Jen ta jeho nesmírná mlsnost, kterou stavěl do popředí, a jíž ještě získával matčino modlářské srdce! Viděl se, jak vybíravě šťárá v předložené mu míse, zatímco ho matka obskakuje, jak poživačně a spokojeně tráví jídlo na pohovce, zatímco ona umývá nádobí. Bylo to od něho jen čiré sobectví, že přiměl matku, aby o něj pečovala v době, kdy již sama potřebovala, aby někdo pečoval o ni. Nemohl vlastně ani říci na čisté svědomí, že ji miluje. Ne, nemiloval ji nikdy, jako nemiloval Mildu, jako nemiloval Adélu. Sobci nemilují nikoho kromě sebe. Sám se matkou dával zbožňovat a své strohosti a nevrlosti říkal ještě shovívavost!

Otevřel pouzdro s houslemi, ne aby se utěšil, ale aby se trápil. Přejel prsty po strunách. Vydaly disonanční, kvílivý zvuk. To právě chtěl, aby uslyšel skřek jednoho ze svých bledých ďáblů — ďáblů přetvářky. Nyní by si měl zajít ještě pro výsměch ke knihám. Knihy však byly němé, neuměly se nahlas smát. Posupně se na něho dívaly a mlčely.

Opět jako tenkrát, když vymýšlel lišácký dopis Mařeně, chodil přes všechny tři místnosti, přes sténající prkna. Jedna — dvě, jedna — dvě. Všude tísnivé ticho. Déšť bil dotěrně do oken, jarní, melancholický déšť. Mohl jen naslouchat tomuto bubnování, úderům vlastních kroků a šplíchání myšlenek v lebce, podobné dřezu s pomyjemi. Hodiny v kuchyni stály. Divže nerozšlápl misku s vyschlým mlékem, která ještě pořád stála u kamen jako památka na kocoura. Kristus na kříži věšel smutně umučenou hlavu. Matčiny rodinné sklenice na něho hleděly osiřelé ze skleníku, kde spalo voskové Jezulátko. Útržkový kalendář nesl datum dne, kdy matka odešla, v zrcadle se obrážela kalná obloha, plechová kořenka na zdi, podobná malé poštovní schránce, mlčela, kávový mlýnek mlčel. Věci stísněně vyčkávaly. Nechtěly s ním nic mít.

Dloubl několikrát prstem do hlíny v jednom z matčiných kořenáčů. Byla vyprahlá a tvrdá jako kámen, květina však žila, dokonce se měla k světu novými, pučícími výhony. Vida, i tento prostičký úkol vykonával špatně! I to bylo na něj příliš mnoho! Kdy vlastně zaléval květiny naposledy? Nedovedl se rozpomenout. Jat špatným svědomím, donesl si vody a zaléval a zaléval. Aspoň se tím trochu zaměstnal. Potom se zastavil před portréty v matčině pokojíku. Dědeček, stařec s bílou, dojemnou chocholkou vlasů nad vysokým čelem se na něho díval dobrotivě, Měl matčin nos, podobný chobotu, a tváře tak proláklé, že brada pod nimi visela jako cizí kus obličeje. Fotografie byla vybledlá a oči byly bledé. Zato babička! To nebyla ještě stařenka, ale žena v plné síle! Oči byly žhavé a neodpouštivé. Rty masité a energické. Babička se na něho dívala přísně, babička ho odsuzovala, jak jen člověk může soudit. Byla čímsi podobná Mařené.

Ach, ano, Mařena! Jakže mu to s oblibou říkala...? Holomku! Opakoval si nahlas a s úlevou: „Holomku! Holomku!“ Žádná nadávka se na něj nehodila lépe. Představoval si s lačnou pomstychtivostí svou fotografii, vyvěšenou mezi ostatními fotografiemi, podepsanou tímto urážlivým slovem. Skřípavě, tesklivě se zasmál.

