HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novela Útěk z civilizace, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

ÚTĚK

Z CIVILIZACE

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Útěk z civilizace

Podle souboru Smaragdový příboj z roku 1962

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

I

Kalné červnové ráno spoře osvětluje kajutu. Kulaté lodní okénko je ustavičně zaléváno vlnami. Ladislav Pilař sedí na lůžku, rozcuchané světlé vlasy mu padají do čela, napjatě naslouchá. Co se děje? Není slyšet kvílení pístů, hukot stroje, skřípání a vrzání staré lodní kostry. Závěs u vchodu se sice hýbe, ale jen nepatrně, jeho těžký lem netluče do dveří.

„Pane Hendrik!“

Avšak Holanďanovo lůžko je prázdné. Jako když z něho vyletí čert. Pokrývka je schumlána, povlak leží zčásti na podlaze. Je snad v koupelně? Ne, tam je ticho, není slyšet šumění sprchy ani známé divoké funění.

Pilař se již chystá vyskočit z lůžka, ale vtom se závěs odhrnuje a Warmond jen v županu, s bosýma nohama navlečenýma v pantoflích, vsunuje svou neholenou, širokou tvář do dveří.

„Pane Hendrik — proč loď stojí?“

„Také mě to zajímalo,“ vysvětluje Holanďan protáhlou, topornou němčinou, „šel jsem se na to zeptat. Teď už to vím. Operují jeptišku. Onemocněla zánětem slepého střeva. Stojíme už čtyřicet minut a ještě to prý asi deset minut potrvá.“ Hnědou, lopatovitou rukou se drbe v hustém porostu na prsou.

„Jeptišku?“ diví se Pilař. „A cože tak najednou?“

„Nu, asi to muselo být,“ ušklíbá se Warmond ironicky. „Když operují, tak operují. Nás se to netýká.“ Usedá na lůžko, sahá po kalhotách. Ze zadní kapsy vytahuje pouzdro s cigaretami, otvírá je a ledabyle podává Pilařovi. Mladík opatrně vybírá jednu abdul, sklání tvář k plamínku Holanďanova zapalovače. Vonný modrý dým stoupá v kruzích. Na oplátku má Pilař ve svém zavazadle láhev bílého rumu z Martinique. První plechovou odlivku dostává Warmond. Obvyklá ranní výměna statků.

*

Operovaná jeptiška přece jen umřela. Nedojede se svými družkami do Nové Kaledonie, nebude vyučovat děti domorodců v misijní škole. Měla by být pohřbena v moři. Nebo by její tělo mohlo být dáno do chladírny a uchováno pro pohřeb na souši. Jenže tento způsob by přišel trochu draho a jeptišky jsou chudé.

Recherche je však plna Francouzů a Francouzové jsou zbožní. Jakmile se roznesla zpráva o jeptiščině smrti, vymohli si zákaz tance. Gramofon již také není v jídelně druhé třídy. A nyní dokonce podnikají mezi cestujícími sbírku na převoz mrtvoly do nejbližšího přístavu.

Pilař s Warmondem právě hrají lodní tenis na hoření palubě, přehazují přes napjatou síť kroužek z lana, když k nim přichází výběrčí, dívenka v červeném nepromokavém plášti s odvážně nakresleným obočím v pobledlé tváři, provázena zasmušilou matrónou v černém. Ústa se vlídně usmívají a hubená ručka potřásá krabicí od bonbónů, v jejímž víku je vyříznut otvor.

Holanďan okázale vytahuje z kapsy padesátifrankovou bankovku a cpe ji do otvoru. Pilař se odvrací a dlouho se hrabe v peněžence. Pak, notně zardělý, marně se snaží před dívčinými a Warmondovými zraky ukrýti minci, již svírá v dlani. Je to pouhý dvaceticentime.

*

Pilař nemohl při nejlepší vůli přispět větším obnosem.

Tři tisíce dvě stě franků, které měl s sebou z domova, prasklo na hýření v Marseille, Algeru, Guadeloupe, Martinique, Panamě. Všude totéž bláznivé oslavování nabyté svobody. Teď má již jen necelých sedm set franků a ví, že z nich musí v Papeete zaplatit cizineckou daň, a ze zbytku se musí žít několik dní v tamějším hotelu, než ho nějaké plavidlo odveze na Podvětrné ostrovy.

Ostatně, již na tu nepříjemnost zapomněl, již je zas ve výborné, bezstarostné náladě. Opírá se o zábradlí a žíznivě upírá zraky k obzoru, kde se po šestačtyřiceti dnech plavby ukázaly ostrovy Paumotu. Racci přilétají, krouží nad palubou, střemhlav se vrhají do vln za kořistí, opět vzlétají. Čím víc se Recherche blíží, tím ostřeji se jeví v modré mlze kontury palem.

„Tam — tam,“ ukazuje Pilař Holanďanovi vztaženou paží a hlas se mu zachvívá vzrušením, „vidíte bambusové chaty domorodců pod těmi obrovskými stromy? To budou asi chlebovníky. A na břehu, docela blízko, je pěkný domek s červenou střechou, komu asi patří?“

„Číňanovi, můj milý. Jenže ta střecha je z amerického vlnitého plechu, a je pod ní po čertech horko.“ Warmond sedí pohodlně rozložen v rozkládací židli, na kolenou má rozprostřen pléd, kouří a útrpně se usmívá.

„Jen se podívejte na tu úžasnou zeleň,“ neustává blouzniti Pilař, „a tamhle je nějaké rozsáhlé, bílé stavení, a má to dokonce malou věžičku. To bude asi hotel.“

„Mimochodem řečeno,“ praví neočekávaně Holanďan s předstíranou lhostejností, „proč vy tam vlastně jedete? Co vás tam táhne? Nějaká romantika?“

„Chci pryč, pryč od civilizace,“ odpovídá mladík kupodivu drsným hlasem, „mám celé civilizace až po krk.“

„V jedenadvaceti letech?“ diví se komicky Warmond. „To je opravdu zvláštní. Copak vám udělala ta civilizace?“

Pilař zarytě mlčí.

„Poslyšte,“ ozývá se po krátké přestávce Warmond o něco vřeleji, „nechtěl byste raději jet se mnou na Bora-Bora? Otcovský podnik, zavedená exportní firma. Mohl bych vás tam potřebovat s tou vaší znalostí němčiny a francouzštiny. Určitě by vám tam bylo líp než v divočině. Rozmyslete si to.“

„Já jedu mezi divochy. Sám jsem divoch — patřím mezi ně,“ prohlašuje mladík tvrdě. „Na obchod, na získávání peněz — na to všechno já kašlu. To bych byl mohl zůstat doma, v tatínkově továrně.“

Warmond se křečovitě chechtá. Lodní siréna se rozhouká. Jsou čtyři hodiny, Achmed, černý sluha z Madagaskaru, pospíchá do jídelny, aby posunul hodiny o dvanáct minut.

*

„To máte tak,“ vykládá Warmond a trochu se vrtí v otáčivém křesle, „na světě jsou dva druhy lidí, ti, kteří jsou vykořisťováni, a ti, kteří vykořisťují. Vy chcete být patrně z těch prvních. Já pro takový los nemám prostě buňky. Viděl jste odpoledne ty jejich bambusové chatrče? Tak si představte: Číňané v těch svých domcích s červenými střechami jsou jakýmisi středověkými lenními pány. Všechny ženy jsou nejdřív jejich. Za nějakou tu tretu, za kousek pestrého hadříku. Až uvidíte některou jen v sukénce z pytloviny — ta ještě Číňanovi nepadla do oka. Ty ověšené cetkami a oděné v růžových nebo květovaných látkách již svou daň zaplatily. Domorodec potřebuje mýdlo (mýdlo, to je civilizace!) a za takový kousek mýdla v hodnotě jednoho franku musí dát vyrobený slaměný klobouk. Číňan prodá klobouk za sedm franků. Za pětifrankové pareo musí donést rohož, za niž dostane Číňan pětadvacet tranků. Až budete na ostrově, budete se dřít na Číňana právě tak jako domorodci. Budete sušit kopru a Číňan ji od vás koupí za padesát šedesát centimů kilogram, nevím, co teď zrovna kopra platí. Váš obchodník na ní získá nejmíň jeden frank. Budete pěstovat vanilku, ale preparovat ji bude Číňan. Za metrák vanilky dostanete čtyři sta franků, ale Číňan za preparovanou asi tak patnáctkrát tolik!“

Pilař dopíjí sklenici grenadiny a prudce ji od sebe odstrkuje. „Na to je nejlepší odpověď tahle: Nebudu dělat vůbec nic a nikdo na mně nevydělá. A kdybych se přece někdy dal do vanilky, budu si ji preparovat sám.“

Holanďan vítězoslavně poposedá v křesle. „To je právě to — nebudete, protože nesmíte! Vanilku smějí preparovat jen školení hospodáři, protože to není tak snadné, a vy zkoušku neuděláte, poněvadž učiteli jsou vesměs Číňané. Mají od toho ruce samý puchýř a svrab, ale bohatnou. A co víc — dovedou domorodce přesvědčit o tom, že jsou jejich dobrodinci, kdežto běloch jim přináší jen zkázu. Ovládají ty chudáky, rozumíte? Mnou si ruce, a vlídně se usmívají, ale dřou jim kůži s těla. Já na vašem místě bych dal přednost druhé možnosti: dřít tu kůži sám. Žlutou i hnědou.“

„To věřím,“ usmívá se kysele Pilař, „to je tak podle vašeho. To je vaše náboženství!“

„Náboženství? Proč zrovna náboženství?“ živě se diví Holanďan. „Věřím v Boha.“ Pak se na Pilaře pronikavě podívá. „Vy víte, že na převoz jeptišky jsem dal celých padesát franků.“

„Děláte si švandu ze všeho,“ praví mladík smutně. „Ze mne také. Ale ujišťuji vás, že o mně nic nevíte. Docela nic o mně nevíte. A já vám taky nic neřeknu.“

*

Recherche se blíží k Tahiti. Již je vidět Papeete, město s šesti tisíci obyvateli, a nad ním hory s propastmi, stržemi a vodopády. Vlny se tříští o korálovou hradbu, která lemuje ostrov. Motorový člun přiráží k lodnímu boku, všechno se na něm leskne mosazí. Lodivod a dva hnědí muži šplhají po provazovém žebříku. Sám kapitán podává hosti ruku při posledním výšvihu na palubu.

Průlina v korálovém pásu je široká asi sto metrů. Recherche proplouvá jejím středem. Za bílým hřebenem pěny je laguna a tam je moře tiché jako zrcadlo. Siréna třikrát slavnostně zahouká. Loď se zvolna otáčí bokem k rejdě. Přístav je pln lidí. Vyparáděné dámy podle poslední americké módy, páni v bílém, s hlavami pokrytými panamskými širáky. Je slyšet troubení nesčetných aut.

Cestující se scházejí v knihovně k pasové přehlídce. Pilař v chvatu nabízí Holanďanovi poslední doušek ze své láhve. Warmond s božským klidem vytahuje z kapsy pouzdro s cigaretami.

Když se konečně zas dostávají na palubu, tentokrát již i se svými zavazadly, shledávají, že se na loď nahrnula papeetská mládež. Hoši a dívky obsadili všechna sedátka, snědý mladík se sametovýma očima líně a bezmyšlenkovitě preluduje na kytaře. Každému z cestujících se dostává po věnci z tiare. Pilař má svůj náhrdelník z velikých bílých a vonných květů a má jej i Warmond. Holanďan se pitvorně šklebí.

Papeetská mládež se dává do zpěvu, kytara doprovází. Hoši a dívky na lavici pod kapitánským můstkem se berou kolem krku a kývají se ze strany na stranu. Pilař stojí mezi diváky, ústa obdivem pootevřena. Nerozumí tomu, co zpívají, ale nápěv ho uchvacuje. Je tou-živý a teskný. Kvílivé tóny nahoře a basové hluboko dole jako moře, které se vzdouvá. Vášnivěji a vášnivěji. Náhle poslední břinčivý úder do strun a soprány i basy se setkávají na stejné notě. Okamžik ticha — pak se rozburácí potlesk. Pilař buší do dlaní, neposlušná kadeř mu padá do čela. To bylo přivítání!

„Dámy a páni,“ hlásí tlampač huhňavou francouzštinou, „prohlídka zavazadel se koná až v přístavě!“

Pilař se probouzí z čarovného snu. Ohlíží se po svém společníku. Warmond nikde. Tam, kde prve stál, leží na zemi pošlapaný květinový věnec. Ani se nerozloučil, ani ruky nepodal — myslí si mladík hořce. Vytahuje z kapsy zádumčivě cigaretové pouzdro. Je prázdné.

*

V přízemní verandě hotelu Tahiti je dusno jako v parní lázni. Úponky popínavých rostlin nepohne ani vánek. Pilař pojídá osolené, na plátky nakrájené brambory, smažené na oleji, a zapíjí je sodovkou s ananasovou příchutí. Proti němu sedí pan Fabián, majitel hotelu. Když sem Pilař vstoupil, byl pan Fabián přioděn jen pareem, sukénkou uvázanou kolem beder. Nyní má na sobě síťkovanou košili, bílé nažehlené kalhoty a žluté polobotky. Nemohl přenésti přes srdce, aby s krajanem, Čechem, besedoval jako nějaký divoch.

Fabián již ví, že Pilař pochází z Hořic. Také byl jednou v Hořicích, ale tomu je už hezkých pár let. Matně se pamatuje, že tam mají nějaký parčík, sochařskou školu... Odmlčuje se. Kolem verandy drkotá vozík, tažený huňatým koníkem, veze mléko v pivních lahvích, uzátkovaných stočenými listy. Hned za vozíkem jede malé auto, reklama biografu. Jeden domorodec na něm bije do bubnu, druhý třese klapačkou, až uši zaléhají. „To je kraválu, co?“ usmívá se Fabián. Pak se na Pilaře zkoumavě zadívá. „A smím-li pak vědět — jaké štěstí jste vlastně přišel hledat u nás na ostrovech?“

Pilař okolkuje. Vymlouvá se. Nu, zkrátka, náramně ho to táhlo do světa. Chtěl poznat cizí kraje, jiné lidi. A na Tahaa žije jeden hořický občan, nějaký pan Vrabec. Nezná ho náhodou pan Fabián?

