HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě román Vlčí kůže, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

VLČÍ KŮŽE

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Vlčí kůže

Podle vydání z roku 1966

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

IN DIE SCHÖNE,

IN DIE NEUE,

IN DIE NEUE,

IN DIE GRAUE,

IN DIE SCHÖNE,

IN DIE NEUE GRAUE

FELDUNIFORM...

(refrém vojenské písně)

OTVÍRAJÍCE TUTO KNIHU,

vstupujeme na území plné zámlk a dohadů, jak už to bývá u děl mistrů, jejichž srdce se zatavilo uprostřed práce, ale také na území, plné nápovědí i krásných jistot.

Kdo by neznal Havlíčkovy Petrolejové lampy! Jsou první román, který Jaroslav Havlíček vydal knižně. A jsou zároveň poslední dílo, které před smrtí zgruntu přepracoval do definitivní podoby. Petrolejové lampy vsak představují pouze první díl rozsáhlé ságy o Vejrychovsku a jeho hrdince Štěpce, dceři jilemnického stavitele Štěpána Kiliána a Anny, rozené Malinové, která pocházela z vejrychovského statku.

Čtenáři Petrolejových lamp mohli sledovat Havlíčkův příběh od hrdinčina narození až po osudový závěr jejího prvního manželství. Navíc se tu nabízí ještě příběh o Synáčkovi. Mohli bychom říci: jako má Němcové Babička svůj příběh o Viktorce, tak dostaly Petrolejové lampy svého Synáčka. A protože šlo Havlíčkovi o románový cyklus, musil být Synáčkův jímavý, ale přece jen dějově pobočný příběh zkomponován mimo rámec Petrolejových lamp v samotné novele. V té dnes již slavné, proslulé komorní novele o společníku Štěpčiných zábav.

To všechno pozorní čtenáři díla našeho snad nejopravdovějšího epika znají. Málo je ovšem známo, že jakkoliv zůstal Havlíčkův jilemnický románový cyklus torzem, přece lze ze spisovatelových bohatých náčrtů vysledovat další děje jilemnické ságy, další životní příběhy neblahé hrdinky Štěpky, paní na Vejrychovsku.

Zalistujete-li s námi v Havlíčkově rukopisné pozůstalosti, dozvíte se leccos. Čtenářova někdy trudná pouť k dílům mistrů, opředeným mystériem smrti, byla nejednou odměněna ne zlatem, ale mystériem krásy života, které bylo v torzu utajeno. Nechť další příběhy, utkané v povědomí tvůrce, jenž zemřel, vejdou právem četby do povědomí všech těch, kterým jsou Havlíčkovy knihy odedávna nezbytné.

Abychom však mohli sebejistou nohou vstoupit na půdu dalších dějů, bude dobré připomenout si některé momenty z dosavadního života postav, které z Petrolejových lamp přecházejí do dalších částí zamýšlené trilogie, nazvané Vejrychovsko.

]e známo, že vše, co se děje, děje se v čase. Čas má svoje zákony. Plyne. Je nenávratný. Třebaže nelze říci, že by v literatuře čas neexistoval, je přece jen jiný než ten, kterým je odměřován běh světa na orlojích. Čas románu, čas epiky, má přece jen po čertech výhody. Můžeš jej zhustit, přeskočit, můžeš jej i přivolat zpět. Aspoň do jisté míry.

Autor naší knihy znal předobře toto tajemství. Dokonce hrdina jedné z jeho povídek začal vlivem začarovaných hodinek žít život pozpátku, místo obvyklého stárnutí počal mládnout, až skončil jako pachole a nemluvně v absurditě návratu do lůna mrtvé matičky.

Tentokrát máme ovšem na mysli něco mnohem prostšího. Totiž jenom to, že je nám umožněno vrátit se po zákonu retrospektivy do událostí, které předcházejí ději této knihy. Ještě jednou rozsvítíme všechny petrolejové lampy staré Jilemnice z konce století. Ještě jednou se spěšně projdeme námněstím kolem radničních opakovaček, a dáme si krátkou lhůtu na oživení hlavních postav. Jenom to nejnutnější, přátelé! Kdo lační po podrobnostech, ať už z čtenářské neznalosti nebo zapomnětlivosti, nechť se laskavě vypraví zpět do prvního dílu sám, bez našeho doprovodu. Neboť náš návrat sleduje jediný cíl: umožnit náležité účastenství při vstupu do vyprávění o vlčí kůži.

KLUBKO STARÉHO PŘÍBĚHU

Válečná karta

Štěpky Kiliánové

Dvůr Vejrychovsko stojí nedaleko martinického lesa a je vzdálen asi osm minut od posledního jilemnického stavení. Vypráví se, že na místě dnešního dvora stávala před dávnými lety tvrz, v níž sídlil zeman Vejrych. Vejrych — kouzelník. Měl spolek s čerty. Po Vejrychově smrti, jež prý ovšem nebyla obyčejnou lidskou smrtí, nýbrž strašlivým pekelným sňatkem s rohatou nevěstou, doprovázenou třinácti kočáry, ďáblové — tak praví pověst — tvrz ze čtyř stran zapálili. Dodnes ukazují u Malinova dvora stodolu, jejíž jedna stěna je postavena z ohořelých kvádrů. Říká se jí čertova stodola.

Dvůr často měnil majitele, až se nakonec dostal do rukou rodu Malinova. V druhé polovici minulého století měl dvůr v držení Jan Malina, jehož sestra Anna se provdala za jilemnického stavitele Kiliána. Večer prvního září 1870, kdy se schyloval ke konci zoufalý zápas obklíčené francouzské armády u Sedanu, narodila se Anně Kiliánové po čtyřletém manželství dcera Štěpánka.

Štěpka rostla jako panské dítě. Matka však nebránila děvčeti běhat do dvora, který byl kdysi jejím vlastním dětským rájem. Tak žila Štěpka vlastně dvojím životem. Na statku se s oběma bratranci, Janem a Pavlem, účastnila jejich indiánských her, na mýtině za čertovou stodolou s nimi zápasila jako kluk, krmila drůbež, pásla dobytek. V devíti letech spatřila poprvé páření býčka a krávy a toto divadlo, jemuž byla přítomna s oběma hochy, ji utvrdilo v přesvědčení, že je zkušenostmi s nimi rovnocenná.

Když šlo Štěpce na desátý rok, Pavla poslali do Jičína na studie, aby se stal pánem, zatímco starší bratranec byl určen k sedlačině.

Vzestup Kiliánových na společenském žebříčku města Jilemnice byl provázen přestěhováním do nového, velkého domu. Sem patřila řádná posluhovačka z povolání. Tak se do domácnosti Kiliánových dostala Traklová — a její Lojzík. Traklová byla sestra zámožného pekaře a radního Jana Ev. Trakla. Její nemanželské dítě s vojákem bylo hroznou ránou pro počestný pekařský dům. Rodina se nad ní zatvrdila a vyhnala ji. Bylo v tom pak jistě kus milosrdenství, ale také něco pikantní senzace, když si v několika lepších rodinách dávali právě od této degradované měšťanské dcery prát prádlo a drhnout podlahu. Tak bylo i u Kiliánů. Když Štěpka uviděla poprvé malého Lojzíka, připadal jí tak ubohý, hodný soucitu, že se ihned rozhodla, že ho bude milovat. Štěpka měla odevždy vášeň pro malá děťátka, pro buclaté, důvěřivé drobečky, k nimž se mohla chovat jako maminka. Jak se v něm však zklamala, v tom zhýčkaném a protivném spratkovi!

Když Pavel Malinů vychodil kvartu, nešel už dále na studie do Jičína, nýbrž do Prahy. Do kadetky. Když po roce přijel domů na první vojenskou dovolenou, Štěpka užasla. Šla ráno do dvora pro máslo a trochu smetany a vyklubalo se z toho na večer první dostaveníčko s Pavlem. Bratránek si vedl sestřenku podle chlévů k čertově stodole. „Jestlipak jsi, Štěpko, ještě tak silná, jako jsi bývala? Jestlipak se ještě dovedeš prát?“ Mírně ji postrčil oním způsobem, jakým se obyčejně začínají klukovské šarvátky. Zavrávorala a štulec mu vrátila. Potáceli se sem a tam. Pavel ji dokonce nechal, aby mu podrazila nohy. Upadl a hrozně se smál, ale Štěpka se již na něho sápala. Zachytil ji, dvakrát se převrátili, a nyní byla ona vespod. Ležel na ní, nehýbal se, předstíral odpočinek, dlaněmi však ohledával její bujné tvary. Přiložil horkou tvář k její a pokoušel se ji políbit. Štěpka sebou zoufale a divoce hodila. Rozněžnělý leutnant se skutálel do jeteliště. Štěpka se vztyčila udýchána. Urovnávala si šaty. „To jsem ale zválená!“ Hleděla na něho zářivě. Nic se nestalo, to bylo jasné. Mělo se však něco stát?

„Není hezká, je nesmyslně veliká a vyspělá, neumí tancovat, ale dobře se baví,“ říkalo se o Štěpce. Stalo se, že spolek jilemnických divadelních ochotníků požádal stavitele Kiliána o spoluúčast. Copak on sám už nic nedovede, ale ať prý za něho hraje Štěpka, řekl jakoby žertem, aby se jich zbavil. A tak Štěpka dostala úlohu slepé dívky. Městečko se sjednotilo v názoru, že má Štěpka talent. Stavitel byl na dceru pyšný. Nastalo období Štěpčiných jevištních triumfů. Štěpka v roli mladé kněžny. Nikdy ještě nespatřilo městečko tolik aristokratické vznešenosti.

Jednou v pondělí — každých čtrnáct dní se u Kiliánů v pondělí pralo — pradlena, Traklová, nepřišla. Přiběhl Lojzík, že maminka stůně. Lojzík byl pořád tak nepříjemný, ač mu bylo skoro třináct. Traklová dostala prudký zápal plic a už se z toho nedostala. Stará historie znovu ožila. Anna Kiliánová na pohřeb nešla, zdálo se jí to společensky přepjaté, aby však dokázala, že má porozumění pro chudý lid, poslala Štěpku. A Štěpka vzala tragický osud Traklové jaksepatří vážně. Kromě Lojzíka snad jediná upřímně truchlila. A nahlas spustila o křivdě, kterou příbuzní spáchali na Traklové: Že měla toho svého vojáka ráda? Copak je to takový hřích, za který by se mělo až do smrti trpět? Kolemstojící nastavovali uši. Lojzík naříkal. Štěpka neviděla, neslyšela, skrápěla chlapcovu šišatou hlavu slzami. Zástup se zavlnil. „Co se děje? Ale, co — to Štěpka Kiliánová hraje u hrobu divadlo!“

A zatímco u Kiliánů kárali dceru pro její nerozumné chování o pohřbu, sirotek Lojzík, příčina jejího pobouření a rozcitlivění, seděl za stolem strýce pekaře a radního, který se ho ujal.

Když bylo Štěpce dvacet let, uskutečnila svůj tajný plán, kterým se již delší čas obírala. Kartářka! Tolika jilemnickým paním a dívkám již karty báby Hanouskové prozradily osud. Ovšem, doma o tom nesmějí vědět, ale to se dá snadno zařídit, protože Hanousková bydlí až ve Mříčné.