Dávno minula dobrá polovina odpoledne, ale Jiří neměl hlad. Nebo snad měl hlad a nebyl si toho vědom? Jenom ho od dlouhého a marného procházení tupě bolely údy a motala se mu hlava. Ovšem, to bylo také rozčilením. Směšná neurastenie starých mládenců. Ale byť byla sebesměšnější, Jiřímu bylo nesnadné jí odolávat. Cítil se unaven, a přestože sebou tolik opovrhoval, musil svému tělu aspoň na chvíli dopřát odpočinku.

Ulehl na pohovku, zablácené boty položil na tygrovitý přehoz (co na tom, že jej zašpiní?) a zavřel oči. Jakmile to učinil, bylo mu právě tak jako dopoledne u Haimerů: padal, padal, padal. Tentokrát mu to bylo skoro příjemné. Ležel naznak, ruce zkříženy na prsou, a co mohl, omezoval dýchání. Nalézal v tom zvláštní požitek. Byl tak tichý a nenápadný, jako by vůbec nebyl. Ano — nebýti — to bylo to pravé! Nedělat již žádný hluk, nevléci za sebou žádný mravní smrad! Zaťal zuby a ustrnul tak, že se mohl považovat za vlastní mrtvolu. A jak ševelil déšť, zdálo se mu, že slyší vytrvalé, vyčítavé, ale již nudné šeptání: „Holomku! Holomku!“

Neustále totéž, neustále totéž — bůh nebo kdo byl pramálo vynalézavý — kupodivu, byl již tak otrlý, že ho to ani nevzrušovalo, vůbec ho to neobtěžovalo. Již žádná dotěrnost zoufalství! Ostatně ztratil záhy jakýkoli smysl pro své neštěstí. Ševel zněl stále vzdáleněji a neurčitěji.

Něco se pod ním vzdouvalo. Ještě si uvědomil, že se jen rozhoupala pohovka vzrušeným bitím jeho srdce. Potom usnul.

/ 5 /

Když se probudil, byla čirá tma. Nevěděl přesně, kolik je hodin, bylo však jisté, že je již noc. Nárožní lampa se kose dívala do jeho tváře žlutým, ponurým světlem.

Pomalu, toporně se posadil. Musil si podepřít hlavu — tak byla těžká. A rázem jako by se mu v skráních rozezvučel budík. V hrdle pocítil odpornou, nakyslou chuť po nevčasném spánku.

Ne, tak to dále nejde — ujasňoval si. Nutno se nějak vzpamatovat, nějak se z toho dostat. Vzpomněl si, že by se snad v bytě dalo najít něco, co v krajním případě dovede zaplašit beznadějí. Měl v kredenci uschovánu láhev likéru pro příležitostná pohoštění. Sám nepil téměř nikdy, nyní ho však zachvátila žízeň po něčem závratně palčivém, po něčem pekelně hořkém.

Vstal a hledal mezi sklenkami a příbory, avšak jako by se dnes všechno proti němu spiklo. Láhev tam nebyla. Snad je tedy v šatníku? Odhrnoval visící tam oděvy a pláště, ale marně. Měl již vztek. Zbývala poslední možnost, že snad z roztržitosti uschoval likér do spodní zásuvky psacího stolu. Poklekl, potmě hmatal na dně, ale místo hrdla láhve uchopil jiný předmět, stejně studený, ale mnohem výhružnější, schopný mnohem důkladněji uklidnit — Jirkův vypůjčený pětiranový revolver.

Kdo to byl, jenž vedl jeho ruku, aby se zachytila tohoto tragického předmětu?

Jiřího srdce úzkostlivě ztichlo, když se se zbraní doplížil na své místo na pohovce. Tak vida! Tak vida — blábolil v duchu šíleně. Bylo to svůdné, třímat v ruce tu starožitnou bouchačku. Nechťsi byla zrezivělá, směšná, zdánlivě stejně neškodná jako louskáček na ořechy, přece jen to byla zbraň, nepřítel člověka! A Jiřímu bylo právě vhod, pobesedovati si s nepřítelem.