Ne, Fabián Vrabce nezná. Ale abychom se vrátili k té touze po cizích krajích. Pan Pilař četl asi nějaké ty dobrodružné knížky o rajských ostrovech — není tomu tak? Aby řekl pravdu, také se vlastně dal kdysi nachytat na něco podobného. Jenže — všechno se to pak ukázalo z jiné stránky, z docela jiné stránky. Fabián si povzdychne. „Co tam, to tam, pro to hlavy nelam.“ Nemá si vlastně nač naříkat. Obchody jdou dobře. Ovšem jen tehdy, když přijede nějaká loď. Pak je zas v hotelu pusto. Pak zbývají milenci. „Hodinové noční návštěvy, víte?“ Najednou se rozhorlí: „To zatracené amerikánské město, město lidských opic! Je to tu jen samá příjice! Kdybych neměl tu útěchu, že se vrátím domů, až si nahospodařím trochu peněz! Člověk patří přece jen k svému domovu. Ano. Toho hloupého vřeštění, ty věčné kytary a tance! Ale nechme toho, nechme toho!“ Již se zase usmívá. Luská prsty. Přibíhá domorodý sluha, opásaný na nahém těle jen nepříliš čistou bílou zástěrou. „Láhev bílého vína!“

Pilař se zdráhá. Bez zjevné příčiny se červená a mnohomluvně se brání. Pan Fabián se srdečně směje. „Žádné strachy, to nebudete platit. To jsem objednal vám na uvítanou. Popijeme si na seznámení. Říkal jste, že jedete na Tahaa? Nu tak vidíte, pak se tu zdržíte jen do pozítřka. Máme před sebou jen tři dny do odplutí vaší lodi. Kdypak se to člověku stane, aby se setkal s krajanem, aby si česky pohovořil!“

*

Temná tropická noc prosívá žaluziemi písek hvězd. Pilař leží na železné posteli a bdí. Pokojík je prostý — stůl, židle, umyvadlo, skříň. Nad lůžkem síť proti moskytům. Mladík si připadá jako nevěsta, která kolem sebe rozvěsila své závoje. Zasnoubení s tropy. První noc v tajemné Oceánii. Domov je daleko dvanáct tisíc mil. Kolik hodin mají asi v této chvíli v Hořicích? Zahloubává se do této představy. Vidí současný den na druhé straně polokoule. Otec sedí v kanceláři, mroží vousy nad vysunutou bradou. Krabí čelo. Tatík věčně jen krabí čelo. Bratr Václav škrábe vedle v pisárně. Ne, takhle je to lepší. Tisíckrát lepší. To, co vyprávěl Fabián — ale Fabián je už starý člověk. Život je přece jen k tomu, aby byl užit. Nyní je volný — volný! Všechna ta nenáviděná pouta jsou přetrhána. A přece — maminka...

Myslí na maminku. Smutnou, zdrcenou, vzlykající, jak se s ním loučila na hořickém nádraží. Maminka! Cítí slastnou vlnu, stoupající mu do hrdla. Rychle se však opanuje a obrací se na druhý bok, jako by se tak chtěl zbavit nežádoucí sentimentality.

Stěny jsou jen z tenkých prken, slyší zřetelně za přehradou vášnivý šepot neznámých milenců. A odkudsi z pobřeží zní melodicky kytara a vícehlasý, tlumený zpěv. Cikády hvízdají vytrvale, neustále — milióny neviditelných cikád.

Na dřevěné goelettě Pottie Raiatea poznává Pilař teprve doopravdy, co to je mořská nemoc. Křečovitě svírá zábradlí lodi a se vzrůstající slabostí v žaludeční krajině sleduje naplněné hřebeny vln hned hluboko dole pod svýma nohama, hned zas výhružně mu trčící nad hlavou. Ráhnoví, lana, kladky, křehké kocábky, všechno to drnčí, klape, hrká. Pilařovi se dělají před očima fialová kola, kolena se mu podlamují.

Sotva se doplíží na svůj slamník, pokrytý špinavým prostěradlem. Pokouší se zahnati mrákoty cigaretou, ale rychle ji zas zháší a zahazuje. Bolestně dáví do plechové nádoby, uchystané vedle slamníku. Pomalu se snáší noc. Nad ním se nepříčetně kývá obrovský lampión měsíce.

Ráno proplouvá goeletta korálovou hradbou ostrova Huahine. Pilař již trochu okřál, sedí na schůdkách pod kormidelním kolem a pozoruje hnědou drobotinu, která se v přístavě nahrnula na palubu. Goeletta se mírně houpe, naháči vřískají, věší se na zábradlí, lezou po stožárech, chovají se docela po domácku. Kapitán si jich nevšímá, zamyšleně oloupává pomeranč a slupky hází do moře.

Po čtyřiadvaceti hodinách bláznivé plavby, ve dvě hodiny odpoledne přistává goeletta v Uturoa na ostrově Raiatea. Pilař klopýtá po přístavním můstku, je bledý, sotva vleče své zavazadlo. Nevnímá čarovnou krásu palmových hájů, nezajímá ho, že jeho tropická helma budí pozornost domorodců. Jde mu jen o to, aby byl co nejdřív v hotelu, aby se omyl, pojedl a octl se na lůžku, které se nekymácí. Zítra ho jiná, ještě křehčí kocábka dopraví na Tahaa.

Nocleh v Uturoa stál Pilaře padesát sedm franků. Zbývá mu již jen několik drobných mincí. Váhá, váhá, potom však odhodlaně vstupuje do Číňanova krámku a za poslední centimy si kupuje cigarety.

Z Raiatey je to na Tahaa vzdušnou čarou asi sedm kilometrů, ale bárka, po níž se Pilař plaví, urazí téměř třicet kilometrů okružní cestou podél ostrova. Ještě jedno zastavení ve vesničce Vaitoare, kde domorodý policajt, oděn jen pareem, avšak s úřední čapkou na hlavě, topornou rukou podepisuje příjem jediného dopisu, a bárka zastavuje v Potoru.

Konec cesty!

Voní vanilka a zázvorové květy. Nad mořem leží mlha a v trávě se perlí rosa. Vánek je důtklivý a vlahý jako dech dívčích úst. Vesnička se táhne do stráně. Pilař kráčí rovnou k nejvýstavnějšímu domku, v kterém podle udání domorodců bydlí starosta.

Klepe po evropsku na dveře. Vychází urostlý míšenec a oslovuje ho obstojnou francouzštinou. Ihned ví, s kým má co činit a hlásí mu, že pan Vrabec tu bude s pirogem co nevidět. Cizinec nechť prokáže čest jeho domu a vstoupí.

Zřejmě byl očekáván. Sotva usedne na verandě do rákosové židle, již je tu Charlieova žena s malým pohoštěním. Banány, rozkrojené v půli a obalené v řídkém těstě, smažené na arašídovém oleji.

Pilař má hlad jako vlk. Neostýchá se ani dost málo. Starostova žena ho horlivě pobízí slovy, jimž nerozumí, ale jichž význam chápe. Charlie se shovívavě usmívá. Jakoby úmyslně nadouvá svůj skvělý hrudník, a jak si pohrává prsty se stolní pokrývkou, obrovské svaly na pažích mu jen hrají.

„Nechť ti vždy chutná tak jako dnes,“ praví hlubokým hlasem. „Nechť se ti vždycky u nás tak líbí jako dnes!“

V zátoce pod starostovým domkem zakotvil pirog. Vystupuje z něho drobný mužík s kalhotami vysoukanými nad kolena.

Pilař již nemá stání. Mává příchozímu z verandy.

Podávají si ruce. Pilař je poněkud zklamán. Takhle si českého kolonistu nepředstavoval. Zdá se mu příliš bezvýznamný, příliš dotěrný. Docela krásně by se vyjímal na hořickém náměstí o středečním trhu u vozu se zelím nebo s ovocem. Široký slaměný klobouk činí jeho tvář, zarostlou rusým vousem, ještě vychrtlejší. Nahá prsa jsou úzká a vpadlá. Na hubených lýtkách se modrají zauzliny křečových žil.

Pilař se chvatně rozloučil s Charliem a jeho ženou a kráčí se svým krajanem k pirogu. Vrabec si nedá vzít právo hostitele a nese jeho zavazadlo.

„Tak tedy u nás...“ začíná Pilař rozprávku.

„Pst, pst, teď ještě ne,“ přerušuje ho Vrabec pokorným, mírným hláskem, „nic nesmíte povídat, aby z toho Mařenka nic neztratila. Bože, nedovedete si představit, jak se na vás těšíme! První Čech, který k nám přijel tam od nás za těch deset let, co jsme se odstěhovali z domova! A vás já — vůbec neznám. Trochu se pamatuji na vašeho staršího pana bratra, který tenkrát už studoval...“

„Pst! Pst!“ směje se Pilař. „Že mě vydráždíte k tomu, abych začal vypravovat?“

Když nasedají na pirogu, vyskakuje z vysoké trávy bílý psík s černou komickou skvrnou na čenichu, a vesele poňafává.

„To je náš pejsek, Voříšek,“ představuje ho Vrabec, „snad jediný český Voříšek na ostrovech. Voříšku, podej pánovi pac!“

*

Pilař sedí na verandě Vrabcova domku a spokojeně si pokuřuje. Vrabec chodí kolem hosta jako u vytržení a neustále se drobounce pochechtává. Je šťasten. Paní úmyslně myje nádobí po obědě zde a nikoli v kuchyni, aby jí neušlo ani jediné slovo. Je větší než její muž, ustaraná a přísná.

„Mařenku rmoutí jen jediné,“ vysvětluje Vrabec, „a sice to, že nemáme dětí. Takhle jsme příliš osamělí.“ Pilař by mohl vyprávět donekonečna. Každá, sebenepatrnější příhoda z domova je vítána. Nejvíce se točí řeč okolo společných známých, hlavně okolo cukráře Lukáše, Vrabcova bratrance, který Pilařovi o kolonistech na Tahaa pověděl.

„Pepík je úspěšný muž,“ pokyvuje Vrabec pochvalně hlavou, „vypracoval se z ničeho.“ Zřejmě mu imponují úspěšní lidé.

Pilař se zajímá o Vrabcovo hospodářství. Mužík je ihned ochoten mu je ukázat. Kráčejí na břeh ke kurníkům a koprovně po úzké lávce, poněvadž domek stojí na pilířích ve vodě laguny.

Pilařovi padá do oka rozdíl mezi Vrabcovým hospodářstvím a hospodářstvím domorodců. Viděl dvorek starostův, posetý kokosovými slupkami, hnijícími odpadky a listy, plný zápachu a nepořádku. Ve Vrabcově ohradě je všechno pečlivě srovnáno, palmové listy nasekány a svázány do otýpek, země je čistě umetena a zbavena vší vysoké trávy. Pod strání je zeleninová zahrádka. Vše prozrazuje ruku zkušené a pilné hospodyně.

„Máme to maličké,“ usmívá se skromně Vrabec, „všeho všudy nějakých šest hektarů. Ale na víc nebylo peněz. Osm let jsem dřel na cizím, než jsem si ušetřil menší kapitálek. Ovšem, zůstat tu nemíním. Pomýšlíme s Mařenkou na něco většího. Jen kdyby stoupla kopra. Kdyby Číňan platil víc za vanilku!“

*

Sedí spolu na buraovém kmeni na kraji palmového háje. Od pobřeží k nim vane zápach pálených kokosových slupek.

„Tak já — já vám to tedy řeknu,“ koktá Pilař, „budu k vám upřímný. Zkrátka — zapletl jsem se s děvčetem. S fabričkou. Vy ovšem neznáte Milču Foustkovou, ale možná, že znáte starého Foustku. On je hodný člověk, ale máma je štěkna. Nu, a tak se stalo, že Milča bude mít dítě.“

Vrabec rozpačitě mlčí a prohlíží si nehty.

„Toť se ví, že jsem si ji nemínil vzít. Tak jsem si řekl — zmizím. Měl jsem za sebou několik menších hříšků. Prodal jsem nějaké šaty, jednou jsem si také nechal peníze, s kterými mě poslali na poštu, abych měl na pivo a na dárky děvčatům. Dostával jsem hrozně ubohé kapesné! Tatík mě proklínal, že mu dělám jen ostudu. Domluvil jsem se s panem Lukášem. Dostal jsem na cestu.“ Najednou Pilař vybuchne: „Tatík mě má za vyvrhele! Peněz má, že neví co s nimi, a mě poslal do ciziny, aby se mě zbavil. Eh co — jsem rád. Nic to pro mne nebylo, škrábat v kanceláři jako náš Vašek, dělat na hořickém rynku mladého pána. Tady je mé pravé místo. V téhle zemi, kde člověk nemusí nic dělat, a přece neumře hlady. Kde může volně milovat a nevznikají mu tím žádné závazky. Mezi pohostinnými, prostými a důvěřivými lidmi, kteří žijí ještě přírodním životem!“

*

Kráčejí po pobřeží, domorodci je uctivě zdraví, přicházejí k nim, podávají jim ruce, líbezně se usmívají. Vrabec zůstává chmurně vážný.

„Nikdy se tímhle nedejte mýlit,“ mluví k Pilařovi důtklivě, „ve skutečnosti o vás smýšlejí nepřátelsky. Totiž, nevyjádřil jsem se docela správně. Budete-li táhnout s nimi, přizpůsobovat se jejich zvyklostem, budou vás považovat za svého. Ale jakmile začnete šetřit, hospodařit, lopotit se, začnou vámi opovrhovat. Nemáte ani ponětí, co protivenství jsme od nich zakusili! Jsou zlí. Máte, dejme tomu, několik kusů dobytka v ohradě. Jde kolem tahitský kluk a vykroutí vám z plotu kus drátu na udici. Jednoho dne dobytek proleze děrou a zatoulá se do sousedovy vanilkárny. Za chvíli jsou u vás a s nářkem vykládají, jaká škoda jim byla způsobena. Žádají náhradou — sto franků! Pane, sto franků, to je můj měsíční výdělek! Odmítnete-li, nedostanete dobytek nikdy zpátky. Mají jej někde v džungli dobře uschován.“

Pilař se nedůvěřivě usmívá.

„Slepice — to víte, ty je těžko uhlídat. Rády hrabou na místech, kde domorodci oškrabávají z ryb šupiny. Takové Tahiťance to nevadí, jen ji to obtěžuje. Popadne klacek a mrští jím do hejna kuřátek. Za nějaký čas máte drůbežárnu zdecimovánu. Jejich prasata však ryjí na vašich pozemcích docela beztrestně. Zkuste si takové prase odstřelit! Do týdne nebudete mít ani jedinou slepici. Och — jsou nesmírně mstiví. A kradou jako straky, neznají rozdílu mezi mým a tvým. Trhají vám vaše banány, sbírají vaše ořechy.“

„Cožpak nemáte možnost hnát zloděje k odpovědnosti?“

„Ano, to mám. Mohu ho dopadnout a udat. Domorodí strážníci jsou neúprosně spravedliví, ochotně zatknou třeba svého nejbližšího příbuzného. Soud je přísný. Za krádež dostane zloděj dva tři roky vězení. Jenže si z toho pranic nedělá. Věznice v Uturoa je obyčejný dřevěný dům, z kterého je snadné utéci. Oni však neutíkají. Je jim tam líp než na svobodě. Zametají cesty, obsluhují evropské úředníky, nikdo je nehlídá, disciplínu nemají žádnou, dobře jedí, kouří, scházejí se s děvčaty. Když jim trest vyprší, prolévají potoky slz — nechtějí se vrátit.“

„To je ohromné,“ chechtá se Pilař, „to se mi líbí! Zloděj, který krade jen proto, aby mohl být zavřen!“

„Vy se smějete,“ praví Vrabec smutně, „ale ujišťuji vás — všechny ty drobné trampoty jsou tak unavující, tak člověka zkrušují! Jen po boku dobré, bílé ženy lze to vše snášet.“ Dívá se Pilařovi zkoumavě do očí.