„Slečinka je bohatá, bude ještě bohatší, to je zlata, to je zlata... až se lekám, jako by jí ty peníze neměly přinést štěstí... nemají dobrý původ, leží na nich nějaká kletba... a tady je dům, na tom domě zase kletba... ale nakonec se všecko v dobré obrátí... slečinka má mnoho známých pánů, tady je zrovna jeden, je to plachý člověk, připojit se bojí, aha, to je obdiv z nízka, ne, to nebude nic pro slečinku. A tady je druhý... Jen žádné strachy, hochů dost, jen pravé lásky tu ještě nebylo... Slečinka se ve znamení války narodila, všechno, co ji kdy v životě potká, je závislé jen na válce.“ Jenom něco tam nebylo, Štěpka marně napínala uši. „A o děťátku není v kartě nic?“ zeptala se nesměle. „Ne, není tam, zatím tam ještě není, ale to neznamená, že děťátko nebude. Karty všechno najednou neřeknou...“ Cestou domů v lese narazila na mříčenského učitele Pavlíka. Hrozně uctivě ji zdravil. Najednou ji napadlo, že je to ten plachý „obdiv z nízká“. Opravdu, za týden dostala od učitele růžové psaníčko. Psaní od docela neznámého člověka, to bylo vrcholně neslušné. Štěpka na ně nesmí odpovědět. Neodpověděla. A na druhé také ne.

V lednu se učitel Pavlík zčistajasna oženil s nějakou cizí slečnou, docela jistě Štěpce navzdory. Mohlo ji to však nyní zajímat? Když bylo před maškarním plesem? Přestrojila se za mouřenínskou princeznu. Štěpka již promenovala, když se otevřely dveře a jimi vstoupil čeledín, zavěšený do obrovské strakaté krávy. Brzy po čtverylce vzala kráva k tanci mouřenínskou princeznu. Po odmaskování se z krávy vyklubal mladý Skála, Toník Skálu z cihelny, čili, jak se mu říkalo, Synáček. Ten milý chlapík patří už k mladší generaci, přesto s ním užila po půlnoci ještě mnoho zábavy.

Byli to ale hračkáři, tihle hoši z nové generace, pořád něco kutili, pořádali. Štěpka opustila všechny staré spolužačky a účinkovala s mladými v improvizovaných divadelních scénách. Při svém vzrůstu vypadala mezi nimi jako máma. Pánbůh nám odpusť, stará koza, a pořád jen střečkovala kolem Synáčka. Skoro sedm let kvetly tyhle veselé výlety mládeže na obecní louku. Snad to bylo právě oněch sedm let mládí jedné generace. Štěpka na ně nikdy nezapomněla, jak by mohla! Když roku 1895 stihla městečko povodeň, Malinův dvůr, Vejrychovsko, byl nejvíc na ráně rozvodněné Jilemce. Vypadal jako malý ostrov. Pohled na spousty vod působil neblaze i na Štěpčinu odolnou mysl. Když se vracela domů z obhlídky, narazila na radního Trakla a jeho synovce Lojzíka. Je mu už dvacet, první absolvent obchodní akademie, strýc by ho rád umístil v jilemnické spořitelně. Proto přišli orodovat u Kiliána, aby žádost podpořil.

Jsme na přelornu století. Jilemničtí mají novou železnici, začíná se jezdit na lyžích, i do divadla se vloudil nový, romantický duch s novou technikou. Hrál se Kolumbus, Cesta kolem světa, Děti kapitána Granta. O program se staral Synáček, o divadelní reklamu mladý Kverka, který na podloubí hotelu „U mladé hvězdy“ prodával podvazky, šněrovačky, kravaty a jiné módní zboží. Kverka sestrojil ze starých kulis a z řeznického vozíku jachtu lorda Glenervana, zapřáhl do ní kluky, oblékl něco jako admirálský stejnokroj a jezdil od hospody k hospodě. Plula znamenitá loď Duncan po náměstí, plula ulicemi, zajeli i do Mříčné a do Hrabačova. Jak to, vždyť ono to jede samo! Jak by ne, když kluci, kteří loď tlačili, byli schováni pod plachtou, a aby viděli na cestu, měli v ní pro oči vystříhány dírky. Dobrý horský lid byl vzrušen na nejvyšší míru. Vzpomeňte, pamětníci, jak jste žádostivě hleděli za Kverkovou jachtou, jak jste pak v divadle zhlédli neodolatelnou lady Glenervanovou, ztroskotaného Granta, byli jste svědky bojů i zemětřesení, viděli jste, jak se Štěpka Kiliánová řítí po úbočí sopky, žasli jste nad léčkami elegantního Ayrtona. Och, ta sopka! Jejím tajemstvím bylo šlapací kolo, které zase vymyslil Synáček. Technický rozmach ochotnického spolku byl prostě neuvěřitelný.

Hra měla čtyři reprízy. A právě na té čtvrté a poslední repríze seděl mezi honorací muž, který tam ještě jaktěživ neseděl. Tento cizinec snad jediný tleskal jen jakoby z donucení. Pouze tehdy, když se Štěpka Kiliánová koulela jako obrovský balík látky po úbočí sesouvající se hory, zkřivil tvář a dlaně mu zavířily jako klapačka. Tento záhadný muž nebyl nikdo jiný než hejtman Pavel Malina, který dlel na Vejrychovsku u otce a bratra — na trvalé dovolené. Pavel Malina nebyl hejtmanem tak tuze dlouho. Jmenovali ho hejtmanem, ale pak — nu, pak ovšem nezbylo než zažádat o penzionování. Dloužky, ze kterých se staly dluhy, marně uplácené milosrdnou rukou otce, rostly a rostly, až nebylo už pomyšlení ještě něco vypůjčit. Pavel zakončil smutnou frašku velkolepou důstojnickou pitkou a navrátil se domů jako marnotratný syn se svítivou uniformou a s prázdnýma rukama. A tak se tento cizinec setkává s herečkou, s náruživou ochotnicí, v níž poznává svou sestřenku.

V prvních dnech nového století měla Štěpka na bratrance štěstí. Setkala se s ním třikrát v jediném týdnu. Třetí setkání bylo ze všech nejpřátelštější. Hejtman si sám na Štěpku počkal...

Hejtman oznamuje starému Malinovi, že se ožení. Koho že si vlastně míní vzít? Děvče, které do dvora přinese peníze. Chce si vzít za ženu Štěpku Kiliánovou. Statek je zpola zničen, ovšem, připouští, zničen jeho vinou. Penízy bohaté nevěsty by jej mohly zvelebit. Ne, hejtman nechce Janův díl. Hodlá se tu zakoupit, žít na vlastním.

Pavel začal ke Kiliánům docházet jako ženich za vyvolenou nevěstou. Hejtman překypoval roztomilostí. Pavel byl vlastně první nápadník, který se řádně vyslovil. První, považme, po tolika letech. Budiž, stavitel Kilián vykoupí zadluženou část Vejrychovska, ztracené polnosti, vystaví vedle selského stavení nový panský dům. Štěpka a Pavel, nevěsta a ženich. To koukáte, vy protivní panáci z hejtmanství, z úřadů, z advokátních kanceláří. Který z vás tak hýří barvami, který se tak třpytí jako můj? Kdo se mu vyrovná? Potkali Synáčka. Pozdravil, plavně zakroužil svou kostkovanou čepicí. Ani ty jsi na mne neráčil shlédnout z výše své dokonalosti! Pyšně si tě za to přeměřím. Mívala jsem tě kdysi ráda, ale toho zde mám raději. Jak nestydatí byli úředníčkové a flamendři ze zlaté mládeže! A tenhle je přece králem flamendrů. I v této věci nad všemi vyniká.

Nevěsta Štěpka. Hejtman vyrukoval ve stejnokroji, břinkal ostruhami. Nový kočár — nákladný Kiliánův svatební dar. Šťastná burská válko, která jsi tohle všechno Štěpce způsobila, nevěsta ti bude navždy blahořečit. Je dosti pověrčivá, aby od nynějška až nadosmrti svatosvatě věřila v blud kartářky Hanouskové.

Otec Kilián jako první připíjí novomanželům. A všecky ty zdařilé i méně zdařilé projevy zakončuje Synáček Skála. Když na opakovacích hodinách jilemnické radnice — z dáli, z nesmírné dáli — odbila půlnoc, zvedl se ženich, aby nabídl rámě své mladé ženě a odvedl si ji do ložnice, v níž se odehraje poslední scéna této noci, která bude zároveň prvním jednáním neutěšené Štěpčiny životní tragedie. Leží po manželově boku, uvědomuje si, že nebylo proneseno jediné slůvko, marně se snaží navázat rozhovor. Cosi jako zklamání a jako krutá urážka projelo Štěpčiným tělem. Nakonec si najde pro něho omluvu: Byl, chudáček, dnes tak unaven! Alespoň ještě tentokrát jí byla ponechána jakási iluze.

Avšak Štěpka se nestala Pavlovou ženou ani příští noci, ani žádné jiné noci. Nic. Bláhová, nešťastná, ubohá Štěpko! Minuly vánoce, nový rok. Pavlův dům stál vedle Janova jako pán vedle chuďasa. Napětí mezi mužem a ženou, napětí mezi bratry, napětí mezi otcem a synem.

Když přišlo jaro, hejtman se nezeptal po polních pracích a začal po staru chodit do Semjánovy hospody. A Štěpka sama bude hospodářem. Ráda by se stala selkou, ale bez přispění švagra Jana to nepůjde, je hrozně nezkušená. Nechce ztrácet. Vejrychovsko by ani další ztráty nesneslo. Musí se s Janem domluvit. Proč by dvě poloviny měly mít každá jiného pána, když mohou docela dobře pracovat společně?

Zatím v jilemnické spořitelně postupuje na uvolněné místo ředitele Kulich, dosavadní pokladník, na místo pokladníka dosavadní účetní a na místo účetního — tak rozhodla schůze předsednictva — mladý Alois Trakl. Čím větším bude Lojzík ve spořitelně pánem, tím také vzroste moc strýce pekaře. Člověk nikdy neví.

Jan dostál slovu, ujal se Štěpčina hospodářství, ne-li ochotně, tedy aspoň poctivě. Kde jsou Štěpčiny slavné divadelní úspěchy? Chodí teď do školy k Janovi, k Janu sedlákovi. Ani nepozoruje, že se s jejím vládcem a velitelem děje něco nedobrého. Je zaměstnána a hejtman je odkázán sám na sebe. Když nemá kolem sebe lidi, hledá si oběť mezi němou tváří. Nejblíž mu byl pes, učí ho chodit po zadních nohou. „Učím psa tomu, co už sám dobře neumím.“ S blížícím se létem začal provozovat nový sport: vyjížďky do okolí. V kočáře nikdo neviděl, jaký se z něho stal vlastně mrzák. Až jednou. Když šli se Štěpkou do města gratulovat k svátku matce Anně. Strašná cesta. Hejtman klesl již tak hluboko, že se neostýchal. Štěpka pevně svírala loktem jeho hubené, tuhé klepeto. Ty hnáty! Staří čerti jsou v nich zakleti. Mädchen s odulým krkem, krasavice se zapudrovanou vyrážkou. Ženská pomsta — haha! Přišla jim do rány, těm nebožkám. Teď jsou již ve městě, celé město je vidí. Jak se Štěpka kdysi chlubila tím vojákem, kterého ulovila! Tohle má být patrně její slavnostní pochod. Poražena, zkrušena ve své pýše. Štěpánčina křížová cesta. Městečko zažívalo svůj zasloužený triumf. Od toho dne dostal hejtman Malina přízvisko skákavý hejtman. Paní doktorová Hilmarová vběhla udýchaná do mužovy ordinace. Dostalo se jí vysvětlení o nemoci náramně zlé, delikátní... Paní doktorová si tedy v duchu umínila, že se napříště vyhne širokým obloukem ženě takového člověka.