Prohlížel si revolver ze všech stran v svitu nárožní svítilny, díval se do hlavně, točil bubínkem. Ze všech děr hleděly olověné myši, obliny nábojů. Nebylo to výsostné melodramatické? Černá noc, potměšilý, skoro strašidelný paprsek, vlhký, zimničně se chvějící prst na spoušti vražedného nástroje! Zapomněl již, že tento předmět má ještě v úschově. Vlastně jej měl již dávno chlapci vrátit, když krize byla už zažehnána. Jirka ho neupomínal. Snad nebyl sám upomínán, snad čekal pokorně, až strýc mu sám zbraň vydá, ostýchaje se říci si o ni. A tak se dočkal revolver v Jiřího bytě této kompromitované chvíle.

Jiří vzpomínal, jak revolver sebral mladíčkovi, plnému hrůzy. Viděl se v lesním divadle, jak chodí po zasněženém jevišti a jak káže. Zase ta stará samolibost. Slyšel se, jak říká: „Takhle se neřeší uzly na životě. Jde jen o to, překročit ostří okamžiku, za ním se rozkládá jiné, zelené štěstí. Mládí! Každý z nás měl svou nešťastnou lásku, své dětské spalničky. Že ses trochu pošpinil? Lidé nejsou z mramoru. Než zestárneš, bude ti třeba spolknout jiné urážky a snésti jiné bolesti!“

Nebylo to prostě velkolopé? Komedie se opakovala. Tichý, šibeniční smích zoufalce mu stoupal do hrdla. Také on nyní trpěl neopětovanou láskou. Nyní je to on, veliký, samolibý strýc, který se cítí pošpiněn, sám sobě se oškliví, zdá se být na samém konci svého osudu. Měl by přešlapovat kolem své schlíplé duše, mučící se na pohovce, a předvádět jí nějaké optimistické divadlo —! Hle, také on nyní onemocněl spalničkami. Jenomže spalničky v jeho věku bývají prý nebezpečné. Stane se občas, že končí i smrtí!

Smrt! Bylo to těžké a smyslné slovo. Jiří natáhl nohy a pomalu, chvějivě si povzdechl. Zachtělo se mu rozjímati o smrti. Například, kdyby takhle přiložil hlaveň k čelu, stiskl kohoutek, rána — a rázem by bylo konec všem trampotám!

Jiří ovšem přemýšlel sentimentálně. Viděl před sebou svůj vlastní pohřeb. Leží v rakvi s rukama sepjatýma jako tetka Viktorka. Nehybný, voskový, s malým, černým otvorem v skráni. Nad ním se sklání matka, těžká, bezútěšná. Teodor, konečně opravdu zarmoucený, uvěřivší v jeho opravdovost, Božena, Micka — Jirka!

Vlastně to byla slastná představa, být takhle očištěn přede všemi ze svých starých poklesků. Milda by poznala, že přece jen byl nakonec důsledný, Adéla by pochopila, že jeho láska byla silná jako smrt. „Silná — jako smrt,“ říkal si pateticky.

Nedávný pohřeb měl ještě v živé paměti, to se mu nyní velice hodilo. Hle, opět by nad jeho rakví zakrákali smuteční černí havrani. Zavzdychali by v houfu nad jeho promarněným, nadějným životem! Rykl s blahobytnou, zardělou tváří, Bohunka, podobná pytli rosolu, hrbáček Jeroným, stařičký, bezzubý Honc Možná, že by také vedle jeho úmrtního pokoje s groteskní chutí živých pojídali párky, slavili jeho tryznu kávou a buchtami. A nakonec by pronesli nějakou dojímavou řeč o stařešině rodu, již potkal neočekávaný bol! Bylo by zajímavé zvědět, jak by se asi chovala Mařena.

Všichni lidé z matčina rodinného alba před ním defilovali, jeden za druhým, a Jiří bedlivě zkoumal pravost jejich slz. Mařenin bratr strojvůdce, tlustý Hanke, Hanička, Jeronýmovy děti... Poslední kráčeli kolegové z úřadu s nákladným, oficiálním věncem. Počal se zálibně usmívat. Konečně byl tragický, konečně byl zase důstojný!