*

Pilař si myslí — všichni ti starší lidé jsou stejní, Warmond, Fabián — a nyní i Vrabec. Zřejmě ničemu nerozumějí, jsou notně omezení. Jako by šlo na světě jen o to, vydělávat peníze! Svádí ho to, aby si z Vrabcových tropil šašky. Místo toho však, dřív než ulehne na lůžko, které mu připravili, musí se jim přiznat ještě k jedné, velmi trapné věci. Prostě — je úplně dutý. Jestlipak by u nich mohl nějaký čas bydlit a stravovat se, než se na ostrově trochu okouká? Rád jim bude pomáhat, vynasnaží se býti jim prospěšný.

Vrabcovi pohlédnou významně jeden na druhého. Paní lehce pokyne a Vrabec si odkašle. Nu, abych řekl pravdu, na jeho pozemku není vlastně práce pro třetího. Ale samo sebou se rozumí, že Pilař zůstane jejich milým hostem na tak dlouho, jak jen bude chtít. A mimochodem řečeno — jen tak pro informaci — to byl pan otec tak skoupý, že mu dal na cestu jen to nejnutnější?

Nyní se Pilař doopravdy rdí. Stydí se vyřknout před těmito lidmi, kteří počítají s každým centimem, výši obnosu, který rozházel. „Když ono přece,“ vymlouvá se, „loučení s domovem — to víte, mrzelo mě, že se mnou tatínek jedná tak krutě — já vím, byl jsem trochu lehkomyslný...“

„Tak snad abychom toho nechali,“ radí Vrabec, „abychom obrátili list!“

„Všechno vám později zaplatím,“ ujišťuje ho Pilař zajíkavě, „hned zítra napíši domů o peníze!“

„No, no,“ praví Vrabec dobrácky, „k soudu proto přec nepůjdeme!“

Paní uniká z prsou těžký povzdech. Je však odvrácena, cosi hledá ve skříni. Pilař je rád, že se jí nemusí podívat do očí.

II

Více než osm měsíců uplynulo od onoho dne, kdy Pilař přistál v Potoru.

Hladina laguny se leskne jako rtuť a od moře nevane ani sebemenší větérek — to proto, že ráno tu řádil cyklón. Jeho stopy lze zříti podél břehu na zřícených domcích a ohradách a na vyvrácených stromech. Vrabec vesluje zvolna, je příliš dusno, veliké krůpěje potu se mu perlí na čele. Odváží svého hosta na jeho vlastní pozemek.

Pilař je zamlklý. Je v psí náladě. Jak by ne! Měl vyhlédnut nádherný kus země, na jehož získání by i s převodními poplatky a penězi na nejnutnější zařízení bylo třeba nějakých pětatřicet tisíc franků. Jenomže otec pranic nedal na jeho dopis, plný horování a slibů, a jednoho dne leželo v Indočínské bance v Papeete pro mladíka deponovaných pouhých dvacet tisíc a to ještě s výhradou, že budou vyplaceny jen proti předložení kupní smlouvy. Na zakoupeném pozemku musí váznouti hypotéka na jméno Jana Pilaře z Hořic a syn podepíše prohlášení, jímž se na všechny časy vzdává nároků na otcovské jmění.

Bez vlastní chaty a kouska půdy nelze na ostrovním venkově trvale žíti. Co zbývalo? Podepsat ponižující prohlášení, přijmout podmínku zavtělení a koupit pozemek nepoměrně horší, široký u moře pouhých sedmdesát metrů a táhnoucí se tři čtvrti hodiny cesty do hor. A poněvadž kokosovníky rostou jen u moře a vanilku lze sázet jen v úrodné a pečlivě vymýcené půdě, dovedl si Pilař docela dobře představiti, k jakému živoření byl otcem odsouzen.

*

Vrabec ani pirog neuvazuje, jednou nohou jej přidržuje a druhou stojí na břehu. Pilař vynáší nejdřív svůj kufr, potom vak s nástroji, který si ihned navléká na záda. A tu se ukazuje, že loďka měla ještě jednoho cestovatele, sviňku, již Vrabcovi darovali Pilařovi jako příspěvek do hospodářství. Sotva je na pevné zemi vysvobozena z pytle, pobíhá kolem nohou svého nového pána a blaženě kvičí.

„Láďo,“ praví tiše Vrabec a klopí hlavu, „víte asi, co bych vám rád ještě jednou připomněl.“

„Vím, ale nechci o tom nic slyšet,“ odpovídá Pilař a vraští čelo.

„Já vás sice chápu, ale považte, možná, že to s vámi pan otec myslí přece jen dobře!“

„Myslí to se mnou dobře,“ hořce se usmívá Pilař, „a proto tu ze mne udělal doživotního vězně. Pozemek zatížený hypotékou nemohu prodat. Můj příjem z něho bude tak ubohý, že si na zpáteční cestu neušetřím ani za dvacet let. Je to výtečně promyšleno. Nemohu odtud utéci, vrátit se k rodičům, znovu z nich tahat peníze a tropit po městě ostudu. Zbavili se mě navždycky. Ale také já jsem se jich zbavil.“

Vrabec se rozčileně drbe ve vousech na bradě.

„Milča si to ovšem vypila se mnou. Má dítě na krku, a chce-li se jí, ať si mě honí po ostrovech a vymáhá ze mne alimenty. Prosím vás — z čeho bych je platil? To má za to, že byla povolná k synáčkovi z patricijské rodiny. Od mého táty — o tom jsem přesvědčen — neuvidí ani haléře.“

„Všechno se jednou srovná, uvidíte!“ těší ho Vrabec.

„Jenže já nechci, aby se něco srovnávalo. Nechali mě tu trčet s holýma rukama — dobrá — zůstanu zde. Měl jsem v úmyslu žít prostě, ale slušně. Teď je se slušností nadobro konec. Než se nadějete, bude ze mne barbar. Jako ten Maďar, Porosz, který bydlí v džungli a vyhýbá se každému bělochu na sto honů. Och, ještě je bude jednou mrzet, že se ke mně tak zachovali. Nikdy jim to neodpustím! Do smrti ode mne neuvidí ani řádek. Jestliže táta čeká na mé pokání — to si počká.“

„Ale přece — maminka...“

„Maminka je stejně vinna jako táta. Nedovedla ho obměkčit. Ostatně na mne zapomene. Má tam Vaška — čajové dýchánky s hořickými paničkami — kostel...“

Vrabec váhavě usedá do pirogu a chápe se vesel.

„Sbohem,“ praví Pilař temně, „a jak jsem vám již řekl, — nechci, abyste se o mne dále starali. Ještě jednou vám za všechno mockrát děkuji. Paní Mařenku pozdravujte.“

V té chvíli ze zachmuřené oblohy počínají padat první kapky deště.

„Liják!“ leká se Vrabec. „Pospíchejte, abyste byl co nejdříve schován ve své chatě. Když se tady dá do deště, tak hned nepřestane.“

Pilař neodpovídá — rázným krokem se vzdaluje. Sviňka peláší za ním. Klikatá stezka vede vysokou trávou. Vroubí ji ibiškové keře s nádhernými červenými květy a nízké košaté stromy — tiare, kvetoucí bíle. Jejich omamná vůně působí na mladíka konejšivě, rozptyluje poslední zbytky jeho hněvu. Liják houstne.

*

Košili má promočenou, tlumok na zádech, napitý vodou, ho ohavně tíží. Naštěstí je u cíle. Převlékne se, svalí se na rohož a bude spát. Avšak — kde je chata?

Pilař nechce věřit svému zraku. Koruny kokosovníků jsou odrány — hotová spoušť. Tam, kde stávalo jeho obydlí, je jen žalostná hromada trosek. Sloupy vyvráceny nebo zpřelámány, příčná břevna rozmetána v trávě, po střeše ani památky. Ovšem, ovšem, také zde řádil cyklón! Co však nyní počít? Noc je na krku a prší nemilosrdně dál.

Snaží se postavit několik prken tak, aby nad ním tvořily jakýsi kryt. Marně. Sotva si pod ně vleze, již zas se vše řítí. Znovu se pokouší a znovu bezvýsledně. Pln zoufalství usedá na zavazadlo a roztahuje nad hlavou deštník. Prasátko se k němu choulí a piští hladem. Déšť ponuře bubnuje do plátna. Pilař drkotá zuby, mokré kalhoty a košile ho studí. Svléká je, sahá do kufru, po delším hledání nahmátne lehkou cestovní pokrývku a balí se do ní. Aspoň utlumit to nesnesitelné chvění! Rád by si ještě zakouřil, ale cigaretový tabák, který měl v kapse, je zcela rozmočen.

Tma se stala zatím neproniknutelnou. A nikde ani človíčka, nikde ani světélka! Nezbývá než takhle bdít do rána, v téhle strašlivé posici, s deštníkem nad hlavou. Dlouhou, dvanáct hodin trvající noc! Přečká ji vůbec? Z okolních děr vylézají krabi, dotýkají se svými hnusnými klepety jeho bosých nohou. Tasí nůž a zuřivě do nich seká. Jejich uťatými, kroutícími se údy krmí hladovou sviňku. Kdesi blízko silněji a silněji hlučí nějaká bystřina. Tu a tam se ozve dutá rána, ohlašující pád ořechu. Dešť neustává.

*

Nikdy by byl neuvěřil, že za těchto okolností lze také spáti. A přece dřímal. Ze sna slyší kokrhání kohoutů, štěbetání špačcích hejn, pasoucích se v trávě. Nějaký rybář troubí v dáli na ulitu. Pilař otvírá oči. Obloha je průzračně modrá, jen nad mořem visí ještě hadrovitá mračna, slunce se jimi provinile prodírá.

Za chvíli již notně připaluje. Pilař se snaží zbudovat si ze zřícenin nový domek, lopotí se v potu tváře, leč nedaří se mu. Sloupy, které zasadil do vykopaných jam, nestojí ani kolmo, ani pevně. Bezmocně se rozhlíží — a tu shledává, že již není sám. V uctivé vzdálenosti sedí na zemi stařík s plesnivou bradou a dva výrostci. Živě gestikulují a kritizují jeho práci. Pilař jim dobře rozumí, za osm měsíců, strávených u Vrabců, měl dosti příležitosti, aby se naučil tahitsky.

Popa — cizinec — stavět neumí. Cizinci to zas spadne. Mělo by se to udělat tak a tak. Ale nehnou se, aby se mu nabídli ku pomoci! Pilař je roztrpčen, musí se přemáhat, aby je vztekle neokřikl. Nejraději by po nich něčím hodil. Ví však, že s hrubostí by se zde daleko nedostal. Dává přednost lsti. Pokleká u kamene, na kterém si prve rozprostřel tabák, aby na slunci proschl, a okázale si kroutí cigaretu.

Stařík neodolá. Zvolna se zvedá a s širokým úsměvem, pokud možno důstojně se blíží k Pilařovi.

„Ja ora na, tehare tane!“ (Buď pozdraven, vznešený pane!)

Stařík se jmenuje Tutua a je nejblížším Pilařovým sousedem. Natáhne-li popa jen trochu krk nad husté křoví, může spatřit střechu jeho chaty. Hoši, Rorea a Teri, jsou nejstaršími z dětí, které má Tutua ještě doma.

Rorea se již rozpřahá krumpáčem a Teri se dává do narovnávání hřebíků, které vytáhl ze starých prken. Pilař ujišťuje Tutua, že se mu dobře odmění při prvním prodeji kopry.

„Muž pomáhá muži z ochoty a lásky,“ tvrdí Tutua, Pilař však mohl pozorovat, jak se mu zajiskřilo v očích, když se zmínil o odměně.

Nyní to jde se stavbou velmi rychle kupředu. Místo čtyř sloupů jich stojí odpoledne osm. Tutua je bezesporu zručný pracovník. Jen občas ustává, znalecky se zadívá na rýsující se kostru příštího domku a odchází ke kameni, na kterém leží Pilařův tabák. Již se ani neptá a vyrábí si z něho cigarety jako ze svého.

Při jedné podobné příležitosti se u kamene setkává s Pilařem. Mladík má ruce plné puchýřů, hladí si je prstem a bolestínsky se škmouří. Tutua mu hledí zkoumavě do tváře, pak se ho neočekávaně zeptá, má-li již vybránu vahine, ženu.

Pilař vrtí rozpačitě hlavou. Tutua se podšitě usmívá.

*

Večer není domek ovšem ještě ani zhruba dostavěn. Pilař přijímá Tutuovo pozvání, aby se do zakončení prací nastěhoval k němu. Kluci se chápou mladíkových zavazadel. Tutua pohání sviňku.

Cestou se svěřuje Tutua Pilařovi, že jeho žena je nemocná. Říká to s nelíčeným zármutkem a zádumčivě vzdychá. Když ji Pilař o chvíli později spatří, polo sedící, polo ležící v chatě na bídném lůžku, dech se mu hrůzou zatají: celé její tělo je poseto boláky a otevřenými ranami. Kůže na obličeji je napjata k prasknutí. Není to lepra? Avšak seznámení se vyhnouti nelze, nemocná k němu s namáhavým úsměvem vztahuje ruku.

První otázka Mitiina zní: „Máš už vahine?“

Nyní je Pilařovi již vše jasné. Chtějí mu sami opatřiti vahine, mají asi nějakou v zásobě. A Miti se také již rozhovořuje. Když je popa tady, bylo by dobře vzkázati do Uturoa pro dceru. Chodila již dost dlouho do školy. Možná, že se cizinci zalíbí.

Tutua zatím chystá večeři. Doškrabal již čtvrté jádro ořechu, drtiny pokropil mořskou vodou a břečku protlačil hrstí trávy. Na hromadu kamenů, rozpálených ohněm, jsou pokládány banány, ryby a manjakové hlízy. Vše je přikryto pokličkami, upletenými z listí, pára jimi prostupuje v mlhavých obláčcích. Slabé syčení a praskání svědčí o tom, že se vše peče a smaží.

Kluci a ostatní Tutuova drobotina slídí kolem ohniště, Tutua prostírá. Na buraové listy klade kokosové skořápky a pečlivě do nich odměřuje mléčný omastek, který prve vyrobil. Ke každému šálku přidává jeden citrón. Manjak je rozdělen a ryby zbaveny připálených zbytků listí. Pilař je vyzván, aby usedl na čestné místo.

„Popa tane, maita maha!“ (Bílý pane, přijmi jídlo!)

Vždy dva protější se spolu dělí o jednu velikou rybu a hromádku hlíz a banánů. Pilařovi po celodenní dřině kupodivu chutná, ač pokrmy nejsou osoleny. Omastek se srká z tří prstů, namáčených za každým soustem do kokosových koflíků. Všichni hlučně mlaskají, dávají nepokrytě najevo svůj apetyt. Bez rozpaků pouštějí větry.

Nacpali se znamenitě. Tutua se Pilaře zdvořile vyptává na fenua popaa — zemi bělochů, na Evropu. Nemocná v chatě sténá. Teri koncertuje na foukací harmoniku, až uši brní. Tutua spokojeně buší do kamene bambusovou holí. Na obzoru je vidět černý, rohatý obrys ostrova Bora-Bora. Pilař myslí na Warmonda — samozřejmě s mírným opovržením.

*

Od časného rána jsou již zas všichni v pilné práci.