Hejtman Malina už nesedá u okna se sklenkou krvavého vína v ruce, nehoní se za prchlými, vábnými vidinami, v tváři idiotský úsměšek. Opíraje se o hůl, plouží se od rohu k rohu, údy se mu třesou, vyschlá sanice mu poskakuje bezhlasou hrůzou. To smrt strýce Kiliána ho vyšinula z klidu. To pootevřené oko — nedívalo se snad na Pavla poněkud vyzývavě?

Bylo ke konci května, Štěpka se vracela ze hřbitova. „Milostpaní, pán si dal po obědě zapřáhnout a ještě se nevrátil.“ „Proč jste ho nechali sednout do kočáru?“ Štěpka dala zapřáhnout hnědku do staré dvorské bryčky. Poprvé za dlouhou dobu pocítila zase soucit s tím ubožákem. Našli stopu. Hejtman jel k Hrabačovu, lidé ho viděli. Zastavili se až dole před kovárnou. „Tam jel, tam,“ ukazovala babka k horám. „Zelený klobouček měl, byl to podivný pán, práskal bičem, koně se mu plašili, a on se jen smál.“ Víc nebylo Štěpce třeba dokazovat. Čím dál se dostanou před úplnou tmou, tím lépe. Jeli již nejméně hodinu. Po uprchlíku ani památky. Nedomyslila. Kdesi daleko vpředu se ozval rachot kočáru. Povoz se blížil zběsilou rychlostí. V záři luceren se objevily obrysy koní. Kočí se postavil doprostřed silnice. Štěpčini koně. Byli zpocení, jen se z nich kouřilo. Kočár — prázdný. Štěpce již nebylo do snů ani do pláče. Vytáhla z bryčky jednu z rozsvícených luceren a šla. Volala: „Pavléé! Pavléé!“ Proč, sama nevěděla. Za každým druhých krokem se zastavovala a volala. Znovu a znovu. A tu se náhle zarazila. Nahoře, na samém kraji sněhového pole seděla schoulená postava. Hůl mezi koleny, větev, dvě berle. Sehnula se, dýchala mu na ruce, mnula je. Vypadali jako milenci, jimiž nikdy v životě nebyli. Když zjistila, že se sám nezvedne, vzala ho na záda. Kolísala, ale vlekla se se svým břemenem. „Vejrych“, vzpomněla si s děsem na čaroděje. „Opravdový Vejrych!“

Posledního srpna skonala tiše v Štěpčině náruči matka Anna. Jak přijal zprávu o úmrtí své tchyně hejtman? Snad ani nepochopil. „Mrtvý — mrtvá,“ počal však jednoho dne slabikovat. „I ty mrtvá, Štěpko — dřív než já — já zůstanu! Ta stará rachota zavřela oči — hle — já nesmrtelný.“ Štěpka snášela pokorně všechna příkoří, rozbíjení nádobí, ničení bytu, znečišťování, avšak cynickou urážku maminky snést nedovedla. Rozpřáhla se a udeřila. Poprvé. Od té doby začala hejtmana odvykat jeho nepěkným návykům — bitím. Kdysi — jednou dal se do pláče. Sedla si na zem u jeho nohou a plakala s ním. Plakala pro tak mnohé.

Byl prosinec. Mrzlo. Vracela se ze hřbitova. Sníh — měla jej tak ráda! Vlastně ji už zas život začínal trochu těšit. Nic zlého netušíc, odemkla Pavlův pokoj. Byl prázdný. Na vysvětlení nemusila dlouho čekat. „Pan Jan s Francem vzali pana hejtmana do kočáru a někam s ním jeli. Dali se po martinické silnicí, řekl bych, že jeli na nádraží.“ Štěpka pořád ještě nechápala. „Pán s vojákem jeli do blázince.“ Štěpka spráskla ruce. Jakým právem? Překážel snad Janovi? Vrazila do starého domu, k strýci. Tam si postěžuje. „Víte, strýčku, co mi udělali?“ Starý pozvedl bílou hlavu z peřin: „Vím, Štěpko, vím. Jan mi to řekl. Musilo to být.“ A dal se do bezútěšného pláče. „Strýčku, přivezu ho zpátky. Nikdo mi ho nesmí vzít násilím.“ Jela do Prahy, ale vrátila se bez muže. Lékař jí nevymlouval její úmysl, jenom jí přátelsky radil. Podlehla, přikývla, vrátila se sama. Jedné únorové noci pak měla podivný sen. Zdálo se jí, že je opět mladou ženou, první měsíc po svatbě. Probudila se malátná. Plakala asi v noci. Pohlédla do okna — vířil za ním sníh. Ani starou dvorskou budovu nebylo vidět. Slyšela hlasy dole před domem, ovšem. Listonoš. Telegram. Správa ústavu jí oznamovala, že její muž zemřel.

Válka! Ano, od počátku února je opět válka. Rusové bojují s Japonci. Port Arthur. Bylo jasné, proč právě nyní musil umřít její muž. „Všechny veliké události vašeho života se stanou za války.“ Viděla se opět v chalupě staré Hanouskové. Všechno z karet se splnilo. „A nakonec se všechno v dobré obrátí!“ Vdovou! Jak směsné pro ni slovo. Štěpka sedá ke stolu, oči bloudí k ohni. „Kdypak to tam venku přestane?“ ptá se znalecky švagra. „Za týden máme konec února,“ počítá sedlák na prstech, „v polovině března by mohla přijít obleva...“ „A potom se pustíme do práce!“ Štěpka se červená ostychem, že vyslovila tak veliké slovo, červená se jako holčička. Jan přisvědčuje. Jan, vychytralý sedlák, vidí před sebou obraz příštího, většího a bohatšího Vejrychovska. „Ještě dobře, že spolu neměli děti,“ myslí si uvnitř své kulaté hlavy. „S dětmi by byla potíž. Matce dětí není radno důvěřovat. Sotva bychom se takhle shodli, kdyby tu seděly Pavlovy děti.“ „Kdyby tak ještě byly děti,“ touží zádumčivě Štěpka, „to by teprve bylo to pravé.“ Strýc hledí před sebe, znenadání odpovídá na jakési vlastní myšlenky, které s tím, co se zde mluví a sní, nemají žádnou spojitost: „Co není, může být.“ „Co tím myslí?“ děsí se, diví a vzrušuje Štěpka, vždy ochotná k nějaké naději. V starcově blábolení nalézá odpověď na skryté touhy svého nitra. „Neměla ženichů na vybranou, když byla o deset let mladší,“ v duchu se utěšuje Jan, „tím spíš se o ni nebudou zajímat teď. Ale co kdyby přece. Pak by snad bylo moudřejší, abych je předešel. Když mohl Pavel, proč bych nemohl já? Co je to Štěpka? Polovina Vejrychovska. Mít jediné, veliké Vejrychovsko! Zkusím to,“ umiňuje si Jan. Počká tak dva tři měsíce a pak jí to řekne. Co se mu může stát? Nanejyýš ho odmítne. Ona ho však neodmítne. Také pochopí, co by to pro ně oba mohlo znamenat.

NIŤ BUDE NAVÁZÁNA

Poslední rok

Klubko starého příběhu je převinuto. Čeho je tedy ještě třeba, aby nit děje mohla být navázána? Známe-li Štěpčinu kartu, máme jistě spolehlivé vodítko: Štěpka se narodila ve znamení války, všechno, co ji kdy životě potká, je závislé jen na válce. Tak jí to přece předpověděla nebožka Hanousková. Tak se také zauzloval dosavadní děj. Kdykoli někde vypukla válka, znamenalo to příliv nových událostí do života Štěpky. Mír, doba míru, to není nic pro naši hrdinku. V čase míru nemůže ani soužití s Janem ani cokoli jiného přinést do Štěpčina osudu to pravé, co by mohlo přimět jejího epického stvořitele k novému rozmachu pera. Není vsak nesnadné dopátrat se, ke kterému datu lze očekávat další zauzlení. Na obzoru se přece rýsují válečné děje, jakým dotud nebylo v historii rovna. Jakými asi novými trumfy se pak zaskvěje Štěpčina karta?

Znajíce, či aspoň tušíce zákony výpravné skladby, pochopíme, že by sotva bylo prospěšné jít na věc zpříma, do samého středu nových událostí. Romanopisec není historik. Než nás dovede k hlavní hrdince, k Štěpce po deseti či více letech, opíše s námi jakousi elipsu, na jejímž obvodu zaznamená obraz nových lidí, kteří mají vstoupit do děje. Můžeme říci, mimo jiné, že půjde o formování další mladé generace. Takové odbočení od hlavního děje se vyplatí. Vzpomeňme, přátelé, na divadelní hrátky, které provázely sedm mladých let jednoho pokolení, hrátky, jichž byla účastna naše Štěpka, hrátky, které vtiskly celé jedné generaci svoji tvář. Ano, takové odbočení nebylo přece marné. Třebaže autorovi způsobilo hodně trápení, co s přívalem materiálu, který by narušil symetrii románové skladby. Spisovatel to v takových případech věru nemá lehké. Co víme my, čtenáři, o autorově těžkém srdci, když musí třeba takový skvělý příběh o Synáčkovi, představiteli Štěpčiny generace, vypudit apriori ze svého románu do samostatné novely. Co víme my, čtenáři, nevybíravě lační dalších dějů, o podobných trampotách, ba vlastně ještě mnohem větších, jimiž byl sužován náš tvůrce právě v těchto místech, kdy má zobrazit situaci, jak na scénu městečka petrolejových lamp vstupuje roku 1913 další mladé pokolení. Látka, kterou spisovatel shromáždil, přerůstá rámec cyklické koncepce Verychovska. Mohla by vydat na samostatný román. Takový byl i záměr. Poslední rok. Poslední rok starého světa. Poslední rok míru. Poslední rok bláhového snění nejmladší generace, než se promění v generací válečnou. Ale nač se přít o to, co z obrazu tohoto posledního roku, z obrazu křtu pokolení jilemnických písniček do vejrychovské ságy patří a co ne. Spisovatel sám nám to už nikdy neřekne přesně, ponechal si to pro sebe jako věčné tajemství. Nač tedy luštit nerozluštitelné, jako je konečnost forem? Proč se nepřidržet fabule, kterou naštěstí aspoň v obrysech známe, fabule, jež je přece tak velkolepě a cele mimo jakýkoli spor?