V ruce pořád ještě držel revolver. Zajímavé, tyhle staré vzory! Stačí takhle stisknout kohoutek, a pero je nataženo. Ještě maličký kousek, milimetr, a úderník by se řítil na zápalku. Opatrně, nesmírně opatrně mačkal a zase vracel spoušť. Bylo to závratně příjemné, musil však být obezřelý. Nechtěl přece způsobit žádný hřmot. Bylo by to hloupé, kdyby si tu uprostřed noci náhle chlapecky vystřelil!

Avšak nebezpečná hra s mačkáním spouště se dala provádět také se zbraní přiloženou k spánku. To bylo teprve vzrušující! Hlaveň chladila, a cítil mravenčení v páteři, jak zrezivělé pero skřípělo, když šel kohoutek vzhůru! Jaké je asi umírání? — myslí si Jiří a má u srdce bolestnou krůpěj krve.

Horší asi ne, horší jistě ne než ta životní beznadějnost, jíž právě trpí. Co ho vůbec ještě v životě čeká? Nic, zhola nic. Jeho nitro a tenhle osiřelý byt — není-li to totéž? Stejná nekonečná prázdnota — stejně ohyzdná temná noc s pitvornými záblesky! Avšak zemřít v tomhle stavu duševní bídy? Vždyť je to totéž jako utonout v močůvce. A záleží snad na tom, utone-li člověk v močůvce, nebo padne-li za nějaký všelidský cíl na tak zvaném poli slávy? Smrt jako smrt. Konec jako konec.

Vítr asi na nároží zakýval lucernou, kosý paprsek přeskočil z jeho tváře do tmavého kouta za knihovnou. Opice se ušklíbla, posměšně k němu natočila prázdné důlky lebky. Ostrá prška zabubnovala na okno, táhlý hvizd zasténal v komíně. Jiří jako by byl uslyšel rozvážný Teodorův hlas, který zasmušile říkal: „Však jsem to věděl, že se ti jednou vymstí nedostatek idejí!“

Jeho rozbouřený mozek počal opět svůj ponurý tanec. Byl opět osou všeho zmítání, všeho ďábelského křepčení, jaké jen mohl provádět bláznivý, opilý svět.

Nyní si již nebyl jist: chce — anebo nechce? Chce nebo nechce?

Seděl skloněn na pohovce, revolver měl u spánku, oči zamhouřeny.

Bylo to jen křečovité škubnutí, nebo v tom byl opravdu úmysl? Nikdy, nikdy již si nebude moci Jiří odpovědět na tuto otázku. Možná, že mu jen jeho černý nepřítel přistrčil toporný, děsem oteklý ukazovák.

Ostatně ani neuslyšel výstřel, který zabouřil domem. Pomalu se kácel, jako by padal do měkkých hlubin, do nekonečně měkkých a hlubokých hlubin.

Před očima spatřil jako ve snu, jak ze dvou cest, plných milníků, k němu chvátají dvě uděšené postavy — bílá a černá — jedna s kadeřemi vlajícími větrem, druhá v nepromokavém plášti, se střevíčky nasáklými deštěm.

Teď — právě teď se musí setkati! Poprvé v životě! A naposledy v životě!

Té chvíle se již nedočkal. Náhle, jako když zhasne svíce, zatemnilo se jeho vědomí.

*

Pět dní se potácel ve vinohradské nemocnici mezi životem a smrtí.

Pátého dne bylo pravé aprílové počasí. Chvíli svítilo slunce, chvíli je zastíral černý, pytlovitý mrak. Divoké lijáky se střídaly se sněhovými přeháňkami. Nemocniční dvůr se leskl jako hladina močálu. Pak jej zase rozryl déšť tisícerými dýkami. Vznětlivě a rozháraně prchala po obloze bludná oblaka.

V nemocničním pokojíku lehal bílý stín tišeji a tišeji.

*

Teodor dal natisknout smuteční oznámení, kterými jménem zarmoucené rodiny sděloval všem přátelům a známým, že Jiří Mánek, pokladník nuselské spořitelny, milovaný a milující syn, bratr, strýc a švagr, zemřel po krátké nemoci ve věku čtyřiceti let.