Rorea šplhá jako opice do vrcholků palem a seká listí na krytinu. Má na chodidlech navlečenu lýkovou obruč, nohama se odráží a rukama přidržuje. Než se Pilař naděje, je patnáct metrů vysoko od země. Na krytinu je třeba asi tří set listů, a poněvadž lze vzít z kokosovníku nejvýš spodních šest, musí hoch vylézt na strom nejméně padesátkrát. Zdá se, že ho to nijak nermoutí. Ostatně, až se té zábavy nabaží, vystřídá ho Teri.

Pilař máčí na mělčině svazky lýka, aby mořskou vodou změklo. Když je hotov, rve holýma rukama vysokou trávu kolem stanoviště a spaluje ji pod kokosovníky. Popel je výborným hnojivem, a kouř zahání s květů škodlivý hmyz.

Minulo již poledne a mladík se ohlíží po svých pomocnících, zda se snad nezačnou zajímati o oběd. Domorodci jedí však jen jednou denně, večer, a to důkladně. Snídají jen tenkrát, zůstalo-li něco od večeře. Komu se chce jíst, může si natrhat banánů, pomerančů nebo papají. Pilařovi nezbývá než se přizpůsobit zdejším zvyklostem, a pracuje dál s kručícími útrobami.

V odpoledním žáru, když všichni na chvíli odpočívají, dostává neblahý nápad, že by si mohl přinést a na slunci usušit prádlo, které má v kufru vlhké ještě od předvčerejšího deště. Nic zlého netuše, rozprostírá po mýtině košile, vázanky a límce. Tutua, který právě stloukal schůdky na verandu, vykřikne: „Hoke!“ — dost — a odhodí kladívko. Rázem je po práci. Již jsou tu také kluci a chvatně si váží kravaty kolem holých krků. Tutua jediný ví, jak se ty věci nosí, zmocňuje se límce a zápěstí si ovíjí manžetou. Na obojím zanechává otisky svých špinavých prstů.

Otec se obdivuje synům, synové otci. Pilařovi se naskytá příležitost poděliti je kusy své garderoby. Tolik mu je z ostrovní morálky také již známo, že by se mu ty pestré hadříky v příštích dnech tak jako tak ztratily.

Co není hotovo dnes, může se dodělat zítra. A ne-li zítra, tedy pozítří. Nač spěchat? Na ničem nezáleží. Život stejně uteče a smrti se dočkáš. Taková je Tutuova filosofie. Pilař se trochu mračí, že se tak zbytečně brzy vracejí domů, ale neodvažuje se na sousedovi žádati dnes ještě nějakou práci.

Rorea a Teri žehlí darované jim vázanky nahřátou lahví od visky. Těch lahví je v chatě celá baterie — Pilař teď již ví, kam asi ukládá Tutua měsíční výtěžky za nasušenou kopru.

Tutua objevil mezi Pilařovými věcmi brousek a přináší svou zubatou, po léta neostřenou břitvu, aby mu ji popa nabrousil. Pak se Tutua v potůčku holí. Nepotřebuje k tomu štětky ani mýdla, krev mu však z tváří jen prýští.

Za chvíli je tu zas, oholen, či spíše odřen, a v náladě velmi slavnostní. Ohlašuje Pilařovi, že večer bude ararea — veselí — poněvadž pia, tahitské pivo, je hotovo. Pilař by raději už jedl, má přímo bolestný hlad, nikdo se však nemá k vaření. Všichni dřepí v půlkruhu před chatou a bezstarostně klábosí.

Od korálového ostrůvku se blíží rybář. Uvazuje svůj pirog ke kmeni, vyčnívajícímu z vody, a brodí se ke břehu, mávaje rukama jako vesly. „To je Huara, můj bratr,“ praví Tutua Pilařovi a klepe mu důvěrně na rameno.

Huara se vítá s Pilařem dotekem tváře a oznamuje Tutuovi, že u něho na dnešní pitku zůstane. Je starý a velmi sešlý. Úlovek je však vydatný a všichni ho poplácávají pochvalně po zádech. Teď teprve kluci sestavují z dříví hraničku, zapalují ji a obkládají ohniště kameny.

Všichni se účastní přípravy večeře. Kuchají ryby ostrými bambusovými třískami, mořským rakům a krabům jsou zaživa rvány končetiny a házeny na kameny, kde sebou ještě chvíli cukají. Pilař oškrabuje přeraženou mušlí kůru z několika chlebovníků a omývá z nich prýštící lepkavé mléko v umete, nádobě podobné malému pirogu, vytesané z kusu kmene.

*

Zatím přišlo několik mladíků a dívek — je jich plná veranda. Každá z dívek má za uchem květ tiare, mladíci si přinesli kytaru. Vítají se s cizincem podáváním rukou a všechny zajímá jen jediné — má-li již vahine. Hoši na Pilaře významně mrkají a dívky se chichotají. Jeden z chlapců ukazuje na dívku, která sedí na kraji verandy, stranou od ostatních — ta je prý volná. Přichází Tutua a klade ochranitelsky dívce ruku na hlavu. Pilař tuší, že je to jeho dcera, která se na vyzvání vrátila z Uturoa. Všímá si jí blíže. Je zřejmě mladičká, není jí více než čtrnáct let. Za uchem má kvítek tiare jako ostatní, do modra se lesknoucí černé vlasy jí mastně splývají po zádech. Má hubené paže a lýtka, ale tenká látka na prsou se jí mocně vzdouvá ostrými hroty panenských ňader.

Kolem pokrývky z listů usedá celkem osmnáct lidí. Kokosové skořápky jsou rozděleny. Pilař je umístěn vedle své příští vahine, jejíž jméno je Tearofa.

Huara, nejstarší ze společnosti, pronáší slavnostní řeč na uvítanou cizinců. Mluví o vážnosti, jíž zde na ostrovech požívají všichni Evropané, ale také o křivdách, které někteří z nich činí domorodcům. „Vidím na tobě,“ prohlašuje třaslavým hlasem, „že ty nejsi z těch, kteří sem přišli ve zlém.“ Pak se rozohňuje: „Kdo přišel mezi nás v dobrém, užívá jen dobré. Uvidíš, že naše láska nezná hranic.“ Šíří se o darech přírody, které zde Bůh schystal domorodcům, a o věčném létě, které zde prožívají v chudobě, z níž však nikdo nechřadne ani neumírá. A pateticky končí: „Co jest mé, je i tvé. Vezmi si všechno, co je mé. Pij, a zůstaň dlouho s námi!“

Pilař vidí, že musí na tak dlouhou a obsažnou řeč také patřičně odpovědět. Zvedá ruku na důkaz, že chce něco říci. Mluví o tom, jak je dojat vlídným uvítáním, kterého se mu zde dostalo, o neocenitelné pomoci, kterou mu jeho sousedé nezištně poskytli při stavbě chýše a kterou mu přislíbili i na příští dny jeho těžkých začátků, a ujišťuje je, že jejich laskavost bude odměněna. „Já,“ prohlašuje Pilař, „jsem nepřišel na ostrovy, abych bohatl z cizích mozolů a stavěl paláce z potu domácích lidí. Z mého domova mne vypudila zášť příbuzných a jejich lakota. Hledal jsem zemi míru a dobroty, a vidím, že jsem ji našel. Takové jsou mé zásady: Kdo mně ubližuje, tomu ubližuji i já. Kdo je ke mně úslužný, k tomu i já jsem úslužný. Jsem přesvědčen, že se všemi budu žít ve vzájemné úctě. lásce a vážnosti.“

Spolustolovníci pochvalně pokyvují hlavami. Je zřejmo, že jeho řeč se líbila.

*

Tearofa se všemožně stará o svého tane. Loupá mu banány, podává mu ryby zbavené kostí, po štipcích mu strká do úst bílé masíčko z krabích klepet. Když vymáčel všechno své kokosové mléko, obětavě mu přidává ze svého a vlastní rukou mu do něho mačká citrón. Přitom se neustále směje, až se jí ostré prsy třesou pod šaty.

„Taková má být žena,“ významně ji chválí Tutua, „pečlivá a plná milosti.“ A Huara, stařešina, dodává: „Kéž se vždycky tak dobře snášíte.“ Všem je zřejmé, že tato hostina je vlastně zásnubní hostinou mezi Tearofou a Pilařem, jemuž dívka říká Pilara, poněvadž „ř“ neumí dobře vysloviti.

Kosti a odpadky jsou házeny psům a Tutuovým prasatům, s nimiž se statečně přiživuje i Pilařova sviňka.

Po hostině je přírodní stůl znovu umeten a vystlán novými listy. Doprostřed je postavena plechová nádoba s pivem. Pilař má již nohy přebrněné dlouhým seděním na zemi a přivalil si buraové poleno. Tearofa si ihned sedá vedle něho, a vypadají nyní skutečně, jsouce povýšeni nad ostatními, jako by seděli na jakémsi trůně.

Neúprosně se blíží okamžik, kdy Pilařovi bude vypíti první číši piva. Nechce se mu do toho, pivo páchne kysele po kvasnicích a zkysané ananasové šťávě, na povrchu se žlutě pění a v pěně — ó hrůza — plovou utopení švábi, mouchy a mravenci. Huara mu sám nabírá konzervový pohárek a nese mu jej k ústům. Pilař zavírá oči, zatajuje dech a vlévá si obsah do hrdla. V první chvíli se mu zdá, že nepřemůže svírání žaludku, který se chystá k dávení, potom však v útrobách převládne pocit příjemné palčivosti. Nápoj je silně alkoholický. Všichni na něho hledí s otázkou v očích. „Nápoj je velmi chutný,“ ujišťuje své spolubesedníky, ale se zlou se potáže. Za tu chválu musí vypít ještě další odlivku. Rychle si pak kroutí cigaretu, aby zahnal ohavné představy. Za chvíli se však již cítí sladce malátný, odevzdaně hledí na pohár, putující kolem dokola, a čeká, až na něj opět přijde řada.

Děvčata jsou brzy opilá, blýskají očima, nervózně se smějí — muži jsou podnapilí. Rorea fouká zběsile do své harmoniky. A tu jeden z mladíků sahá po kytaře. Několik tesklivých tónů, a všichni se dávají do zpěvu. Zpívají o dobrém duchu, který se jmenuje láska, a o květu tiare, který tohoto ducha probouzí. „Kde kvete tiare, tam kvete i láska, má milá, oděj se sukénkou lýkovou a tanči, chci sníti s pohledem upřeným do tvých zřítelnic a obdivovati se krouživým pohybům tvých kyčli.“

Jako hypnotizováno vstává jedno z děvčat a začne se smyslně natřásat v bocích, prohýbá se, vztahuje paže nad hlavu. Muži začínají tleskat do rytmu. Kytara zní důrazněji a důrazněji. „Eh-eh-eh,“ sténá děvče, břicho se mu vlní, pod průhlednou látkou je vidět vzdouvající se pupek. Ňadra divže neprotrhnou chatrný oděv. I dívky, které sedí vedle svých chlapců, kroutí tělem a natřásají prsy. Muži tleskají rychleji a rychleji, tančící děvče vášnivěji a vášnivěji sténá. Dotančí kruhem k poslednímu z mladíků a padá mu do náruče jako podťatý klas. Hoch se tiše zvedá a odnáší si ji do tmy.

Pilař kouří již kdovíkolikátou cigaretu, hlava mu třeští, ručka Tearofy, ležící v jeho klíně, horečně žhne. Tu se z domku ozývá lkavé volání nemocné. Chce také svůj díl pití a cigaretu. Tutua poslušně vstává, aby jí obého donesl.

V tanci se pokračuje. Jiná dívka vstává a končí svou produkci v náručí jiného chlapce. Kruh zpěváků pomalu řídne. Pár za párem mizí v neproniknutelné tropické noci. Konečně dochází řada na Tearofu. Tutua buší do dlaní divočeji než předtím, aby nahradil ty ruce, které scházejí. Tearofa tančí neobratně, dětsky — je ještě nezkušená. Huara šeptá Pilařovi do ucha: „Vidíš — tančí poprvé. Tančí jen pro tebe!“ Dva chlapci, kteří dosud seděli napravo od Pilaře, vstávají a tiše usedají na opačné straně kruhu, aby Pilař byl poslední. Kytara zní toužebněji a toužebněji. Poslední chvějivý tón — a Tearofa se kácí do Pilařovy náruče. Mladík těžce vstává, tiskne k sobě něžné břemeno, které mu ovíjí ruce kolem hrdla. Potácí se s ní — klopýtá — neví kam, tráva šelestí pod jeho bosýma nohama.

Pilař se probouzí na verandě Tutuova domku. Živou mocí si nedovede upamatovat, jak se vlastně na svou rohož dostal. Hlava ho brní, údy jsou jako zpřelámány. První jeho myšlenka je — kde je Tearofa? Ve střeše šustí dovádějící ještěrky, špačci křičí v trávě. Pilař vstává, nahlíží do vnitřka chaty, ale spatřuje jen nemocnou Miti. Žena na něho hledí očima rozšířenýma bolestí. Seběhne po schůdkách z verandy, pátrá na místě nočních hodů. Tutua má nohu v převráceném plecháči, z kterého vytéká hustá, lepkavá sedlina, a hlasitě chrápe. Pilař překračuje zmožené pijáky jednoho za druhým, obchází houštiny — avšak Tearofa nikde.

Notně jsa zklamán, obléká pareo. Půjde se raději vykoupat. Není lepšího léku pro flamendra než ochladit si hlavu proudící vodou. Usedá do potoka, nechává si po zádech stékat malý přírodní slap. V klíně se mu hemží drobní, průhlední ráčci, dosud důvěřiví, dosud bez krunýřů. Pilař se cítí nevinný a čistý, jako by se byl teprv včera narodil. Připadá mu, jako by vše, co předcházelo jeho útěku na ostrovy, byl jen šeredný sen.

Vrací se asi za hodinu příjemně osvěžen, v nejnádhernější náladě. U Tutuovy chaty ho čeká překvapení — po opilcích, kteří tu ráno tak bezmocně leželi, není ani sledu. Jat příjemným tušením běží úprkem k staveništi, a hle — včerejší hýřilové, zpěváci a tanečnice se starým Huarou v čele chvatně dokončují práce na jeho chatě. Laťkoví střechy se hemží hnědými postavami. Hoši přibíjejí rohože z listí, které dívky na zemi splétají. Přichází Tutua a dobromyslně se usmívá. „U nás,“ vykládá, „není nikdy dobrý muž osamělý. Kdo s námi hoduje a veselí se, tomu patří i naše paže a naše srdce.“ A starý Huara dodává: „Budeš žít v domě, který postavila láska prostých lidí.“

Pilař je upřímně dojat. Chtěl by proslovit opět aspoň tak dobrou řeč jako včera večer, ale nic ho nenapadá. Tiskne oběma mužům ruce a uboze koktá.

*

Večer se Pilař stěhuje do svého nového domova. Než odejde z Tutuovy chaty, přemáhá svůj odpor a usedá na chvíli u Mitiina lůžka. Má nejlepší vůli prokázat těm lidem nějaké dobrodiní, a snaží se přesvědčit Tutuu, že by jeho ženě jen prospělo, kdyby ji poslal do nemocnice v Uturoa. Jsou tam bílí lékaři, kteří si vědí rady s neduhy všech druhů. Chorá se ovšem uzdraví i zde, ale bílí lékaři by ji jistě uzdravili mnohem dříve.