Kde začít? Pozorný, trpělivý i zvídavý čtenáři, snad se ti z paměti vynoří postava mladého mříčenského učitele Pavlíka. Mihl se tenkrát před Štěpkou kdesi na kraji lesní cesty v den jejích dvacátých narozenin, když se vracela od kartářky. To byla ona známost „z nízka“. Dvě psaníčka bez odpovědi. A dost. Pak se ten učitel oženil s nějakou „cizí slečnou“. Toť vše. Nyní, v čase našeho nynějšího vyprávění, je pan učitel Pavlík již řadu let učitelem ve městě, v Jilemnici. Jeho sestra, pocházející stejně jako on z hrabačovské hospody, si vzala Kverku. Kverka, pamatujete se na něho, to je přece ten lodivod, strůjce a velitel korábu, brázdícího bez jakéhokoliv pohonu jilemnickými ulicemi — od výčepu k výčepu. Ale ani Kverka už dávno není mladík — a také už není samostatným živnostníkem. Krámek s textilní galanterií zaměnil za místo zřízence v místní spořitelně. To se stává. Ještě malé strpení, octneme se v rodině u Pavlíků a poznáme oba učitelovy syny, staršího Jindru i mladšího Jeníka. Zde má totiž počátek nit příběhu, vhodná k navázání.

Na svatodušní pondělí 1913 před devátou hodinou dopotední přivádí učitel Holan podle ujednání svého syna Vláďu k Pavlíkovům, aby ho seznámil se studentem Jindrou. Holanovi se přistěhovali do Jilemnice teprve před třemi týdny a Vláďa nemá v městečku ještě ani jediného známého. Oba učitelé se usadili v pokoji, do kterého se vcházelo přes velikou, světlou kuchyň a který byl zároveň ložnicí. Dali se ihned do rozhovoru o škole.

Paní Pavlíková se zatím v kuchyni vadila s druhým synem, čtrnáctiletým Jeníkem, který se živou mocí nedal pohnout, aby šel také se staršími hochy do pokoje. „Copak budeš pořád takový stydlánek? Po prázdninách máš jít z domova. Ty jsi mi ale jelimánek,“ sarkasticky pravila paní, sledujíc chlapcovo počínání koutkem oka od vrátek sporáku. Ústy jí škubal úsměv, že je vlastně spokojena s tímto mazlíčkem, který je dosud tak dětský a tak zcela její. „Maminko,“ pravil Jeník, který zjistil obrat ve svůj prospěch, „když je to už veliký student! Díval by se na mne spatra. Všichni velcí jsou takoví. Raději si zopakuju frančinu.“ Jeník, který měl dělat po prázdninách zkoušku do čtvrté reálky, chodil do francouzských hodin k učiteli Součkovi.

„Tak co, hoši,“ pravil učitel Pavlík, „vy ještě spolu nic? Máte přece před maturitou společné zájmy.“ „Ono se to řekne, seznámit se na komando, viďte, Jindro!“ smál se Holan. „Mohl bys představit Vláďu kamarádům. Kteří z hochů vlastně přijeli na svátky? Copak Beran, který chodí s tebou do septimy?“ navrhoval Pavlík otec. „Beran nepřijel,“ pravil ponuře Jindra. Procházka s cizím hochem ho nelákala, ale budiž. Hoši šli.

„Kam vlastně míníš s chlapcem po prázdninách?“ zeptal se Holan. „Na který obor?“ Pavlík se neklidně pohnul. Co míní Jindra po prázdninách? To ovšem u nich doma dosud nikdo nevěděl. Rozhodně do Prahy. Ale co v té Praze? Jindrovi jde jen o jediné: žít životem akademického občana. „Náš kluk je tak dětinský,“ vysvětloval nerad. „To tvůj Vláďa je docela jiný.“ „Vláďa touží po architektuře. Nebudu mu do jeho volby mluvit. Ovšem,“ dodal Holan živě, „nebyl bych nikdy připustil, aby se stal učitelem, jako jsem já.“ „Ne, ne“, smál se Pavlík, „to bych svému také nedoporučoval.“

„U nás začnou písemky pátého června,“ hlásil Jindra, stoupaje po kamenité cestě na Kozinec, „mám z nich strach. Vy nemáte vítr, že ne?“ „Ne, nemám,“ odpovídal Vláďa s úsměvem. Jindra věděl od otce, že je Vláďa výborný student. „Víte, že mi je už devatenáct? Za dva roky půjdu k odvodu!“ Jindra se domníval, že bude nejlíp, když se ihned zpočátku vytasí se svými trumfy. „Nemyslete si však, že jsem praskl. Byl jsem rok v Němcích. Oh, tam jsme se narvali!“ Jindra snadno podléhal kouzlu sladkých vzpomínek. „Mně je teprve sedmnáct,“ přiznával se klidně Vláďa, „šel jsem o půl roku dřív do školy, než jsem musel.“ Došli právě k soše svatého Sebestiána, odkud byl čarovný pohled dolů do údolí Ji-lemky a dále k horám.

„Narodili jsme se do špatných časů,“ huboval Pavlík, „všechna inteligence je placena špatně. My učitelé, nejhůř.“ „A přece jen si nemusíme na všechno stěžovat,“ hájil svou dobu Holan. „Žili jsme dosud celkem pokojně. Nebyly války. Zato nyní to vře na všech stranách. Všude se zbrojí. Před čtrnácti dny jsme již měli namále. Nevěřím, že to na Balkáně dobře skončí.“ Pavlík se podíval na kolegu s netajenou nelibostí. Byl optimista. Miloval své děti. Potřeboval pro ně šťastnou budoucnost a chtěl v ni věřit. Holanova pochybovačnost mu naháněla strach. Netoužil po tom, mít své naděje otřeseny.

Jindra s Vláďou kráčeli po úbočí Kozince směrem k Zelenkovu lesu. „Měli jste v Brodě také nějaké demonstrace při dobytí Skadaru?“ začal Jindra z jiného konce. „Ne — snad ne — ani vlastně nevím,“ nejistě se rozpomínal Vláďa. „Jé, to my v Hradci slavili všechna vítězství Slovanů na Balkáně. Ovšem žádné tak bouřlivě jako to poslední. To byla vlastně protivládní demonstrace.“ Chtěl ještě něco podotknout, ale zarazil se, není třeba otvírat srdce neznámému. Vystoupili na mírné návrší a nyní měli celé městečko před sebou. Čtyři medové báně zámku se topily v hnízdě stromoví. Věž radniční a věž kostelní a domy a domky hustě kolem namačkány jako kuřata stulená ke kvočně. Městečko bylo obehnáno kopci jako hradbami. K jihu se táhl Kozinec s obecními a panskými lesy. Pod Kozincem, při silnici, vroubené třešňovou alejí, ležel hřbitov, jehož zeď převyšovaly mramory hrobek a koruny lip. V čele městečka, na východní straně, za dřevěným mostem přes průrvu trati, bělala se kaplička svaté Kateřiny. Obzor uzavíraly martinické lesy a k nim pílila trať i silnice, zvaná Hradecká. Z malinkého nádraží nad městečkem právě zahvízdala lokomotiva vlaku. „To jede lokálka k martinickému hlavnímu nádraží. To je náš milý vláček. Milý, když nás veze domů, a nemilý, když nás odváží,“ vysvětloval Jindra. Přiblížili se k zubaté, bílé zdi zámeckého parku. Ve stínu starých lip u Macháčkova kříže se bělaly něčí šaty. Dokonce tam zářil červený slunečník. „Nějaké panstvo,“ ostražitě poznamenal Jindra a zpomalil krok. Od kříže se odloupla tělnatá postava, sehnula se a oprašovala si kolena kapesníkem. „Aha — doktor Rittich,“ pravil Jindra polohlasem. „Pak ta dáma v bílém je slečna Berková, jeho nevěsta. Blbá honorace!“ dodal posměšně. Když obešli kříž, shledali, že slunečník kryje kromě dívky ještě sehnutého mladíka, sedícího na roztaženém kostkovaném plédu. „Haló, hoši, počkejte trochu!“ Nic horšího se nemohlo stát. To volal tlustý doktor Rittich. Jindra dělal, jako by neslyšel. „Tak nám přece neutíkejte, studenti! Nemůžeme za vámi běžet, máme s sebou pacienta.“ Doktor je docházel dlouhými kroky, přes loket pléd. Vysoký, mladý člověk v pláštěnce, s černým, širokým, uměleckým kloboukem v levici kráčel pomalu vzadu za slečnou Berkovou. Jindra se kysele usmíval. „Vás znám dobře,“ pravil udýchaně doktor. „Toho druhého mladého pána jsem ještě nikdy neviděl.“ „To je Vláďa Holan, septimán, syn pana učitele Holana,“ nesměle představoval Jindra. „Těší mne,“ doktor Rittich se dotkl klobouku. „Odpusťte, že za vámi tak hulákám. Můj bratr by se s vámi rád seznámil. Tak Mílo,“ volal dozadu, „už je držím a nepustím.“ Mladší Rittich měl rusé, dlouhé vlasy sčesány k temeni, podél tváří se mu táhly husté, rzivé kotlety, vyčnělá kostnatá brada mu dodávala pánovitého vzhledu. Pláštěnku měl nedbale přehozenou přes jedno rameno. Měl tenkou hůlku, ale neopíral se o ni; nesl ji v podpaždí. Slečna vedle něho skoro běžela. Vzal hůlku do levé ruky, v níž držel klobouk, a pravici prudce vytasil hochům vstříc: „Já jsem Rittich.“ Vláďa uchopil podávanou ruku. Jindra se jaksi zbytečně poklonil a ihned se zarděl. Rittich se samolibě usmál koutkem úst. „První den mého zmrtvýchvstání,“ pravil příjemným hlasem a s jistou ironií. „Obživlý obhlédl z tohoto vrchu své rodné hnízdo a nyní přichází, aby se seznámil s lidmi, kteří tu již na něho skoro zapomněli. Všichni tři jsme studenti,“ dodal prostěji, „půjde to snadno a bez ceremonií.“ Slečna Berková se bez jakýchkoli příčin rozesmála drobným smíchem. „Měl jsem štěstí, že jste mi padli do rány. Nic příjemnějšího mne dnes nemohlo potkat, než že jsem dopadl dva abiturienty. Akademici ještě nepřijeli...“ To bylo řečeno jako poznámka, ne jako otázka. „Myslím, že je tu Karel Maršálků, právník,“ chvatně zakoktal Jindra. „Ovšem — právníci,“ řekl Rittich se zřejmým pohrdáním. „Ti jsou po celý rok víc doma než v Praze. A já teď budu právě takový,“ dodal s nádechem jistého smutku, „alespoň nějaký čas. Bohdan“ — ukázal na doktora, „mě, myslím, odtud tak hned nepustí.“ „Ne, ne, tak hned to nebude,“ usmál se starší bratr, který byl zaujat polohlasným rozhovorem se slečnou, „tady ti zatím bude líp.“ „A právě proto, že tu budu po jistou dobu — řekněme po delší dobu zakletý,“ pokračoval mladší, a na rtech se mu objevil nepěkný úsměv, „musím přemýšlet o tom, jak bych si zde upravil život co nejpříjemněji. Přemýšlel jsem o tom při své nemoci a mohu říci, že mám už hotový jakýsi program. A vás, všechny lidi dobré vůle,“ ukázal širokým gestem k městečku, jehož střechy se blyštily sluncem, „vybízím k němu co nejupřímněji.“ Jindrovi to všechno připadalo hrozně přepjaté, ale mlčel, ani nedutal. „Poslyšte, vždyť vy zde nemáte ani pořádný akademický spolek,“ vykřikl pojednou Rittich, jako by jim to vyčítal. „Víte,“ pravil s tlumenou důvěrností, „ti vaši vysokoškoláci jsou asi pořádní šosáci!“ „Proč?“ odvážil se otázky Jindra. „Za prvé proto, že nemají ještě svůj spolek,“ rozhodl přísně Rittich. „Jak má potom vypadat městečko, když jeho zlatá mládež se nesdružuje a nic nedělá? Ti vaši příští lékaři, inženýři, kantoři dovedou nanejvýš v nějaké putyce zdolat řadu piv, mají každý svou sedmiletou, osmiletou vážnou známost — a nakonec se ožení a dělají pak nachlup totéž, co dělali před nimi jejich staří tátové. Potěr kaprů — a jsou z nich nakonec zas jen kapři. A takový student má být štikou ve svém rybníce,“ zakončil vítězoslavně. Vláďa naslouchal improvizované přednášce s nehybnou, nic neříkající tváří. Jindra šel s hlavou sklopenou, jako by na sebe bral všechny hříchy zaostalého městečka. „Vy jste ovšem jiní,“ těšil je Rittich, dávaje se unášet vlastní výřečností, „vy jste nová generace. Máte dobrou vůli a jistě správný postřeh. Potřebujete jen někoho, kdo by vás vedl, kdo by vám ukázal směšnosti a zaostalosti kolem vás.“ „Dovol,“ přerušil doktor bratra v jeho přednášce, přidržuje za ostrý lokýtek slečnu Berkovou, „slečna pospíchá domů a já půjdu s ní. Mladí pánové budou tak laskaví a doprovodí tě, že ano?“ Mladší Rittich se ukláněl, ale již se zase obracel k oběma chlapcům. V téže chvíli dozněl poslední hluboký tón na jilemnických opakovačkách a z kostelní věže začalo slavnostě zvonit poledne. „Šosáctví,“ kázal Rittich, „neznám nic horšího nad ně. Musí se proti němu bojovat. Víte, co tím myslím? Opičení, klepaření, slídění jednoho po druhém a zaostalost. Vezměme si jen takové městečko, jako je Jilemnice. Co je tu lidí, kteří neměli v ruce ještě dobrou knihu, kteří neviděli slušné divadlo. Je třeba pečovat o lidi vhodnými přednáškami, jejich směšnosti jim ukázat v zrcadle, převychovat je. Neumíte si ani představit, jakou cenu bude mít pro městečko studentský spolek!“ Stáli před velikým Rittichovým domem na náměstí. Mladík měl již ruku na klice, ale pořád ještě mluvil a mluvil. Jindra vrhal provinilé pohledy k neúprosným ručičkám radničních hodin. „Jsme-li my, mladí lidé, inteligenti, rozptýlení, neznamenáme nic. Naopak, hrozí nám, že podlehneme přesile hlouposti okolo nás, že se přizpůsobíme. Jsme zvyklí poslouchat své otce. To je sice hezké, ale já říkám: Všeho jen do jisté míry!“ Zahrozil chlapcům žertovně prstem. „Tatínkové nemají vždycky pravdu, naopak. Jsou staří a rozumí jen sobě a svým starým časům. My musíme žít pro svou vlastní novou dobu. Nepochybuji, že mi rozumíte. Víte co, hoši,“ řekl náhle Rittich, pustiv domovní kliku, „máme si toho ještě mnoho co říci. Co abyste mne odpoledne navštívili?“ Jindra zadrmolil cosi o obtěžování, cítil se však polichocen. Bože, pročpak ne! Co tomu však řekne otec a máti? Ohlédl se tázavě po Vláďovi. „Ano, mohl bych přijít,“ řekl tento po krátkém zdráhání. „Tak to je dobře — a co vy?“ zaradoval se Rittich. „Já? Snad bych také mohl,“ nesměle ze sebe vypravil Jindra. „Tak tedy ujednáno. Víte vůbec, jak se k nám chodí? Zazvoníte, otevře vám naše Bětka, bude už vědět, že na vás čekám. Přijdete, dejme tomu, ve dvě — nebo ne, raději až v půl třetí. Já totiž musím po obědě nějakou chvíli ležet, nařídil to lékař. A v tu dobu bude také již otec najisto mimo dům. Možná, že byste se žinýrovali před panem starostou. Otec má totiž na Kozinci nějakou komisi v záležitosti vodovodu. Tím lépe — pravda? Kocour z domu, myši budou mít pré!“ Jindra se poslušně zasmál. „Počkejte, hoši, budete koukat. Odpoledne to bude vlastně první, neoficielní tajná schůze budoucího spolku. Rokování zasvěcenců.“ „Jenže,“ ostýchal se Jindra, „jak my dva vám můžeme být užiteční?“ „To se už uvidí,“ sekl chvatně Rittich, podal oběma ruku, otočil se na patě a sáhl po rukojeti zvonku. Kdesi uvnitř, tříštěn dutými ozvěnami, zasténal táhlý, tenký tón.