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizované 5. vydání z roku 1989. Níže uvádíme ediční poznámku tištěného vydání:

Román Jaroslava Havlíčka Ta třetí vyšel celkem čtyřikrát. Naše, páté vyádání vychází z textu 1. vydání z r. 1939, posledního za života autorova. Bylo vydáno počátkem března 1939 jako 341. svazek Vilímkovy knihovny za redakce F. Sekaniny u J. R. Vilímka v Praze. V tomto nakladatelství vyšlo i vyd. 2. a 3. Doslov k 3. vyd. z r. 1947 napsal Karel Polák. Čtvrté vyd., dosud poslední, vyšlo r. 1939 v nakl. Čs. spisovatel s doslovem Josefa Rumlera jako 3. sv. Díla Jar. Havlíčka. Bylo textově připraveno podle tehdejších edičních zásad pro vydávání novočeských autorů. V ediční pozn. je sice zmínka o textové úpravě ve shodě s úpravami samotného autora při přípravě 2. vyd. Petrolejových lamp (rkp. 1943, vyd. 1944), je správně podotknuto, že,,Havlíčkův jazyk je moderní, nearchaizující“, ve skutečnosti však šlo pouze o přiblížení Té třetí současné pravopisné normě. Toto řešení, odpovídající obecně běžné praxi, se ukázalo ve vztahu ke specifice Havlíčkova díla jako polovičaté, nedostačující, antikvizující Havlíčkův lit. odkaz. Po oprávněné kritice z okruhu Havlíčkových literárních spolupracovníků (viz doslov!) docházelo pak v rátnci dalšího vydávání Havlíčkových spisů k důslednější realizaci textových úprav podle zásad vlastní autorovy úpravy Petrolejových lamp. Toto hledisko je spolu s edičními a pravopisnými normami uplatněno rovněž v tomto čtenářském vydání Té třetí, která vychází znovu po dvaceti osmi letech. Tedy dnešní obecná textologická ediční norma, která v pevně stanovených bodech nivelizuje text autorů meziválečného dvacetiletí hláskoslovně, tvaroslovně, interpunkcí (chvala bohu -— chválabohu, béřeš — bereš, pout — pouť atd.), se zde spojuje se specifickou normou, vyplývající z konkrétní textové situace, opřené o vlastní autorovu praxi jazykových úprav při přípravě starší verze pro nové vydání (Petrolejové lampy). Tato autorská norma neruší závaznost textu poslední ruky, ale přímo na něj navazujíc, stává se jeho jazykovou korekcí — analogií autorovy přesně doložené konkrétní praxe z posledního tvůrčího období. Hlavní zásady jsou objasněny v doslovu (tištěného vydání - pozn. V.M.), k němuž odkazuji. Důsledkem uplatnění autorské normy je m. j. zachování Havlíčkovy interpunkce, zejména v užívání vykřičníku, a dále respektování havlíěkovského stařešina, déšť, spíž atd. Při stanovení míry redukce infinitivních tvarů na -ti, genitivu záporového, jmenných tvarů atp. se editor nemůže vyhnout částečné subjektivitě, protože nelze bez výjimky estetickou analýzou určit, zda ten či onen jazykový jev je v kontextu zcela indiferentní nebo zda přece jen plní jistou, byť minimální funkci v rámci výstavby uměleckého stylu. Ale to už je riziko textologicképráce, která obzvláště v případě Té třetí, Havlíčkem — na rozdíl od všech ostatních románů — stylisticky definitivně „nedotažené“, není a pochopitelně ani nemůže být běžnou, mechanickou, lingvisticky izolovanou záležitostí, nýbrž je součástí širší, komplexní interpretace literárně estetické a historické.

Josef Rumler

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Věnování

Havrani

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Vlaštovka

1

2

3

4

5

6

Lehká a těžká křídla

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Dvě

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Ta třetí

1

2

3

4

5

Ediční poznámka