Tutua se chechtá, až se za břicho popadá. Bílí lékaři? Je přece všeobecně známo, že kdo se jim dostal do rukou, zemřel. Ne, nikdy nesvěří svou ženu bílým lékařům. Tutua má celkem pravdu, zamlčuje však, že ostrované posílají své nemocné do Uturoa až tehdy, když mají dík jejich bylinným lektvarům duši na jazyku.

Nu, nedá se tedy nic dělat. Ještě jedno podání ruky nebohé Miti (Pilař si umiňuje, že se u nejbližšího potůčku důkladně umyje), a host je Tutuou vyprovázen před chatu. Tam stojí již připraven Rorea a potěžkává jeho kufr. Teri má na zádech vak s rekvizitami.

„Buď stále zdráv,“ volá za odcházejícím Tutua slavnostně, „a nezapomeň, že můj dům je ti vždy otevřen.“

Vzdalují se v paprscích dohasínajícího slunce. Rorea občas vytahuje z podpaží harmoniku, foukne do ní několik spěšných tónů, a opět kluše. Teri před sebou pohání Pilařovo prasátko, nářadí mu řinčí na zádech. Pilař je svátečně naladěn. Za každým krokem se zastavuje. Trhá si cestou kytici ibiškových květů, jimiž ozdobí svůj dům.

Před schůdky na verandu pokládá Rorea na zem kufr a Teri si sundavá s ramen vak. Pilař je poděluje drobnými mincemi a kluci s povykem uhánějí zpátky po úzké stezce. Z laguny stoupají noční páry, podobné přízrakům. Pilař se chvíli dívá na toto divadlo, pak vstupuje do domu.

V šerém koutě se choulí drobná postavička. Nyní se napřimuje a kráčí mu usměvavě vstříc. Tearofa!

Pilař žasne. Po celý den mu vrtala její nepřítomnost v hlavě, ale zeptat se neodvážil — ostýchal se. Kde se asi skrývala? Zřejmě přišla teprve před chvílí se svými jedinými šaty, v kterých tančila, s širokým slaměným kloboukem a dvěma náhradními košilemi. Právě rozbalovala na rohoži svou chudičkou výbavu.

„Ty zde?“ diví se nahlas a něžně ji hladí po splývajících vlasech.

Tearofa špulí rozmrzele ústa. Proč se Pilara tváří tak překvapeně. Rozumělo se to přece samo sebou, že zde bude dřív než on. Vždyť je přece jeho vahine. Včera si ho vyvolila a on si ji vzal. „Jak by ses tu mohl obejít bez ženy? Kdo by ti uvařil, až budeš sušit ořechy, kdo by pral tvé prádlo a staral se o tvé pohodlí? Kdo by ti hlídal dům, až budeš na lovu?“

Na tak pádné důvody nemá ovšem Pilař odpovědi. V záchvatu radosti jí hází do klína všechny své červené květy. Tearofa se durdí. Ibišek je květ mužů, květ síly a vášně. Dívky nosí jen tiare — květ touhy.

III

Henrik Warmond na Recherche zle naříkal na Číňany, ale Pilař nemá zatím, proč by si na ně stěžoval. Žlutý obchodník mu ochotně poskytl úvěr. Dík tomuto úvěru mohl si Pilař koupiti mouku, která na ostrově schází, cukr a konzervy.

Tearofa radostně přijímá cukr, poněvadž je mlsná, ale s nedůvěrou hledí na konzervy a rozhořčuje se nad moukou. Neumí vařit po evropsku. Mouku docela dobře nahradí chlebovník, který má chuť vařeného bramboru, když se upeče. S avoka, hruškovitým plodem tahitské jabloně, jehož dužina chutná jako máslo, je výborným pokrmem. A kdyby se snad jejímu manželu zachtělo něčeho podobného evropskému knedlíku, pak tu jsou feje, rostoucí na skalách, podobné banánům. Upečené jsou sice poněkud tuhé, mají však zato pikantní mandlovou příchuť.

Aby mohl okusit všech těchto slibovaných tahitských pochoutek, musí se ovšem Pilař vypravit do hor a přinésti odtamtud v pytli asi sto drobných, jako pěst velikých kamenů. Tearofa si z nich zřizuje ohniště a zpívá si, zatímco Pilař rozbíjí tlustý špalek na polínka a z polínek štípe třísky, aby jeho malá vahine mohla uvařit svou první večeři.

Prozatím nemají ti dva valných obav do budoucnosti, tchán Tutua se o ně otcovsky stará. Ráno zde byl Rorea se dvěma kilovými rybami, které ulovil Pilařovou udicí, a nyní budou ryby upraveny. Jak, to již Pilař dobře ví, a není proto nijak zvlášť zvědav. Obřad jídla ve dvou je přesně takový jako při veliké hostině, jen snad poněkud prostší, poněvadž k malému stolu není třeba stláti tolik buraových listů.

A když ohniště vypouští poslední líné obláčky dýmu, za svitu srpovitého měsíce a při znění vzdálené kytary sedí dvojice na verandě a naslouchá temnému vzdouvání moře a tepotu svých srdcí.

„Měsíc je ďábel,“ praví Tearofa tiše. Pilař se diví. Domnívá se, že jeho vahine žertuje, ale Tearofa naprosto nežertuje. „Vy, běloši,“ praví pohrdlivě, „jste hloupí. Věříte tolika pošetilým věcem, ale tomu, co je očividné, nepřikládáte víry. Viděls někdy něco ďábelštějšího, než je měsíc? Působí na ženy svou nečistou mocí. Mění podobu — hleď, nyní je rohatý, zlý, ale za nějaký čas bude kulatý a bude se usmívat. Dělá to proto, aby na lidi vyzrál. Na nás však nevyzraje, my ho dobře známe.“

„Měsíc je tedy ďábel,“ usmívá se Pilář, „a co jsou hvězdy?“

„Boží oči,“ odpovídá Tearofa pohotově. „Hlídají ho. Je jich tisíce a tisíce. Kdyby nebylo hvězd, bylo by na světě jen samé zlo. Proto se tak bojíme v bezhvězdných nocích.“

„Ale když není hvězd, nesvítí ani měsíc,“ pokouší ji Pilař.

„Tím hůř, tím hůř,“ vine se k němu ustrašeně Tearofa. „Ale raději o tom nemluv. Potom ďábel bloudí po zemi a Bůh spí.“

Pak se Pilař ještě dovídá, že kokosy jsou děti hlavou do země zasazených úhořů, a voda že jsou vlasy Bohem zatracené ženy. V duchu přemýšlí o tom, proč vlastně Tearofa chodila do školy a čemu se tam naučila kromě několika francouzských slov.

Pilař časně vstal a nyní jde s pytlem na zádech a holí v ruce na obchůzku po svém pozemku, aby donesl první zásobu kokosů. Kdyby byl měl v úmyslu státi se vzorným hospodářem, jeho srdce by se musilo svírati žalostí, neboť pozemek je úžasně zpustlý. Palmový háj je zpola udušen lianami, vanilkárna je hotový obraz bídy, drát kolem ohrady je na nesčetných místech přerván. Bez dobytka je život na tahitské farmě věčnou dřinou, poněvadž trávu, kterou krávy spasou, je třeba ustavičně mýtiti — avšak dobytek lze chovat jen na parcele řádně oplocené, a drát je drahý. To vše zatím Pilařovi naprosto nekazí náladu. Stoupá hlubokou strží vzhůru podle potoka a na místě, kde se strž nálevkovitě šíří, objevuje bažinu plnou úhořů. Domorodci jimi sice opovrhují, mají je za jakýsi druh hadů, ale Pilař doufá, že se mu podaří příměti svou vahine, aby mu je pekla. O kus výš, v bujné trávě džungle, vyplaší slepici, která asi seděla na vejcích. Hledá a hledá, až hnízdo nalézá a označuje si je kolíkem. Jednoho dne si kuřata přivlastní a drůbežárna bude založena. Pod nádherným vodopádem, který bude jeho sprchovací lázní, je sice bodnut divokou včelou, ale kde jsou včely, bývá i med. Po delším pátrání zjišťuje, že roj sídlí v prohnilé kládě a označuje si místo podobně jako prve slepičí hnízdo. Roj měl věru štěstí, že byl nalezen jím a ne nějakým domorodcem — pak by byl totiž udupán a zničen, neboť zdejší lidé jsou příliš pohodlní, aby se při dobývání medu zdržovali vykuřováním. Žádná věc pro ně nemá ceny a ani je nenapadne věnovat trochu péče něčemu, co by jim mohlo nést trvalý užitek.

Pilař je nahony vzdálen jakýchkoli dobrých úmyslů, přece jen má však radost ze svých dnešních objevů. Podvědomě se v něm hlásí k slovu zděděný pud získané udržeti, zlepšiti a rozhojniti. Vrací se domů s pytlem plným ořechů. Snad jen proto, že pociťuje jistou pýchu nad svou první úspěšnou výpravou, je poněkud rozladěn, když zastihne Tearofu spící pod kokosovníkem.

Dosti nešetrně jí zacloumá a dívka se s výkřikem probudí. „To mi pěkně hlídáš dům,“ hrozí jí žertem, „divím se, že jej neodnesli a tebe s ním.“ Tearofa chvilku přemýšlí, pak vztáhne nejistě paži: „Tam je tvůj dům, vidíš? Nikdo jej neukradl. Dobře jsem hlídala!“ Hned nato opět uléhá, obrací se na druhý bok, zavírá oči. Jak je líná — žasne Pilař, a úsměv, který prve násilně vyloudil na rtech, se mu vytrácí.

*

Denně si přináší nové kokosy, každý z nich naštípne a pověsí na dlouhé bidlo k naschnutí. Ořechy z první zásoby lze již vylupovati. Pilař pracuje tesákem a slupky hází do pytle. Když je hotov, bere pytel na záda a stoupá do stráně nad chatou k osamělému balvanu, trčícímu z trávy. Toto místo se mu zdá vhodné k spalování slupek. V tropickém slunci oheň rychle vzplane. Pilař se ohlíží ještě po několika hluchých kokosech, které se zakutálely. Vtom spatří svou vahine, jak k němu běží s velikým pokřikem:

„Uhas oheň! Hlupáku! Špinavé prase! Bílý čerte!“

Pilař není udiven nadávkami, ví, že tahitská děvčata užívají silných slov, aniž si jsou vědoma jich urážlivého smyslu, mluví prostě tak, jak si doma navykla, nechápe však, jakého přečinu se dopustil tím, že zde zapálil slupky.

Tearofa se zoufale snaží, aby plápolající oheň utloukla kusem hadru, který třímá v ruce. Kouř ji štípe do očí, na bosé nohy jí padlo několik žhavých oharků, ona však nedbá. Když seznává, že její úsilí je marné, ochable se zhroutí do trávy a kope vztekle nohama do země v záchvatu nepříčetného vzteku.

„Cos to udělal? Nyní nás tupapau potrestá. Možná, že na nás sešle fefu. Dostanu fefu jen kvůli tobě, zlý cizince, který ničemu nerozumíš. A já jsem ještě mladá a chci zůstati hezká. Nechci mít nohy jako kořen iňamu, nechci chodit těžce jako vůl. Pros tupapaua, aby ti odpustil! Pros ho!“ A dává se do pláče.

Z úryvkovitých vzlyků a výčitek se Pilař dovídá, že Tearofa kdysi na tomto místě uslyšela záhadné kvílení. Zřejmě tu bydlí duch, který nechce být vyrušován. Je nebezpečno sedati na takovém kameni, z kterého se ozvaly tajemné zvuky, a je přímo šílenstvím pálit u něho kokosové slupky.

Pilař ji utěšuje, tvrdí, že duch, který kvílí, je patrně duch dobrý, a jistě mu již odpustil, poněvadž ho přece neurazil úmyslně. Slibuje, že se již nikdy podobné neprozřetelnosti nedopustí. Tearofa si utírá tvářičku pošpiněnou sazemi, na níž se lesknou stružky prolitých slz. Jediné, co ji smiřuje s tím, co se stalo, je okolnost, že se její tane choval celkem pokorně a ducha více nedráždil. Přesto si pak ještě asi týden pozorně prohlíží své štíhlé nožky, jestli snad již nezačínají puchnouti a nabývati sloních rozměrů.

*

Tearofa je nejen líná, je také hloupá. Obě tyto vlastnosti se znamenitě doplňují. Pilař by chtěl, aby mu vařila k snídani kávu. Tato práce není tak zcela jednoduchá, jak by se snad zdálo. Poněvadž se na ostrovech nepoužívá kávy pražené, nýbrž zelené, a ještě k tomu nepročištěné, je třeba ji nejdřív pobiti v sáčku, pak přesypati v průvanu, aby slupky odlétly, a konečně utlouci palicí na drobno. (Pilař si ještě neopatřil kávový mlýnek.) Tearofa narovná na ohništi hraničku, postaví na ni svůj jediný hrnec, ale teprve když se již voda vaří, rozpomene se, že kávu ještě neočistila a nerozmělnila. Dá se tedy do práce, ale než je hotova, oheň vyhasl a voda se přestala vařiti. Nová hranička dříví, nové čekání. A pak se přihodí další neštěstí — nadrcená káva se rozsype. Tu již věru není divu, když malá vahine se rozkřičí a zapřísahá se, že již nikdy nebude kávu vařiti, že výmysly bělochů jsou neslýchaně pitomé, že přišli na ostrovy jen proto, aby rozsévali hněv a slzy.

Pilař jí radí, aby si kávu připravila již zvečera, pak bude mít ráno méně práce a nestane se jí, aby musila vodu v hrnci dvakrát vařit. Jenomže Tahiťané nemají ve zvyku zařizovati něco předem. Zde se žije jen dnešku, na zítřek nikdo plánů nedělá.

„Co kdyby zítřek vůbec nepřišel?“ ptá se Tearofa se zamračeným čelem.

„A proč by nepřišel? Po každé noci nadejde nový den.“

„Teď lžeš,“ usvědčuje ho dívka, „jednou nebude žádného zítřka. Celý svět zahyne, a Bůh, veliký od země až do oblak, se přibrodí mořem, aby rozdělil zemřelé mezi nebe a peklo.“

Pilař nemá dosti přesvědčivých slov, jimiž by své va-hine dokázal, že by snad nebylo tak hroznou chybou, kdyby měla večer nadrcenou kávu a ráno jí již nemohla použiti, poněvadž by nastal konec světa.

*

Tutua přišel pozval Pilaře na lov ryb. Pojedou tři jeho sousedé, starý Huara se však tentokrát nezúčastní — byl by ochoten Pilařovi zapůjčit svůj pirog. Veslovat by s ním mohl Rorea. Pilař nabídku radostně přijímá, žádá však, aby s ním v pirogu byla místo Rorey Tearofa. Chce zabránit tomu, aby se po celý den válela pod kokosovníkem.

„Muž, který bere do práce ženu, nechává doma své paže,“ namítá přísně Tutua. Tearofě se však zdá být lov příjemným vyražením, a tak Pilařův návrh vítězí. Za svítání brázdí tři pirogy hladinu laguny, plnou slupek, listů a špinavé pěny. Míří k atolu, vzdálenému as dva kilometry. Pilař statečně pádluje, aby dokázal, že stačí za dva. Tearofa zasněně mlčí.