Učitel Pavlík vstoupil do kuchyně s perem za uchem, s ukazovákem pravé ruky zamazaným od červeného inkoustu. Opravoval v pokoji školní úlohy. Přešel několikrát od okna ke dveřím, zastavil se před prádelníkem, z něhož slepě hleděly staré, sloupkové hodiny, které již po léta nešly, přiřízl si doutník, který si mínil zapálit po obědě, vytáhl kapesník, aby si pročistil brýle, a potom spustil. „Kde se ti kluci vlastně courají? Jaký je to u nás pořádek? Poledne odzvonilo a nikdo z nich není ještě doma. Budeme se snad s jídlem řídit podle nich?“ Paní se snažila podléváním zachránit pečeni, která se užuž začínala sušit. „Nediv se,“ pravila chlácholivě, „na procházce čas rychleji ubíhá. Zvonění se snadno přeslechne, ostatně — sám jsi Jindru poslal!“ „Vždyť má, kčertu, hodinky,“ zlobil se učitel. Jenda proklouzl do kuchyně jako myška. „Kde jsi byl?“ zeptal se ho ostře otec. Již proto, že přišel první, bylo mu snést větší díl rodičovského hněvu. Nemusel odpovídat, matka mluvila za něho: „Brouzdal se potokem. Nevidíš, jak má promáčené punčochy? Že se nestydíš! Tak to byla ta tvá francouzská slovíčka?“

Na náměstí dohasínalo dopolední korzo. U radnice se ještě několik pánů opíralo o hole a lámalo se s hlasitým smíchem dopředu i dozadu. Uprostřed nich jako obrovská kytice trčel nesmírný klobouk Malinové. Druhý ostrov na pustnoucí dlažbě tvořilo pod sousoším pozlacených světců, jejichž hlavy se k sobě sentimentálně nakláněly, zámecké panstvo s okresním hejtmanem Frýbortem v čele. Maličký, bělovlasý důchodní Berka rozkládal rukama, přesvědčuje o čemsi lékárníka Krále s buldočí tváří. Okresní hejtman zasmušile kreslil tenkou, téměř jezdeckou hůlkou jakési obrazce mezi kameny. Na hlavě mu seděl jako odznak moci a slovutnosti vysoký ponurý cylindr. Sládek Šír, chlapík s černým plnovousem, který z povinnosti dělal společníka paní důchodní, byl jako na trní. Neustále se ohlížel k podloubí Sektorova hostince, kde s výmluvnou trpělivostí dosud promenovala paní ředitelová Kulichová ze spořitelny s dcerou. Uprostřed náměstí tence zpívala kašna. Otevřené lví tlamy chrlily proudy vod a z ruky kreténského Jupitera s trojzubcem vystřikoval útlý nepokojný pramínek k bezmračné obloze.

„No že bych tím tvým seznámením s mladým Rittichem byl obzvlášť nadšen, to právě nejsem,“ vykládal učitel Pavlík po polévce Jindrovi. V jeho hlase byly patrné poslední stopy bouře, která před chvílí doburácela. „Předně to je nemocný člověk. Říká se o něm, že má souchotiny. Starosta sice tvrdí, že to byl nějaký zápal, ale já tomu nevěřím. Když jednou někdo chrlil krev, je to s ním zatraceně špatné. A chlapec ve vzrůstu se nemá stýkat se souchotináři.“ „Ale vždyť přece starosta musí nejlépe vědět, co Kamilovi je, když jeho druhý syn je doktorem,“ namítal Jindra. „Potom,“ pokračoval neúprosně Pavlík, „nezdá se mi mladý Rittich nejlepším vzorem pro tebe. Ledaže by ses od něho chtěl naučit neposlušnosti a přezírání táty. Tak to totiž dělá on. Když měl po maturitě a starý mu chtěl kvůli obchodu dát odborné vzdělání, utekl k strýci do Vídně a dal se do umění. Myslím, že to s tím jeho malířstvím není zrovna valné. Ostatně ho ta Vídeň málem stála život. Nebyl tam sám, byli tam s ním i jiní — a ti vědí, co tam prováděl. Samý flám a kdovíco ještě. Když přišla nemoc, nechtěl s tím vídeňský Rittich nic mít a poslal synovce bratrovi zpátky, jen co byl z nejhoršího venku. A teď sotva mu trochu otrnulo, už zamýšlí nové čertoviny. Studentský spolek, divadlo, kulturní práci. To jsem opravdu zvědav na tu jeho kulturní práci. Pravděpodobně mu jde jen o to, nějak se uplatnit. A vás, mladé osly, k tomu potřebuje.“ „On myslí na ušlechtilý spolek s ušlechtilými cíli,“ hájil Ritticha Jindra. „Má docela pravdu. Chce to tu trochu povznést.“ „Takoví toho povznesou,“ smál se uštěpačně Pavlík. „On má docela přesné plány,“ svěřoval se nejistě Jindra, „a prosil nás, abychom k němu odpoledne s Vláďou přišli. Potřebuje naši pomoc.“ „To tak,“ polekal se otec, „ještě k němu lézt do bytu!“ „Copak je prašivý?“ kohoutil se Jindra. „Tebe potřebuje, tvoje pitomé rady,“ obracel učitel. „Proč ne? Řekl to docela jasně, stojí hlavně o středoškoláky, kteří mají jít po prázdninách do Prahy. Jsou mu milejší než vysokoškoláci, kteří jsou už napolo šosáky!“ „Máš snad už po maturitě?“ ťal do živého otec. Jindra sklopil hlavu. „Kdybyste raději jedli,“ zlobila se paní, „mohli jste si to vyřídit až po obědě.“ „Já jsem to Rittichovi už slíbil,“ pokoušel se o odboj Jindra. „A co k babičce? Víš, že jsi měl odpoledne jít navštívit babičku. Po celé svátky ses s ní neviděl!“ „Zítra ráno se u Kverků ve spořitelně stavím,“ nabízel se Jindra, ač ho pobyt u umouněných sestřenic nelákal. Nemluvně Pepíček protivně páchlo, pořád se tam sušily nějaké pleny. „Tak co — budu moci odpoledne k Rittichovům?“ Nikdo mu neodpověděl. Zkušenost mu pravila, že mlčení je známkou souhlasu. Podíval se po rodičích rozveselenýma očima a zajel spokojeně vidličkou a nožem do svého dílu na talíři.

Rekonvalescent vyšel chlapcům vstříc usměvavý, dokonalý. Na nohou měl lakýrky, oblečen byl v sametové, černé sako s lemováním, pravý stejnokroj umělců. Nescházela mu ani motýlovitá, obrovská kravata. „Tak jste opravdu přišli?“ Pokoj byl temný, ztlumený hustými záclonami, a oplýval tretami a měkkostí jako pokoj ženy. Jindra vcházel do té nádhery, na kterou nebyl zvyklý, jako dobrá Marie do panství Muromousova: sklonil hlavu, jako by podlézal zlatou bránu. „Jen se neostýchejte v tomto skladišti měšťáckého blahobytu a po sousedsku si sedněte,“ zval Rittich mladíky se samolibým úsměvem. Jindra se zabořil do křesla, až se ulekl. Jeho sebevědomí se scvrklo v pouhé nic. „První naší starostí jsou ovšem členové,“ pravil Rittich, „proto nejdřív sestavíme podrobný seznam členů.“ Otočil se na pohovce a přitáhl s psacího stolu připravený arch papíru. „Kdo z vás, hoši, má lepší písmo?“ Volba padla na Vláďu. „Nejdříve napište nás, jak tu jsme!“ Pak přišli na řadu jilemničtí vysokoškoláci. Na stránce přibývalo jmen, pero škrtalo po papíře. „Kdybych byl ve své kůži,“ vzpomněl si pojednou Rittich, „nabídl bych vám, hoši, cigarety. Jsem totiž veliký kuřák před Hospodinem. Zatím však nesmím. Kouř bych těžko snášel. Nebude vám zatěžko odpustit si kouření na dnešní odpoledne?“ „Kdepak,“ nadšeně koktal Jindra, „vždyť my ani nekouříme.“ Vláďa vstal ze svého křesla, protáhl se a plíživým krokem přistoupil k posteli, na níž ležela kytara s pestrými stuhami. „Jen si zas, Vláďo, pěkně sedněte,“ řekl Rittich chladně a poněkud popuzeně, „nejsme ještě hotovi. Teď přijdou středoškoláci. Tamto byli členové činní, nyní budeme sepisovat členy přispívající.“ Pro Vláďu nebylo tentokrát snadné zvládnout příval řítících se jmen. „Tak,“ pravil Rittich, „a teď vám něco ukážu. Podívejte se na tohle,“ řekl pyšně a podával hochům objemnou mapu v tuhých deskách. Před jejich zraky se objevil pestře malovaný výkres: hoch s baretem a děvče v selském kroji, kolem nich se proplétala trikolora, vpravo stínové panoráma Jilemnice, nalevo kontura Žalého, pravděpodobně při měsíci, ve středu ozdobný nápis: DIPLOM čestného členství v akademickém spolku „Podhoran“ pro Jilemnici a okolí, udělený zakládající valnou hromadou dne .... panu .... Datum ani jméno nebyly vyplněny. Ještě tři další hotové diplomy, podobné prvnímu, čtvrtý byl nedokončený. „Tak co tomu říkáte? Abyste rozuměli, to jsou první peníze našeho spolku. Míním udělat ještě šest podobných diplomů. Za ty se bude klopit. Jeden,“ počítal Rittich usměvavě na prstech, „pro starého Lorence z pošty, druhý pro doktora Hilmara, pro notáře Hilmara ovšem také jeden, sic by se urazil, pak pro Gromana, pro mého otce a tak dále. Zkrátka všem prachovým jilemnickým tatíkům. Míň než padesát korun se nikdo neodváží dát. K tomu máte členské příspěvky činných členů dejme tomu po koruně ročně a příspěvky členů přispívajících po padesáti haléřích. Hodlám zavést ještě mimořádné členství, to jest, přivléci do spolku také všechny bývalé studenty. Já vám říkám, že si budeme moci hned z počátku pořídit docela slušnou knihovnu. Až bude ustaven spolek,“ pokračoval pomalu a s vypočítavou lhostejností, „zajištěna knihovna, obstarány peníze, zahrajeme si nějaké menší divadlo. To bude hned z počátku prázdnin. Mezitím dáme dohromady společný výlet mládeže — třebas na Kozinec, nebo do nějaké hrabačovské hospody, abychom se všichni dohromady trochu sblížili.“ Jindra neodolal, aby radostně nevykřikl. Prázdniny se všemi dosud neznámými půvaby zjevily se mu náhle tak blízké a tak vábné, že mu srdce zabušilo. V tom se z kuchyně ozvalo: „Mladý pane, pan otec se vrátil.“ Pohnutý obraz souručenství byl rázem porušen. „Musím už domů — opravdu,“ tvrdil polekaný Jindra, potahuje si vázanku, jako by ho škrtil límeček. „Hleďme, tak vy se přece jen bojíte pana starosty,“ bavil se jeho rozpaky Rittich. Přesto se nijak neměl k tomu, aby hochy zdržoval: „Nuže, hoši, necháme si příští setkání až na prázdniny. A jak jsem řekl — čeká nás boj, nikoli odpočinek. Přeji vám, aby vám dobře dopadla maturita.“ „A vy,“ nejistě řekl Jindra, „abyste byl zdráv.“ „Ano, ano,“ souhlasil Rittich, „děkuji vám!“ Podal jim ruku a přirazil za sebou domovní dveře.

Vláďa s Jindrou stáli na rohu školské uličky a jaksi dlouho se nemohli rozejít. „Podívej se, Jindro,“ pravil mírně a s rozvahou Vláďa, „on je přece takový komediant. Samolibý chlapík, který se chce blýsknout. Jde mu jen o vlastní cíle. Kdyby nebyl předsedou, hned by ho ta hra přestala bavit.“ „Tobě se nelíbí, co on tu chce zavést?“ vyjekl překvapeně Jindra. „O tom přece nemluvím,“ odpověděl Vláďa, „mluvím o jeho osobě. Tak například kytara, úmyslně položená na postel. Zachtělo se mu pochlubit se nám a pohrát si s námi.“ „Je to nemocný člověk. Chudák,“ pravil vzpurně Jindra. „Však to je také to jediné, co je na něm pravé — hrůza z nemoci a úzkost z budoucnosti. To ostatní je jen ješitnost, sebevědomí, sentimentalita.“ Vtom se kdosi zezadu dotkl Jindrova ramene: „Jak se máš, Jindro?“ Jindra se prudce ohlédl. Spatřil omrzelé a kalné oči a mušketýrské urousané kníry strýce Kverky. Nebyl oblečen do svého stejnokroje spořitelního sluhy a na hlavě neměl obvyklou úřední placatou čepici. Byl po domácku. „Strýčku,“ podivil se Jindra, nepříliš nadšen. Avšak strýček se již zas kolíbal dál ve své samotářské pouti. Jenom synovci hodil přes rameno: „Aby ses nezapomněl u nás taky zastavit!“

To se už vraceli učitel Pavlík s paní z obvyklé nedělní procházky do Hrabačova a zpět. „Vidíš, tudy povede náš vodovod,“ ukazoval učitel holí. Louku po levé straně přetínal pás červené, čerstvě zkypřené země. Vraceli se nyní po silnici, Žalý za zády. Říčku měli po pravé ruce. „Je to všechno hezké, ty novoty — regulace, světlo, voda a to všechno — ale co to bude stát,“ horlil učitel. „Bergrovi vyčítali, že nic nedělá,“ přizvukovala paní, „a nynější starosta je, myslím, zas až moc podnikavý.“ „Možná, že to dělá jen proto, aby se mohl dávat fotografovat při slavnostních zahájeních,“ posmíval se Pavlík. Kolem se přehnal automobil a zavalil je do mračen prachu. Sestoupili až do silničního příkopu, chráníce si obličej. „Měli jsme jít raději přes hať,“ žehrala paní. „Tohle není zrovna příjemné dýchat. Jeden takový blázen je schopen zkazit člověku celou procházku. Kde je tu čerti nesou!“ „To byl asi mladý Linke,“ uvažoval nahlas Pavlík. Fritz Linke byl majitelem textilní továrny za nádražím při Hradecké silnici. Kromě něho nikdo neměl v městečku automobil.

Bažant a Beránek. Tady v neděli večer najdete všechny mužské. V Semjánově hospodě U bažanta lid, v Sektorově hostinci U beránka honorace.

Jak jsme řekli, Semjánova hospoda nebyla místem, kde by se scházela „lepší“ společnost. Stála na samém konci Bahnické, na rozhraní Špitálku, čtvrti chudých. V moři kouře pluly zrudlé i pobledlé tváře a hovor, vycházející ze všech úst současně a promíšený cinkáním sklenic a vrzáním židlí, tvořil neustávající hluk, podobný žabímu skřehotání. Od stolu ke stolu pobíhala devatenáctiletá Semjánovic Mařenka s rukama obtíženýma pivem, vystrkujíc bradu a razíc si cestu kyprými boky. Za pultem na výstupku, podoben učiteli, vypínal břicho sebevědomý vdovec Semján s pěnovkou v zubech a s hostinskou čepičkou na kostrbaté hlavě. Kverka měl již třetí pivo, tmavě žluté, kalné jilemnické pivo. Mučednický výraz byl ten tam, mušketýrské kníry, neustále zatáčeny nepokojnými prsty, trčely bujně do výše, unylá černá očka se leskla. Ne, Kverka mnoho nesnesl. Při pátém pivě býval na vrcholu nálady, která s počtem čárek na tácku rychle klesala a stávala se nejprve melancholickou, nakonec plačtivou. Rozhovor se točil kolem ožehavého předmětu — týkal se nepřítomných velitelek domácnosti. „A vod čeho máš ty, Vojto, tu bouli na čele,“ ptal se Kverky od neštovic poďobaný Dezort, domovník ze sokolovny. „Jen ji ukaž a nestyď se! Čímpak tě to třískla tvá Božena?“ „No — sekyrkou — sekyrkou mi dala,“ žvanil Kverka, ač bouli neměl a na Dezortově povídání nebylo ani zbla pravdy. Byl sice minulý týden s policajtem Budilem na menším flámu, ale naprosto to nedopadlo tak, jak líčil sokolník. Kverka se však cítil polichocen vždycky, když byl vyvolen za předmět zábavy. Buclatá Mařenina paže stavěla před Kverku šestou sklenici. Chopil se sklenice topornými prsty a sfoukl pěnu. „Vojto, kdepak jsou ty doby, cos ještě na rynku prodával kravaty?“ přitočil se k němu důvěrně řezník Pižl. Naprosto si ho nemínil dobírat, jen se mu zachtělo vzpomínat na zašlé časy. „Kde by byly? Pryč jsou. Pryč jsou.“ „A potom ty krámy po pětadvaceti krejcarech,“ neustával vzpomínat řezník. „Raději ho nech,“ radil holič Stínil, „nebo se dá do řvaní.“ „Dyť já tím nic zlýho nemyslím,“ bránil se Pižl, roztahuje po červeném ubruse měchuřinu, aby si fajfku nacpal tabákem. „Viď že mi rozumíš, Vojto, vid že jo?“ a šťouchl ho loktem. Kverka otevřel malátně oči a pohlédl na souseda s neskonalou něhou.