Atol se zblízka podobá obrovské skalce z akvária. Jeho korálové balvany se růžově lesknou, vyrůstají z nich vápencové stromky fantastických tvarů. Kolem břehů, porostlých škeblemi a ulitami, se prohánějí tisíce drobounkých rybek, modrých, zelených, červených i zlatých, s průsvitnými těly a chvějícími se žábrami.

„Honu! Honu!“ vykřikne náhle Tutua na přídi své loďky.

Pilař se marně rozhlíží, želvy nikde nevidí. Domorodci však si již nasazují neprodyšné brýle, tiše klouzají do vody a plují pod hladinou. Pilařovi je svěřen úkol zakot-viti s loďstvem pirogů k atolu. Když je to vykonáno, klopýtají s Tearofou po ostrých kamenech ostrůvku k písečné duně, kam zamířili lovci přímou vodní čarou.

Pilařovi se naskýtá nezvyklé divadlo. Asi dvě stě kroků před ním zuřivě hrabe v písku obrovská želva. Občas zvedá hlavu a větří. Lovci však již vyskakují z vody a vrhají se na ni. Zprvu je překvapena a nehýbá se, pak zafuní a žene se slepě vpřed. Tutua, který jí zastoupil cestu, je sice sražen, ale ostatním se podaří zvíře zadržeti a převrátiti. Ještě několik zoufalých rozmachů ploutví do prázdna, než želva pochopí, že jí není pomoci. Pak pohyby ochabnou a veliké černé oči hledí strnule. Oddechuje prudce jako uhnaný býk.

A nyní následuje něco strašného. Za kanibalského jásotu lovců je želvě odtržen spodní krunýř. Pod vrstvou rozervaného tuku sebou škubou obnažené cévy, svaly ploutví se marně napínají. Želva sténá jako umírající člověk. Domorodci vrážejí dychtivě ruce do jejích útrob a zaživa jí rvou z těla celé kusy masa.

„Proč ji nezabijete?“ horší se Pilař. „Udeřte ji kyjem do hlavy a netrapte ji zbytečně!“

Tutua posměšně mžourá. Jak by mohl želvu zabiti? Vždyť ubitá honu je jedovatá! Pilařův zrak sklouzne maně na Tearofu. Dívka stojí nad mučeným zvířetem jako u vytržení, obličej jí září, na rtech se rýsuje ohavný, krvelačný úsměv.

*

Pilař se zřekl svého podílu na želvím mase. Aby ho odškodnili, darovali mu deset z osmnácti vajec, nalezených v písku, a krunýř.

Vejce i krunýř odnáší Pilař k Číňanovi a bere s sebou Tearofu. Je již věru na čase, aby se jí zavděčil nějakým dárkem. Ženy nejsou v lásce zcela nezištné ani na rajských ostrovech, ba zde snad ještě méně než jinde, neboť bělochova vahine požívá mezi svými družkami dostatečné vážnosti jen tenkrát, když ji její manžel zahrnuje viditelnou přízní. Naštěstí lze tahitská děvčata snadno okouzliti. Jsou jako malé děti, uchvátí je laciný hadřík, bezcenná treta.

Jakmile Tearofa uslyší, že si bude moci v Číňanově krámku vybrat, co se jí zalíbí, nezná její radost mezí. Tleská rukama, věší se Pilařovi na hrdlo a lichotí mu: „Ty jsi šlechetný, ty jsi můj veliký muž, statečný a laskavý otec!“ Pilařovi se zdá název otec poněkud přemrštěný, je však spokojen, že si může zahrát na štědrého, pohvizduje si, a Tearofa skáče jako kůzle po jeho boku.

Nemohl tušit pohromu, která na něho v krámku číhala. Tearofě padly do oka pěkné lakové polobotky s vysokým podpatkem a nyní prohlašuje, že nechce nic jiného než ty. Číňan se úslužně usmívá, má ruce sepjaty na břiše, trpělivě naslouchá rozepři mezi manžely. Co by si Tearofa počala s těmi střevíčky? Ať se jen podívá na své nohy, jsou to roztomilé hnědé nožky, ale jejich prsty, navyklé chůzi naboso, jsou roztaženy jako slepičí pařáty! Myslí snad, že by na ně mohla obout tak malé botky? Ostatně, stojí hříšné peníze, a je tu tolik jiných, mnohem užitečnějších a krásnějších věcí. — Tak? A neříkal snad Pilara, že si Tearofa může vybrat, co se jí zlíbí? Nuže, zlíbily se jí právě jen ty střevíčky a nic jiného. Co na tom, že je na nohu nenavlékne? Postačí, když je bude mít, ostatní ženy puknou závistí, až je u ní uvidí. Tearofa stojí na svém, hrozí, vzlyká. A když Pilař kategoricky prohlásí, že střevíce nekoupí, není již šlechetným bílým otcem, ale bídným, prolhaným, ničemným psem.

Pilař odchází uraženě z krámu. Kdo nechce málo, nedostane nic. Vlastně to výborně dopadlo — jeho peníze mu zůstanou. To však nezná Tearofu! Jakmile dívka sezná, že by mohlo z nákupů nadobro sejíti, zloba jí z tváře vyprchá, ústa se zas zamilovaně usmívají. Lísá se k svému muži, jako by se bylo nic nestalo.

Nakoupila vlásniček, stužek, nití — a co hlavního, uskutečnil se její dávný sen, míti na dveřích vedoucích na verandu nádherný květovaný závěs, jaký vídala v Uturoa v domácnosti domorodého učitele. Pilař je již méně nadšen. Látka na závěs a všechny ty drobnosti stály osmnáct franků a on na protiúčet dostal pouhých čtrnáct. Jeho dluh u Číňana vzrostl o čtyři franky.

*

Na příští lov se již Pilař nevydá se svou vahine, je poučen zkušeností, že se žena nevyjímá příliš pěkně vedle zabijáckého řemesla mužů, zvlášť když pro ně jeví až příliš veliké porozumění. Tentokrát sedí v pirogu s Huarou, a Tutua vesluje s Terim.

Již jsou zas u břehu korálového útesu, Tutua plove pod vodou, v ruce třímá harpunu. Občas se vynořuje, aby se nadýchal vzduchu, a opět se potápí. Prohledává kdejakou díru, kdejaký záliv. Konečně se vztyčuje, na jeho harpuně se svíjí chobotnice, probodená právě uprostřed rosolovitého těla. Tutua jí ukusuje chapadla, která se mu přisála k prsům, a knoflíkům podobné bradavice vyplivuje do vody. Za chvíli je chobotnice roztrhána. Kusů jejího těla je použito jako vnadidla.

Huara neměl potopen háček ani půl minuty, a již se provazec napíná, obrovská ryba je chycena. Je slyšet, jak se zuby cvakavě zatínají do udice. Tutua se zuřivce zmocňuje a hází jej do pirogu. Rázem letí do moře veslo, za ním sedátko, pirog je v nebezpečí, že bude rozmetán. Čilý Teri však přiskakuje a vráží statečně obě ruce do netvorových žáber. Ryba, původně bílá, mramorově vzorkovaná, hnědne, pak fialoví, a na konec opět bělá. Její žábry jsou roztrženy, krev z nich crčí. Ještě chvilku sebou malátně zmítá, pak tichne.

Šest podobných dravých ryb je chyceno, a lovci se vracejí domů obtíženi kořistí. Stmívá se, hladina laguny je brzy černá jako saze, na obloze plápolají hvězdy. Čím blíže jsou břehu, tím jasněji vidí, jak tam poskakuje žluté, kmitavé světélko. Když přistanou, zjistí, že světélkem byla fagule z palmových listů a ten, kdo jí mával, malý Rorea, velmi zdrcený, velmi uplakaný. Tutua vylézá z pirogu vážný a zachmuřený. Dovídá se, že mu zemřela žena.

*

Mrtvá Miti leží v rakvi, zhotovené ze starého pirogu. Na prsou má kytici tiare, kterou donesli Pilař s Tearofou. Odpoledne zabil Tutua prase k pohřební hostině, ke které se sešlo na pětatřicet příbuzných a sousedů. Starý Huara předsedá. Je oblečen do černého kabátu, který si vypůjčil z protestantské misijní stanice.

Po jídle se všichni pohřebníci sesednou kolem rakve. Huara zahajuje smuteční slavnost proslovem, kterému Pilař nerozumí, poněvadž je pronesen v starotahitštině. Mluví velmi procítěně, ženy pláčí a muži dojatě mručí. Pak následují imene, zpívané žalmy a modlitby za zemřelé. Hodiny prchají a táhlý zpěv nekončí. Tearofa chvílemi dřímá na Pilařově rameni. Pějí celou noc, neustávají, jak je zastihuje mlhavé ráno.

Pilař je již unaven, chtěl by si na chvíli odpočinout a rád by s sebou odvedl i svou vahine. Tearofa však rozhodně odmítá. Jde tedy sám, hladov, poněvadž nikdo neměl ani pomyšlení na snídani. Utrhne si pomeranč, pak uléhá na verandě svého domu, usíná.

Vrací se do Tutuova příbytku až kolem poledne, shledává však, že pohřební obřady dosud trvají. Muži jsou již ochraptělí, ženy sotva sipají. Teprve při západu slunce přikračuje Tutua k zatlučení rakve.

Před chatou je rakev položena na vypůjčenou oltářní pokrývku. Mladá domorodka zpívá poslední píseň na rozloučenou: „Ty, tvrdě spící, zdalipak nás slyšíš? Jen malý kousek cesty s tebou ještě půjdeme, a dále již půjdeš sama...“ Nyní pláčí již všichni, i muži; Tutua, který jako manžel zesnulé je povinen zachovat chladnokrevnost, si utírá skrytě slzu, vytrysklou mu z oka. Teri s Roreou sedí zdrceně na verandě, hlavy mezi koleny.

Šest nejstarších s Huarou v čele se chápe cípů pokrývky. Zvedají rakev sotva několik centimetrů nad zem. Takto s ní klopýtají k místu, které je vyhlédnuto za hrob. Jáma ve stráni je již vykopána. Rakev je do ní spuštěna, a hrob zahrabán holýma rukama pozůstalých.

Za všeobecného kvílení zasazuje Tutua do noh snítku tiare a do hlav mladý kokosovník. Každý z hostí přináší kámen — za chvíli je jimi hrob zcela obložen.

Po celou příští noc se konají smuteční bohoslužby v misijní modlitebně v Potoru.

*

Pilař se nikterak netají svým soucitem se zesnulou, ale Tearofa, kupodivu, jako by o jeho účast nestála. Každou jeho vzpomínku na matku odmítá krčením ramen, a jakoukoli řeč o ní rychle zavádí na jiné pole. Pilař se zprvu diví, pak se mu rozbřeskne: Tearofa se mrtvé Miti bojí.

Tento sobecký a zbabělý rys dívčiny povahy se mu nelíbí.

Pilařovi se však nelíbí ještě mnohé jiné věci. Po Mitiině smrti se Tearofa zřejmě změnila k horšímu. Domácnost ji nadobro přestala bavit. Kávu k snídani mu již nevaří. Já si utrhnu pomeranč a napiji se vody, dělej to také tak. Nebo si ji uvař sám! Dřív se ho občas snažila překvapit nějakým novým tahitským jídlem. Na neděli mu chystávala poc, sváteční pokrm domorodců, pečené banány, polité rozpuštěným škrobem a maštěné olejem. Nyní je její program stále týž — ryby, krabi, kokosové mléko, pečené hlízy taro, taroa, iňam, manjak. Večer hledí vytřeštěnýma očima do tmy, drží se křečovitě Pilařova ramene, mlčí. Je línější než kdy předtím, nedbalejší, špinavější. Její šaty, v nichž k němu přišla, se trhají, ale ona si je nezašije, ač má celé sklady jehel a nití. Nevadí, že je jí skrz ně vidět holé tělo. Je to snad skrývaný žal a mučivý strach, který na ni působí tak rozkladně? Nebo v tom vězí ještě něco jiného?

„Tearofo,“ vyčítá jí Pilař, „bílé ženy nikdy nezahálí. Bílé ženy pracují, vždycky si dovedou najít nějaké zaměstnání. Naše sviňka je hubená jako bludný pes, slepice snáší vejce do džungle, kolem chaty hnijí odpadky jídel. Ze samé lenosti ztloustneš a zošklivíš!“

„Hubené jsou ošklivé,“ ohrazuje se Tearofa, „chci být tlustá, abych byla krásná. Ostatně,“ dodává opovržlivě, „já nejsem bílá žena. Ani mi nenapadne lopotit se od rána do večera, abych vydělala peníze, jichž k ničemu nepotřebuji.“

Pilař vidí, že takhle s Tearofou ničeho nepořídí. Je tvrdohlavá jako jankovitá kobyla. Nic nemá v jejích očích ceny. Například onen květovaný závěs, po kterém tolik toužila. Zčistajasna se jí na dveřích znelíbil a používala jej jako noční pokrývky. Pak na něj kladla kraby, s nimiž si ráda hrála. Chodila po něm zablácenýma nohama. Když ji zcela omrzel, balila do něho na noc kuřata. Pokálený, od krabů rozhryzaný, povaluje se teď ten kus látky pod barákem.

„Bílá žena!“ rozchechtá se náhle hystericky Tearofa. „Podívej se, takhle vypadají bílé ženy!“ Protáhne tvář, pomračí čelo a chodí po verandě s rukama za zády, s nosem do výšky a s vystrčeným břichem.

Pilařovi nezbývá než se usmívati, ale smích mu nejde od srdce.

*

Tearofa pere Pilařovo prádlo. Pere je celé dopoledne, celý den. K večeru je přináší v koši, upleteném z palmových listů, přelíbezně se usmívá. Pilaře jímá podezření, béře jí koš z ruky. Můj ty bože, tohle že je čisté prádlo? Vždyť je celé uválené, podupané, potrhané! Ovšem, jak by nebylo zválené a podupané, když se po něm proháněla sousedova prasata. Tearofa byla ospalá, lehla si na chvíli do trávy... A jedna košile dokonce schází! Kam se poděla má košile? Dívka zívá, mne si po dětsku oči. Košile? — Nu — uplavala. Pustila ji z ruky, a ona uplavala. Nechtělo se jí honit se za hloupou košilí!“

Tearofa jde trhat pomeranče. Pilař doma cosi kutí, vahine se mu nevrací. Již se šeří, a po Tearofě dosud ani vidu, ani slechu. Konečně je slyšet na schůdkách její kroky. Pilař jí kráčí rozmrzele vstříc. Dívá se jí do ošatky. Jsou v ní jen čtyři nahnilé a pomačkané plody. Pilař se zlobí. Tak tohle je všechno, co přinesla? Co dělala vlastně celé odpoledne? Tearofa dovede lhát. Lže bez uzardění, pranic se nesnaží, aby její výmysly byly aspoň trochu podobny pravdě. Měla pomerančů — och, měla jich, že je stěží unesla. Na lávce přes potok se však smekla a všechny jí spadly do vody. Jen tyhle čtyři zachránila.