„Poslouchejte, Anton,“ slavnostně zvýšil hlas Kalaš, „já vám mám nápad!“ Kverka maně obrátil k sousednímu stolu melancholické oči. „To je, lidi, takovej krásnej nápad, že až ho vyslovím, budete na mě čumět jako blbí!“ „Notak — ven s tím,“ chrochtal starý Culík, zvedaje k němu věčně uslzené, v polštářích tuku zarostlé oči. „My dáme dohromady spolek!“ „Teď to bouchlo,“ řekl Pižl, který fiakristou opovrhoval, „ty seš přece jen trouba!“ „My dáme dohromady spolek labužníků,“ nevšímal si ho Kalaš, „a voni, Anton, budou jako předsedou. To bude fešáckej spolek! Celej rok budeme dávat krejcar ke krejcaru, budeme sbírat — a vymejšlet všelijaký zisky — a jednou za rok se za ty nasbíraný peníze udělá slavnostní žranice a pak se budem mít všecky jako prasata v žitě.“ „Hergot,“ divil se listonoš, „to není vůbec špatný!“ „Spolek Žralbych,“ chechtal se holič, „to je dobrý — máš ty nápady.“ „To víš, že mám, ty moulo,“ hodil mu přes rameno Kalaš: „A nejlepší ze všeho je, že to s tím spolkem myslím docela vážně!“ Šenkovna byla klenutá, rozlehlá místnost se šesti okny, tři z nich vedly do ulice a druhé tři do dvora, kde bylo hnojiště, kurníky a prasečí chlívek. Kverkova společnost seděla v koutě u okna, na němž bylo naházeno asi tucet klobouků a čepic. „Nebreč — co bys brečel?“ domlouval Kverkovi Pižl. „Jak bych já neměl brečet,“ vzlykal sluha, „když nemám na světě žádný štěstí.“ „Svatý moula jilemnický už cabí,“ chechtal se Kalaš. Svatý Moula Jilemnický byl pokus o lepší výklad iniciál, jimiž byla opatřena ve všední dny Kverkova úřední čepice: S. M. J. — Spořitelna města Jilemnice. „Mne už toho potkalo,“ neustával Kverka, „samé maléry.“ „Zkuste mu dát pár facek,“ radil fiakrista, „von přestane.“ Semján se zamračeně díval po šenkovně. „My se ho potom ujmeme,“ přimlouval se za Kverku listonoš. „Dobře, dobře,“ pokyvoval hlavou hostinský a hleděl do temného kouta místnosti. Tam přisedla dcera Mařena vedle stavitelského asistenta Pilce a advokátního koncipisty Kosmáka. Co si s nimi má co šuškat? Zatracená coura! Semjánovo otcovské srdce se bouřilo.

Když učitel Pavlík vstoupil k Beránkovi, kreslil právě drogista Polák na stole, politém od piva, příští pomyslné hranice poraženého Turecka, snaže se dokázat bernímu Gromanovi, který byl věčný opozičník, že válka skončila pro balkánské Slovany šťastně a že Turecko, až na několik tisíc čtverečných kilometrů, je vymazáno z mapy Evropy. „Jdeš právě včas,“ vítal ho vesele učitel Souček, tlustý blondýn se zlomyslnýma očkama a svěšeným knírem, uvolňuje mu místo po pravicí, „zrovna jako Blücher k Waterloo.“ Pavlík se usadil na nabídnuté místo vedle drogisty. Nenápadný Adolfek, vrchní, přiběhl od nálevního stolu, kde úřadoval Sektor v sněhobílé zástěře, a postavil před něho neslyšně sklenici smíchovského. Smíchovské se v městečku čepovalo jen u Sektora, právě tak jako plzeňské bylo k dostání jen v hotelu u Krále. Ředitel Kulich se naklonil k Pavlíkovi a spiklenecky se usmíval. „Já jsem neutrál,“ šeptal mu do ucha trubkou dlaně, „jsem toho názoru, že ať to na tom Balkáně dopadne jakkoliv, my to tady u Sektora nezměníme. Podívejte se jen tuhle na pekaře, ten je chytřejší. Nepolitizuje, ale hrabe.“ Učitel se podíval směrem Kulichových očí. Před radním Traklem, který u sousedního stolu hrál mariáš s truhlářem Kubátem a se sedlářem Beranem, ležela již pěkná hromádka krejcarů a desetníků. Nikdo z hráčů nemluvil, jen karty monotónně pleskaly o stůl. „Pan berní, jako vždycky, přehání,“ vmísil se učitel Pavlík kupodivu mírně. „Nesmíme přece zapomenout, že na Balkáně vládnou vesměs rozumní lidé. Petr — Ferdinand — Konstantin — Nikola. Ta jména sama mi jsou zárukou, že svornost bude zachována. To, co my tu víme u piva, také oni až příliš dobře vědí. Vědí, že spor by byl pro ně přímo katastrofou, z něhož by těžil jen jejich úhlavní nepřítel, Turecko. Ta krásná vítězství nemohla být přece jen nadarmo. Bylo by to příliš hrozné, příliš smutné!“ „Ano — ano — pochopitelně,“ pochvaloval si učitelova slova Kulich. „Když si představíme nadšení, s jakým šli Slované na podzim do války!“ „Pan berní je škarohlíd,“ přidával se Souček a poťouchle se usmíval. Nezáleželo mu na tom nebo onom mínění, vždy však byl ochoten někoho rozdráždit. „Pánové,“ řekl vyčítavě berní, svraštiv huňaté obočí. Chlupatou, snědou ruku položil malátně na stůl, naznačuje tak svou těžkou pozici proti čtyřem spojencům. „Sto — a sedma,“ řekl do nastalého ticha pekař Trakl a pohlédl zpod brýlí na své partnery. „Pánové,“ pravil pomalu s důrazem berní, „Turecko, to byl německý zbrojnoš na Balkáně. Ochrana před ruským ovládnutím Dardanel. Kdo by byl poškozen jeho částečným zničením? Německo. Vítězství spojenců na Balkáně je vítězstvím Ruska. Vilém je starý lišák. Přičiní se ze všech sil, aby zachránil z Turecka, co se zachránit dá. Tvrdím, že to byl on, který nastrčil Rakousko, aby podalo návrh na zřízení samostatné Albánie. Semínko sváru je zasazeno a myslím, že zdárně klíčí. Nechcete-li mi věřit, nemusíte. Neříkám to, abych se přel. Opakuji však jenom se vší vážností: Mezi spojenci je a trvá nebezpečí vzájemné války!“ „Že můžete takhle mluvit,“ ztratil náhle Pavlík trpělivost. „Odkud, prosím vás, máte takové zprávy? Psali vám snad z Bělehradu? Nebo dokonce z Petrohradu? Či máte přímé spojení s Berlínem?“ „To ne, to tedy ne, pane učiteli,“ bránil se vztekle berní, „mám oči, abych viděl, mozek, abych uvažoval. Ostatně je nade vše jisto,“ dodal zasmušile, „že Bulharsko přineslo společné věci největší oběti.“ „To je pravda,“ přisvědčoval Kulich, vzdychl a utkvěl dojatým zrakem na sádrovém Žižkovu poprsí nad výčepem, ozdobeném zbrusu novou trikolórou z hedvábného papíru. Naproti nad oknem v polostínu trůnil stejně vyšňořený Mistr Jan Hus s dobře zastřiženou, výbojnou bradou. „A Srbsko snad ne? Srbsko se obětovalo málo?“ podivil se obmyslně Souček. „Cože,“ ujal se Srbů Pavlík, „Kumanovo, Bitolje, Drinopol — to nebylo nic?“ „U Drinopole jen asistovali,“ opravoval jeho mínění Groman. „Bulhaři nejsou vlastně ani čistokrevní Slované,“ přemýšlel nahlas drogista, „jsou to Čudové nebo něco takového.“ Berní ho přeměřil nejvýš pohrdavým pohledem.

Adolfek se proplétal mezi stoly s vějíři půllitrů a poznamenával pěnou cestu, kterou kráčel. Ubrousek za ním vlál. Měl tenké, pomačkané nohavice, a i ty mu ještě na hubených nohou plandaly. Jeho fráček dávno nebyl zánovní a maličká černá kravata prozrazovala módu více než starodávnou. Mnohem lépe a mnohem blahobytněji vypadal Adolfův šéf, hostinský Sektor. Jeho lysina se leskla, jeho tváře se leskly a mléčně bílý, po anglicku střižený knírek ho činil mladým. Vypadal jako rozesmáté slunce, jak chodil od stolu ke stolu a po sousedsku přisedal a účastnil se hovorů.

„Víte vy, člověče,“ rozhorleně pravil Gromanovi Pavlík, „co by takový spor mezi Slovany na Balkáně znamenal pro nás Čechy?“ „Na říšské radě táhnou naše strany jedna čehý, druhá hot,“ mísil se Kulich, který ožil, jakmile se debata stočila na vnitropolitické pole. „Nejsme tak bláhoví, abychom beze smyslu opozičnili a učinili tak z Němců jedinou oporu vlády,“ ozval se drogista. „Nesmíme zapomenout,“ podporoval Pavlík svého politického kolegu, „že v rukou vlády je nyní řešení českoněmeckého sporu.“ Pavlík věřil upřímně v dobré výsledky narovnání a v konečné semknutí rakouských Slovanů ve většinu v rámci monarchie, o níž se přece vyjádřil Palacký, že kdyby nebyla, musila by být vytvořena. „Uvidíme to vaše vyrovnání,“ chechtal se Groman, „vycházíte z mylných předpokladů, není tudíž divu, že jste se dopracovali mylných závěrů. Rakousko jako nutné zlo! A co naše státní právo?“ Nyní zas učitel ohrnul rty, zavrtěl se, nemile dotčen, a napil se zhluboka ze své sklenice. „Kdo může říci, který z obou táborů má pravdu?“ filosofoval Kulich, potřásaje hlavou. „Jako by byly nyní jen dva tábory,“ posmíval se Souček, „máme ještě klerikály, národní socialisty, sociální demokraty „To je omyl,“ opravoval ho berní, „zásadně jde jen o dvě možnosti: s vládou, nebo proti ní!“ Hovor se počal tříštit. „Je nutno si ujasnit,“ tvrdil berní, „že po nabytých zkušenostech je zbytečné u nás doufat ve spravedlivou vládu...“ „Kdy vlastně budou naši záložníci puštěni z Bosny domů,“ ptal se drogista jakési nepřitomné osoby, „tolik měsíců jsou ti lidé drženi zbytečně ve zbrani. Kristapána, vždyť taková mobilizace také stojí hromadu peněz!“ Učitel se obrátil k Součkovi, který však poslouchal jeho vývody jen jedním uchem. Usmíval se, pokyvuje hlavou. „Co dnes vykonali naši radikálové?“ horlil Pavlík: „Vůbec nic. Má to snad nějaký smysl? Revoluci neudělají, na to jsou krátcí. Ostatně, Rakousko se svou slovanskou většinou je v střední Evropě zdravou protiváhou Německu, nasáklému prušáctvím. Jde vlastně jen o to, najít klíče k uplatnění této většiny!“ „Nalézt klíče,“ provokativně se chechtal berní, „tak si je jděte hledat, ty ztracené klíče!“