Pilař bere Tearofu za ruku. „Pojď, ukážeš mi, kde ses smekla. Jistě tam ještě nějaké najdeme.“ Vahine poslušně jde. Pod lávkou, na břehu, v potůčku — nikde není po pomerančích ani památky. Druhý den se Pilař dovídá od Rorey, že se Tearofa s plnou ošatkou zastavila u sousedů. Ženy seděly, povídaly, klepaly — a přitom jedly. Poslední čtyři nahnilé pomeranče nechaly tahitské dámy milostivě cizímu bílému muži.

*

Ještě jednou se Pilař vypraví s muži na lov, tentokrát do hor na divoké kance. Tahitští lovci nemají pušek, jsou ozbrojeni jen kopími z pružného dřeva, opatřenými železnými hroty. Za Huarou se vleče starý, opelichaný pes. I Tutua má s sebou svou fenu a její strakaté štěně, jenom Pilaře žádné zvíře neprovází. Mladík má v kapse kalhot bubínkový revolver, umiňuje si však, že ho nepoužije. Nebude rušit průběh primitivního lovu.

Pět hodin se lovci prodírají džunglí, prosekávají se spletí lian, šplhají skalními rozsedlinami. Pak začnou psi větřit. Mají čenichy zvednuty do výše a uši ostražitě vztyčeny. Huara stojí nepohnutě jako socha. Tutua se přikrčil k zemi. Z psího hrdla vychází táhlý sten podobný hvízdnutí. Opelichaný vyráží a druzí ho následují. Běží po stopě. Štěkot zaniká a po chvíli ticha se opět blíží, tentokrát vzteklejší a plný vítězoslávy. Je slyšet dupot vyplašeného kance, prchajícího před pronásledovateli. Psi ho ženou přímo na kopí lovců.

Huara najednou omládne, je pružný, jako by byl z gumy. Poskakuje s neuvěřitelnou hbitostí a bodá kance do hřbetu. Rozzuřené zvíře se po něm sápe, ale Tutua pracuje z druhé strany neméně znamenitě. Marné kvičení a marné pokusy o únik — kanec je zdolán a pověšen za nohy na tlustou větev.

Pilař se s oběma domorodci střídá v nesení. Je to zlá cesta, neboť kořist je velmi těžká, a oni se vracejí až se samou nocí. Kolikrát se na hladkých balvanech svalili i se svým břemenem, kolikrát odpočívali, k smrti unaveni! Pilař má ramena jako zpřerážena, kolena se pod ním podlamují — jak je rád, když se konečně octne před svou chatou! Avšak doma — jaké ho čeká uvítání! Chata je prázdná, vahine je pryč. Malátně usedá na schůdky — opět vstává, běhá, volá — nikdo neodpovídá. Roztrpčen a zklamán, s palčivou žárlivostí v srdci uléhá na rohož, a skoro současně usíná.

*

Tearofa se vrací až za plného slunečního světla, cestou si loupe banán. Ani trochu nepospíchá.

„Kde jsi byla?“ vítá ji ostře Pilař.

U sousedů slavili veselí. Bylo pia, mnoho pia, vzkázali pro Tearofu již zvečera. Měla přijít se svým tane, ale tane nebyl doma, byl na lovu. Šla tedy sama.

„Byli tam mladíci s kytarou? Zpívalo se?“ vyslýchá ji chmurně Pilař.

Tearofa neochotně přikyvuje. Veselí na ostrovech nikdy není bez kytary. Nikdy není bez zpěvu. Bylo to velmi krásné — nehe-nehe. Všichni byli opilí.

„Tys byla také opilá?“

Jak by nebyla opilá, když byli všichni. Společnost byla nave-nave, velmi příjemná. Tearofa tam měla dokonce dobrého známého, mladého učitele z Uturoa. Učitel zpíval nové, krásné písně, které Tearofa ještě nikdy neslyšela.

„Dívky tančily — a ty jsi ovšem také tančila,“ domýšlí se Pilař, není si však zcela bezpečen, bylo-li správné, že vyslovil nahlas své podezření.

Tearofa se na okamžik zarazí, pak pomalu vrtí hlavou. Aita — nikoli, sama netančila, jenom se dívala. V očích jí však blýskne posměšné světélko a obličej má výraz tak vzdorný a vyzývavý, že Pilař není ani minutu na pochybách. Jeho vahine lže, to je jasné. Dělala totéž co ostatní dívky. A poněvadž tančila... Pilař zná ze zkušenosti, čím takový sólový tanec končí.

„Ani svému známému, učiteli, jsi nezatančila?“ zeptá se stísněně.

Tearofa přestává žvýkati banán, odhazuje slupku daleko od sebe a líně vstupuje do chaty. Na poslední otázku mu zůstává odpověď dlužna.

Pilař si s hrůzou uvědomuje celou svou bezmocnost. Marně by dále na Tearofu naléhal, pravdu se od ní nikdy nedozví. Kdyby se po ní pídil u domorodců, byl by jen kdekomu pro smích. Vždyť i tak, jakmile se po ostrově rozkřikne hnusný klep o jeho pohaně, ztratí tu všechnu úctu a vážnost.

S povzdechem bere pytel a hůl. Jako každý den, jako po všechny ty dlouhé týdny a měsíce. A k čemu to všechno? Z první kopry vytěžil sto osmdesát pět franků, ale z těch mu nezůstal ani centime, zaplatil dluh Číňanovi, vyrovnal své závazky Tutuovi a svým pomocníkům při stavbě chaty. Druhá kopra mu vynesla již jen sto čtyřicet franků. Opět dluh Číňanovi, nějaké hadříky Tearofě, a peníze byly pryč! Má jeho snažení nějaký smysl? Kdyby aspoň nacházel v tomto životě plné uspokojení. Místo toho má nepříjemný pocit, že chátrá, že zahnívá jako stojatá voda. Dosud měl pěknou a zajímavou hračku — Tearofu. Nyní je s Tearofou asi konec. Nemůže jí už důvěřovat. Pomyšlení, že se snad o ni dělí s nějakým domorodcem, je nejvýš trapné a ponižující.

K Pilařovu žalostnému duševnímu rozpoložení se přidružuje ještě tělesná trýzeň. Začíná mít žaludeční a střevní potíže. Přece jen to není tak jednoduché, jíst jen samé ryby a hlízy, snídat ovoce a zapíjet je vodou. Hubne. Pareo mu padá s boků, tváře má proláklé, žebra vystouplá. Již i Tearofa si toho povšimla, a posmívá se mu.

„Jak jsi vychrtlý a škaredý! Vypadáš jako uru — jako hladový pes!“

Pilař se jen truchlivě usměje a mlčí. Obírá se teď často divnými sny. Představuje si například, jak chutná hrachová polévka. Nebo hovězí maso s koprovou omáčkou. Můj bože, jak je tomu dávno, co měl naposled v ústech koláč? Ne, nemá přepjaté požadavky, nikdy jich neměl, ale hrozně rád by zas jednou ochutnal nějaké evropské jídlo. Něco dobře uvařeného nebo upečeného, ale ne na kamenech, nýbrž na sporáku. A jisti to z talířů, lžicí a vidličkou, nikoli rukama! Kdykoli se ho zmocní tyto prozaické touhy, sliny se mu sbíhají v ústech a srdce mu zrychleně bije.

Ostatně, dopadá to s ním tak, že po něm Tearofa začíná vrhat starostlivé pohledy. Patrně jí sousedky naznačily, že její popa má souchotiny a že brzy umře. Tearofa má dost jedné takové pohromy. Živou mocí by nechtěla znovu trávit ty bezesné noci plné hrůzy jako po Mitiině smrti. Než něco takového, raději bude svého manžela léčit. Kteréhosi dne, když se Pilař vrací z výpravy za ořechy, vahine na něho již čeká s kokosovou skořápkou, plnou čerstvě vykvašeného nápoje.

„Tu máš, vypij to! Připravila jsem ti to, abys byl zase brzy mai-tai-tai, velmi tlustý.“

Pilař se zpěčuje, ale Tearofa natahuje moldánky. Nuže, nezbývá než to aspoň okusit. Kupodivu, není to tak špatné! Chutná to asi jako kyselá smetana. Dovídá se, že nápoj se jmenuje miti hari.

Za týden se jeho průjem zhorší tak, že nemůže jít ani na ořechy. Potlouká se kolem chaty, a tak se stává bezděčným svědkem toho, jak pro něj vahine vyrábí medicínu. Rozkrájí kokosové jádro, zalije je mořskou vodou, nádobu postaví na slunce, a místo kvasnic do ní přidává — na kaši roztlučeného kraba.

Takhle tedy vzniká záhadný nápoj chuti kyselé smetany! Pilař před sebou vidí slídivé, tyčinkovité oči, dlouhé pavouci nohy, všežravá kusadla. Studený pot mu vyráží na čele. Je mu tak špatně, jak mu snad ještě nikdy nebylo.

Miti hari již nevezme do úst. Jeho ochuravění se však od onoho dne změní v opravdovou nemoc. Ve stolici se ukáže krev.

*

Leží bezmocně v koutě chaty a ztrhanýma očima hledí na prožloutlé ruce, tenké jako hůlky. Jde to s ním z kopce. Je již tak sláb, že se nemůže ani odplížit na latrínu. Vedle rohože má připravenou plechovou nádobu, na niž se uchyluje v chvílích bolestí. Tearofu ani nenapadne, aby nemocného ošetřovala. Štítí se ho, a dává mu svůj odpor nepokrytě najevo. Kdykoli jde kolem něho, odplivuje si a zacpává si nos.

Pilař tuší, že se neodvratně blíží chvíle, které se již dlouho tajně obává. Od rána je Tearofa neklidná a nezvykle čilá. Kolem poledne se asi na hodinu vzdálila, a nyní se právě vrací s květem tiare za uchem. Stojí u dveří, tře si nohu o nohu a potměšile se šklebí.

„Co chceš?“ táže se jí Pilař chvějícím se hlasem. Květ v dívčiných vlasech ho znepokojuje nejvíce.

„Jdu pryč,“ oznamuje mu Tearofa rozmyslně a přestává se šklebit. „Hrozně páchneš. Celý dům nesnesitelně páchne. Jdu od tebe pryč!“

„Teď bys mě chtěla opustit?“ naříká Pilař. „Teď, když tě nejvíc potřebuji?“

Tearofa si lhostejně prohlíží nehty. „Stejně zemřeš. Tvá nemoc pochází z břicha, kde je lidské jádro, a proto ti není pomoci. Kdybych zůstala u tebe, mohla bych také onemocnět a zemříti.“

„Jaké nesmysly to povídáš?“ žasne Pilař. „Kdo ti to, prosím tě, namluvil?“

„Řekli mi to,“ praví Tearofa stručně. Pak na něho vrhne pohled plný opovržení a jde kramařit ve svých věcech.

Pilař unaveně zavírá oči. Ne, nebudu již na ni naléhati. Ať si tedy jde. Ano, ať jen si jde, aby byl konečně sám. Sám se svou bolestí a se svým zklamáním. Slyší šustění chvatně skládaného prádla, řinčení několika kusů plechového nádobí, které jí nedávno koupil. A nyní dokonce zívlo také víko jeho kufru. Cožpak i odtamtud se jí něco hodí? Bože, tak tedy končí jeho dobrodružství. Jeho bláhová víra v přímé a ušlechtilé přírodní lidi, kteří neznají úskoků a zrady.

Zmučeně vzhlédne. Kolem jeho lůžka se plíží Tearofa, obtížena kořistí. Ranec se jí na zádech mocně nadouvá. Ani se na něho nepodívá. Mizí za dveřmi bez jediného slova rozloučení.

*

Noc. Něčím se podobá oné první noci, kterou strávil na svém pozemku. Tenkrát seděl s deštníkem nad hlavou u rozvalin své chaty, třásl se zimou a nedoufal, že se dočká rána. Dnes se třese horečkou a také nedoufá, že se dočká rána. A když se to tak vezme, opět je něco v troskách, co bude nutno postavit znovu.

Postavit znovu? Jen slaboučký zákmit odvahy, který zas rychle hasne. Krabi něco ohlodávají pod chatou, je slyšet skřípání jejich klepet. A cikády cvrčí — a kdesi v dálce sladce kvílí kytara. Prokletá hudba! Prokletý zpěv! Avšak — i to zde již jednou bylo. V Papeete, v hotelu otce Fabiána. Jenže, tehdy nemohl usnout samým okouzlením. A Fabián... Co jen měl rozepří s dobrákem Vrabcem, a jak paličatě odmítal jeho výstrahy! Teď to má. Leží tu nemocen, opuštěn, obrán.

Jen málo je třeba, aby Pilař nadobro propadl zoufalství, a to málo právě přichází. Cosi lepkavého a chladného ho zalechtá na holé noze. Prudce sáhne pod pokrývku a v téže chvíli ucítí bolestné hryznutí. Zákeřník prchá po podlaze v měsíčním světle. Není to had, jak se v prvním okamžiku Pilař domnívá — na ostrovech není nebezpečných plazů — nýbrž obrovská, tučná, bílá stonožka.

Rána nesnesitelně pálí. Pohár hořkosti a ošklivosti překypí. Jako dítě, jemuž zle ukřivdili, choulí se Pilař do klubíčka. Otřásají jím bouřlivé vzlyky.

*

Ráno je živ — chvála bohu, přece jen živ. A do chaty vstupuje Rorea. Jeho sestra ho posílá pro drůbež. Ano, chce svůj díl kuřat a svůj díl nasušené kopry, potom také druhou pokrývku, kterou si zde zapomněla. Pilař se rychle rozhoduje. Mluví chvatně, horečně. Nechť ho nyní Rorea poslechne a bude mu dobře, velmi dobře zaplaceno. Vypůjčí si pirog od starého Huary. Na druhé straně zálivu najde bílého muže, který se jmenuje Vrabec. Několikrát mu opakuje vzkaz, který má vyříditi.

Rorea se drbe v pačesech. Půjde nebo nepůjde?

A potom čekání — čekání — čekání. Den jako by neměl konce. Sluneční výheň v uzavřené místnosti. Vzdálené šumění moře. Kolísání mezi nadějí a beznadějností.

Večer se dveře prudce otvírají.

Poprvé co ho zná, vidí Pilař Vrabce energicky jednati. Rorea je poslán pro otce. Tutuu přivádí pětifrank do dobré nálady, usmívá se od ucha k uchu. Bude ochotně opatrovat bělochovo malé hospodářství. Pak přicházejí ještě dva sousedé, pokládají Pilaře na jeho pokrývku a nesou ho nízko při zemi, tak jako kdysi ubohou Miti, úzkou stezkou mezi keři ibišku a tiare.

Pilařovi se zdá, že na verandě Tutuovy chaty zahlédl svou bývalou vahine po boku domorodce v bílých nažehlených kalhotách, je mu to však již docela jedno. Když ho ukládají na dno pirogu, šťastně se usmívá skrz slzy, překonán pocitem úlevy a bezmezné vděčnosti.

*

Je to zvláštní, po tolika týdnech sedět zas na židli a jisti u stolu. Je to něco neobvyklého a takřka zázračného, vidět kolem sebe čistotu a úpravnost.

Nejdřív to jde jen pomalu podle stěn kolem světnice. Potom vysedávání přede dveřmi chaty s nohama visícíma nad lagunou. Když poprvé přešel lávku a procházel se po dvoře, kde kdákaly slepice a rochala prasata, bylo mu vlastně už skoro dobře.

Nikdy by byl nevěřil, že přísná Mařenka se dovede tak vlídně a laskavě usmívati. Nikdy by byl neočekával tolik ohledů od prací sedřeného Vrabce.

„Františku — jak jen vám to všechno odplatím?“

„Ale, ale, to by bylo pěkné, aby člověk neměl srdce již ani pro krajana!“

Svíčka na stole bliká, Voříšek pod Vrabcovou židlí slabě vrní ze spaní. Pilař si hraje prsty s kuličkou parafínu. Ještě je ta ruka žlutá a prsty tenké — proč se však zachvívají? Cukání svalů v koutcích úst. Rty se otvírají naprázdno, než se odhodlají promluvit.

„Františku — s mým bláznovstvím je už nadobro konec.“

Mlčení. Mařenka se přestává přehrabovat v poličce s nádobím.

„Tak bych rád věděl, co asi stojí nejlevnější jízdné odtud až do Hořic?“

Vrabec chvilku přemýšlí. „Hádám — nejmíň tři a půl tisíce.“ Má na čele starostlivé vrásky. Rýpe rozpačitě nožem do stolní desky.

Pilařův hlas zní nějak divně, je plachý a přitom dychtivý. Je jasný a přitom pokorný.

„Myslil jsem si — kdyby tak Milča sehnala nějaké peníze... Já vím, ona neumí ani slovo francouzsky, bylo by to pro ni a pro dítě těžké dostat se sem, ale kdyby se jí to důkladně vypsalo... Jenže, Františku, já bych se neodvážil, kdybyste tak vy sám... Vždyť ani nevím, jestli by o mne ještě stála.“

V té chvíli Mařence, pečlivé hospodyni, vypadne z ruky hrneček a na kousky se rozbije.

IV

Haamoa, 10. ledna 1937.

Vážený pane Lukáši!

Jsme s Milčou a s dětmi na návštěvě u Vrabcových. František mi ukázal dopis, který má pro Vás připraven, a zeptal se mě, nechtěl-li bych Vám také něco připsat. Používám s radostí této příležitosti, abych Vám pověděl také něco o sobě a o své rodině.

Nuže, daří se nám docela dobře a jsme celkem spokojeni. To víte, takoví páni ještě nejsme jako Vrabcovi, to jsou již hotoví velkostatkáři. Ze svých tří set hektarů půdy vytěží na devět centů kopry měsíčně, a jejich třicet krav dá již také slušný užitek. František se nadře, to je pravda, ale bez práce nikdo nejídá koláče. Zato má dům jako hrad, v pokoji americká kamna, koupelnu se sprchou, splachovací záchod, krytou verandu. My jsme upřímně truchlili, když se na Raiateu stěhovali, poněvadž jsme na Tahaa zůstali sami.

A právě proto, že jsme každý na jiném ostrově, aby se nám tak nestýskalo, občas se scházíme. Děláme to pravidelně, jednou přijedou Vrabcovi k nám a podruhé zas mi k nim. Oni to ovšem mají jednodušší, když jsou sami dva, kdežto my s dvěma křiklouny cestujeme již obtížněji; doma je však nechat nechceme.

Tak ty roky ubíhají, je tomu už bezmála pět let, co jsem s Vámi naposledy mluvil na hořickém náměstí. Pomalu mi bude šestadvacet, to znamená, že mám třicítku na krku, ale já si v té neustálé práci připadám jako čtyřicetiletý. Milča si tady zprvu nemohla zvyknout, ale to bylo asi steskem, a pak také velikou bolestí, která ji potkala. Nebyla to pro ni žádná maličkost, když přijela bez toho ubožátka, které plavbu sem zaplatilo životem. Nu, má tady zas jiného Ladíčka, a František, Vrabcův kmotřenec, se má také náramně k světu. Při této příležitosti Vám musím napsat novinku — v březnu čekáme opět maličké. Slíbili jsme Mařence, že bude-li to holčička, dostane jméno po ní, a že jí ji budeme hodně půjčovat, až trochu odroste.

Tady na ostrovech je s dětmi vlastně největší starost. Musíme je hlídat, aby se z nich nestali malí divoši. Ony beztoho přijdou do styku s Tahiťánky, ale moc rádi to nevidíme, pochytily by od nich jen zlé, naučily by se lenosti, zlodějství a nečistotě. To je také vlastní příčinou toho, že chceme mít s Miluškou hodně dětí — aby si mezi sebou mohly hrát a nesháněly cizí společnost. Jak to uděláme, abychom z nich vychovali Čechy a ne Francouze nebo dokonce Tahiťany, to ovšem ještě nevíme. Zatím si tím hlavu nelámu, poněvadž do těch dob, kdy budou povinny školou, je ještě daleko, a dosud se vždycky vše nějak upravilo a vždycky se včas našlo nějaké východisko.

Pomyslím-li si jen, jak to tady bylo zpustlé a zanedbané, když jsem to koupil, a jaké to bylo, ještě když jsem sem po onom neblahém období s domorodou vahine přivedl Milču, připadá mi to jako nějaký zázrak. Nijak nepřepínám, když všechnu zásluhu přisuzuji Milušce. Teprve zde jsem poznal, jakým pokladem je žena, která se neleká žádné práce a která je zvyklá chudobě a strádání, žena věrná a spolehlivá.

A kdykoli si my dva uvědomíme svůj poměrný blahobyt, vždycky si vzpomeneme na Vás, na svého dobrodince. Do smrti Vám nepřestaneme být vděčni. Jenom tím, že jste Milči před čtyřmi léty zapůjčil peníze na cestu, způsobil jste, že jsem se dostal ze své bídy a Milča že unikla potupě, v níž jsem ji zanechal po svém útěku na ostrovy. Byl jsem povedené kvítko, ale to všechno je už pryč, nechce se mi na to tuze vzpomínat.

Začátky jsme měli ovšem těžké, vždyť jsme začínali s holýma rukama. Tenkrát jsem si říkal, není-li pak tomu dítěti lépe, že zemřelo. Nu, a vidíte, za dva roky jsme si už nasháněli tolik, že jsme si mohli přikoupit dílec přiléhající k našemu pozemku, takže jsme získali dalších sto palem. Naštěstí se také v těch letech kopra trochu zvedla. Teď již máme docela pěkné hospodářství a náš domek také není z nejhorších. Nově zřízená vanilkárna mi začíná nést užitek. Také jsem zaplantoval tři sta čtverečných metrů manjaku, mohlo by to dát asi dva metráky, a manjak se prodává za jeden frank pětasedmdesát centimů kilo. Není s tím žádná zvláštní práce, a výtěžek je celkem slušný. Pokud se týká těch karfiólových semen, která jste nám poslal, hezky to roste, ale obávám se, že jen do listů. Se zeleninou je tady vůbec veliká potíž, chce-li člověk, aby z ní aspoň něco měl, musí dát kolem každé sazeničky manžetu z konzervy, jinak by ji sežrali krabi, kteří všechno zpustoší.

Minulý rok jsem u nás zavedl chov vyřezaných prasátek. To mi napadlo proto, že na mém pozemku tvoří pramen menší rybníček, který se rozlévá v bažinu. V té bažině si mohou vyřezaná prasátka zchlazovat horečku. Problém není v tom, jak vepře vychovat a čím ho uživit, vždyť ovoce a hlíz je nadbytek, jen to tu zbytečně hnije, nýbrž — jak uchovat maso a sádlo před zkázou. Obojího, zvlášť omastku, je tady veliký nedostatek. Kdyby si tak bylo možno zařídit menší ledničku, ale to nejde, kdopak si sem bude vozit led? Tak jsem přišel na něco jiného. Maso a sádlo bych mohl rozvážet do měst — například do Papeete — kdybych měl rychlou lodici, s níž bych se mohl odvážit na širé moře. A pane — s takovým motorovým člunem bych se stal z hospodáře obchodníkem, neboť bych na něm mohl rozvážet také kopru, a to nejen kopru svou, ale i svých sousedů. Tím bych sebe i ostatní dostal z područí Číňanů.

Nemyslete si, že Vám tu stavím jen nějaké větrné zámky — ba ne — již je vše téměř hotovo, již je ruka v rukávě, a poslyšte, jak k tomu došlo. Františkovi se můj plán hned velmi zalíbil, jenže po nákupu pozemku v Haamoa neměl po ruce žádný volný kapitál, jímž by mi vypomohl. A tu jsem si vzpomněl na jednoho známého, s nímž jsem před lety cestoval na ostrově v společné kabině, je to Holanďan a jmenuje se Warmond. Tomu jsem tedy napsal na Bora-Bora, kde vede velkoobchod, delší dopis, a zeptal jsem se ho přímo, nechtěl-li by mi poskytnout úvěr v podobě lodice, která by až do úplného zaplacení byla jeho vlastnictvím. Spočítal jsem mu, kolik kopry bych mu tak asi mohl dovážet, a naznačil jsem mu, že bych mohl vozit také vepřové maso, sádlo, žraločí zuby, želví krunýře a podobné věci, z nichž se dají vyrábět památkové předměty. Nu, a vidíte, Warmond odpověděl kladně, dokonce mi gratuloval k dobrému nápadu. Teď jde už jen o to, dohodnout se s loďařskou firmou v Papeete a urovnat tu záležitost řádnou právní cestou.

Vy snad si ani nedovedete představit, co všechno bude pro mne ta motorová lodice znamenat. Vždyť jen tím, že budu prodávat kopru přímo exportní firmě a ne překupníkovi, dostanu za ni nepoměrně více! Rozbiji cenový kartel Číňanů. Nebudou se mnou moci konkurovat, poněvadž mám v úmyslu čítat domorodcům jen dovozné. Tak strhnu celý obchod s koprou na sebe. Bude to hotová revoluce a neobejde se to bez nepříjemností a zápasů, ale toho se nebojím. Jakmile se jenom trochu vzmohu, začnu lodici splácet. Ať to takový Holanďan myslí s člověkem sebelépe, je to přece jen cizinec, není nad to, stát na vlastních nohou, být naprosto neodvislý. František se také chystá výnos svého statku ukládat do mé lodice. Představujeme si to takhle: staneme se časem jejími majiteli, společníky. Pak rozšířím působnost i na Raiateu.

Je to veselé, mít plány, někam směřovat, něco chtít. Myslím si, že by to byla vlastně na světě hrozná nuda, kdyby lidem lítali pečení holubi do úst. Ovšem, člověk se musí také na něco těšit, aby svůj těžký úkol snáze zdolal. Tak já například se těším — na první dovolenou, kterou strávím v domovině. Těšíme se s Miluškou oba.

Jednou, až budu mít obchod dobře zaveden, až budu mít k ruce spolehlivého bílého muže, kterému jej budu moci svěřit, nalodím ženu a děti a pojedeme do Hořic. Na měsíc na dva, podle toho, na jak dlouho se budu moci vzdálit, aniž bych utrpěl ztráty. František mi slibuje, že po tu dobu mi bude dělat v obchodě vrchního kontrolora.

Ta má touha, objevit se po letech zas na chvíli doma, nespočívá jen v tom, že bych chtěl obejmout matku, spatřit drahá místa svého dětství a mládí, potřást si rukou se starými známými — je v ní skryto ještě něco jiného. Vy dobře víte, že jsem se s tatínkem rozešel ve zlém a jak tatínek rozřešil mou věc tady na ostrově. Hrozně mě to tenkrát mrzelo, a proč bych se nepřiznal, tuze jsem se na něj zlobil. Teď se už na vše dívám jinýma očima — ač — dosud jsme si od oněch událostí nevyměnili s otcem ani jediné řádky. Pravda je, že nebýt otcovy tvrdosti, sotva bych to tu vydržel. Patrně bych to byl prodal a utekl domů. Musím říci, že tatínkova necitelnost mi byla jen k užitku. Co by se ze mne bylo stalo tam u nás, v Čechách? Pokračoval bych ve špatné dráze, již jsem započal. Kdo ví, kam by mě to bylo zavedlo.

Tím není ovšem ještě řečeno, že jsem se smířil se způsobem, s jakým se mnou bylo jednáno. Kdykoli jsem si zde, uprostřed strádání, představil, v jakém žijí doma nadbytku, draly se mi do očí slzy lítosti. Zvlášť tenkrát, když jste Vrabcovým psal, že tatínek si staví nedaleko továrny novou, přepychovou vilu, a má chata byla zrovna na spadnutí, střechou nám pršelo na hlavy — och, to jsem vztekem skřípal zuby. Už jen proto bych se chtěl co nejdřív objevit doma jako muž, který se něčeho dopracoval jen vlastní pílí, a říci otci: „Vidíš, už nehrozí nebezpečí, že bych se k tobě vrátil jako lump a pobuda. Dívka, kterou jsi i s mým dítětem odsoudil k bídnému živoření, jíž si nepodal pomocné ruky, stala se mou manželkou, a mohu tě ujistit, že je to nejlepší žena pod sluncem. A na tom, co jsem ti kdysi v tísni podepsal, trvám — do nejdelší smrti od tebe nepřijmu ani haléře.“

Prosím Vás, pane Lukáši, jen mě nemějte za chvastouna a komedianta pro tenhle nesmysl, který jsem právě napsal. Toť se ví, že nepracuji jen proto, abych mohl udělat to hloupé gesto. Ale nedivte se, ve mně je ještě kus staré hořkosti. To si tak člověk maluje všelijaké hrdinské scény, jen aby se ospravedlnil sám před sebou, a aby se podnítil k dalšímu boji a k další úmorné dřině.

Vůbec nesmíte hledět na mé psaní tuze kriticky. To víte, za ta leta, co jsem v cizině, jsem už pozapomněl pravopis. I sloh je podle toho. Vždyť byly doby, kdy jsem nejen mluvil, ale i myslil tahitsky. To bylo ovšem tenkrát, když jsem ještě věřil, že je v tom nějaké štěstí, prchnout z civilizace a zbavit se odpovědnosti. Je to ironie, té civilizace se pak člověk znovu domáhá v potu tváři a k odpovědnosti se vrací jako kajícník, který šel bludnou cestou.

Teď už však musím skončit, Milča mě tahá za rukáv, že jsme se přišli s Vrabcovými potěšit, že je již na čase, abych s nimi zasedl ke stolu. František míchá karty, Mařenka chová na klíně malého Frantíka a gramofon hraje ty české desky, které jste nám poslal k vánocům. Pozdravuji Vás za sebe i za Milču a zůstávám

Vám vždy oddaný

Pilař Ladislav.

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání Útěku z civilizace je převzato z vydání z roku 1962. Uvídáme zde relevantní část vydavatelské poznámky tištěného vydání:

(...)

„Útěk z civilizace“ byl napsán a poprvé otištěn v roce 1941, v souboru prací současných českých spisovatelů, nazvaném „Dvanáct poutí světem“, který vydalo nakladatelství „ČIN“. Podklad k fabuli, „Vystěhovalcův deník“, opatřil Havlíčkovi spisovatel Jan Týml.

(...)

Naše vydání Havlíčkových delších novel vychází textově ze zmíněných posmrtných knižních edic.

V textu jsme odstranili drobná nedopatření a provedli jsme nejnutnější pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

I

II

III

IV

Ediční poznámka