Jindra neuslyšel na kuchyňské posteli, kde ležel, ani zarachocení klíče, ani tiché otcovy kroky, mířící potmě k pokoji. Měl sen. Zdálo se mu, že ujíždí drkotavou lokálkou k martinickému nádraží. Po pravici měl sextána Součka s obrýlenou tváří, po levici jeho spolužáka Arnošta Hilmara s hadí hlavičkou na hubeném krku. Naproti němu seděla na dlaních a houpala nožkama primánka Dagmar Hilmarová, Arnoštova sestřenice. „Kluci,“ povídá Jindra slavnostně, „mám pro vás novinu.“ Hoši k němu točí oči. „V Jilemnici bude od prázdnin akademický spolek.“ Hoši se po sobě dívají. „Kdo ti to řekl?“ „Kdo jiný než Kamil Rittich.“ „No jo, akademický spolek. Co je nám to ale platné? My jsme přece ještě středoškoláci!“ Jindrovi se chce říci — co je mi po tom, že vy jste a budete ještě středoškoláci — jen když já už budu po maturitě — pak se mu však zalíbí být shovívavým a milosrdným. „No víte,“ povídá, „středoškoláci v něm taky budou.“ Dva dychtivé otazníky z obou stran. Dokonce i Dagmar přestává houpat nožkama. „Ovšem“ povídá útrpně Jindra, „jen jako přispívající členové!“ Vtom burácení na stěny vagónu. Co je? Co je? Jakési kymácení. Snad srážka? Vykolejení? Nebo dokonce už vystupovat? Není přece možné, abychom byli už v Martinicích. Zmateně vstává ze sedadla. Usedá na posteli a protírá si oči.

„Krááálóoovnóóó nééébééé mííílááá,“ řve strašlivý hlas. „Ne-ne-nerušte pro- prosím noční klid,“ zní varovná výzva. V pokoji pod kýmsi praská postel. „To je strašné,“ povídá polohlasem paní Pavlíková, „už zas jde domů spitý na mol. Má svou hroznou nábožnou opici!“ „Co se děje?“ šeptá a voní rozespalý Jendův hlas. „Ale nic — jen spi,“ konejší ho matka. „Cééélýýý svět to dóosvědčúúújééé,“ hlomozivé ozvěny duní v domovní síni.

Aha — uvědomuje si Jindra se slastným úsměvem — jsem tedy ještě doma. To v sousedství Plíškovi, otec a syn, oba malíři, se vracejí z hospody. Na nějaké dveře dole s bouchnutím dolehlo těžké tělo. Současně je slyšet chvatné odmykání a poděšený šepot. „Jak k tomu člověk přijde,“ hubuje paní Pavlíková, „aby neměl ani v noci pokoj! A v tomhle baráku bydlíme, prosím, už tolik let!“ Učitel z jakýchsi příčin rezervovaně mlčí.

Dveře dole vrzly a hluk se okamžitě tlumí. Zpěv je slyšet už jen jako z nesmírné dálky. Jindra opět uléhá. Zavírá oči. Uvědomuje si: Přece jen leží přede mnou ještě skoro celý den. V posteli je tak krásně. Posud doma. Doma! Zachumlal se. Co počne zítra? Či vlastně již dnes? Ano — dnes. Ale zatím je všechno jedno. Opět bez přechodu mu lehl na víčka sen.

Zatím je všechno jedno. Sen. Bláhové snění. Bláhové mládí. Těsně před námi jsou maturitní zkoušky. A potom návrat studentů do městečka. Návrat, který se bude podobat příchodu bouře. Ještě než přijedou středoškoláci, již se bude tančit v Dolních Štěpanicích při kolovrátku a na Kozinci při orchestrionu, neboť vysokoškolské prázdniny začínají přece již v polovině června. Nu, pak přijdou ty odpolední výlety za dozoru maminek. Až se setmí, bude se hrát na prstýnky, na zástavy, kradmo i o hubičky — a pak půjdou dvojice domů s horkými čely za svitu hvězd. Zatím je všechno jedno. Bláhové snění. Divadlo, večírky, kabarety, půjčování knih, uveřejňování prvních nesmělých plodů ducha ve Věstníku, rýpání do vlastních otců, to vše mají mladí před sebou. Kdo by hleděl na pohoršení. Tropí-li se dobré, bude se tropit i zlé. Po prázdninách zbude ze vší té vřavy jen žíravý stesk, ze stesku se budou psát básně. Najde-li se básník, proč by se nenašel i komponista. První písnička bude, jak se říká, zrnem, zasetým v úrodnou brázdu. První studentské jilemnické písničky půjdou od úst k ústům. Pomněme, že jsme v době, kdy ještě žijí věční studenti s nespočítatelnými semestry, kteří chodí do hospody v papučích, mají tam svou pěnovku a svou sklenici a jsou ochotni zaplakat při desátém pivě. Tito — a s nimi parta vytrvalých ochmelků — obstarají potlesk a ty potřebné slzy. A přece se všechno dovíme vlastně jen tak mimochodem a oklikou. Protože nebylo souzeno, aby příběh o nebohém diletantu Rittichovi byl souvisle dovyprávěn. V této knize nebude dovyprávěn proto, poněvadž by to bylo zřejmě na štíru s přísnými představami našeho vyprávěče, který pro pouhou fabuli, byť byla sebezajímavější i sebejímavější, jde-li o epizodu, nemůže a ani nesmí vydat všanc zákonitou architekturu velké epické skladby. Náš vyprávěč uměl vždy dostát všem pravidlům úspornosti a hutnosti. Hněte nás však, že ani mimo rámec vejrychovské epopeje se nedovíme už dopodrobna, co plán samostatného románu s Kamilem Rittichem v hlavní roli sliboval. Spisovateli, jemuž byla odměřena velmi krutě délka života, byť ne tak krutě jako jeho epizodickému hrdinovi, nestačil již čas na rozepsání tohoto příběhu. Nemůžeme být proto tak ani onak účastni přímého vylíčení Rittichova údělu, jeho šťastné ruky v rozehrání nejkrásnějších a nejmilejších prázdnin, jaké kdy zůstanou v paměti městečka i generace. A třebaže po odjezdu studentů nadejdou starostovu mladšímu synu týdny siroby, v nichž neúspěch s časopisem a neúspěch se svazkem básní bude dočasně vyvážen láskou k děvčeti — k Jiřině papírníkově, zbude mu těšení na nové a nové návraty studentů domů na svátky. Ještě před vánocemi se budou všichni s Rittichem radovat Z nového divadelního představení, na Štěpána z jeho reprízy, na Silvestra bude večírek s tancem a v předvečer Tří králů druhé divadlo. Až se na Bílou sobotu při blábolu zvonů budou bosi procházet s děvčaty na korze pod radnicí, až se budou navazovat nepevné známosti pro příští prázdniny, až se hned v pondělí nato bude pořádat v Městské dvoraně akademie, na níž se recitátoři budou předstihovat v patetickém přednesu, zatímco studentský sextet obstará hudební vložky, nevadí, že druhé housle budou o takt pozadu za prvními, že básně se teprv v zákulisí budou hledat nervózními prsty, vždyť po programu se stejně bude tancovat, až to, co bylo předevčírem, včera, dnes ráno na náměstí, ve Vrbičkách, na mříčenské silnici jen hovorem a smíchem, splyne při zvucích valčíku a polky v nejeden zamilovaný pár, kde budeš ty, jenž jsi všemu tomu hemžení vtiskl pečeť a dal počátek, kde budeš, Kamile Rittichu, se svou nešťastnou a zlacenou láskou a se svou nově propuklou zhoubnou nemocí, která ti jediná ze všeho zůstane věrná až do konce?! Vidíme vás před sebou, vy herci, hudebníci a milovnici — ne, v těch vašich časech si tuze nepotrpíte na parádu, tančíte i v tatínkových perkách a ve vypůjčených čamarách, a ještě po letech budete vzpomínat, jak to bývalo krásné, když v aleji za hřbitovem zazněla kytara a Kozinec vám vracel ozvěnu vašeho toužení, nebo když jste se vraceli od hájenky v bílém měsíčním světle — ještě po letech budete ve snách hledat ty hezké tváře, které jste nesměle líbali, ruce, jež jste tiskli v plachosti a tísni, marně budete přivolávat zpátky nadšení, kterým jste hořeli. Viď, věčný studente s dlouhými vlasy a s černým plnovousem, s hůlkou zaklesnutou na rameni, zas v jilemnických zahradách pokvetou jasmíny, ale na tvou jedinou knížku se zapomene, viď, ty veselý zpěváku s jasnýma očima pod obroučkami brýlí, komu zůstane v srdci tvoje podoba, ale snad si ještě po letech aspoň někdo zazpívá tvou píseň, a copak ty, žáku střední školy, který máš raději verše než deskriptivu a ohňostroj nad rodným městečkem ti dá za jeden jediný večer víc než potom velký, studený, cizí svět za celé desetiletí.

Vy, mladí muži a jinoši, zabraní do svých her víc než do jakéhokoli studování, kdo z vás může tušit, že poslední rok nebohého diletanta Ritticha je i posledním rokem starého světa. Kdo z vás může tušit, že zprávy o churavcově posledním vzepětí, o jeho pokusech o novou slávu, o jeho rebelantském protirakouském činu, o jeho kriminále, propuštění i smrti, že všechny tyto poslední zprávy o něm — najednou nějak kusé a jaksi neduležité — vás zastihnou kdesi daleko v poli, někde — v zákopu volyňské fronty či jinde, na stráži u železničního přejezdu, u magacínu nebo až po vašem návratu, vojáci, domů, poštěstí-li se. Vaše mládí se rozptýlilo do války. Co z něho zbude po ní? Poslední rok Kamila Ritticha, poslední rok starého světa, poslední rok bláhového snění jedné generace. Co ty, Jindro? A co ty, Jeníku, chlapče s urychlenou, válečnou maturitou? Jakže to říká Matěj Kopecký ve svém pimprltyjátru o doktoru Faustovi: „Z toho čtvrtého punkta si nic nedělám, něho budu moci všelijaké legrace užívat, ale to páté a poslední punkto, to mně nanejvýš v hlavě leží, poněvadž si mám pro jednoho škaredého ďábla své tělo řezat a svou krev dobývat, a já od svého dětinství jsem tu nejmenší bolest, tu nejmenší ranku na svém těle nepocítil, a nyní si mám dát své tělo trápit? Ó, Mezistáfel, na to páté a poslední punkto nastoupit nemohu, neb by mně to za velmi těžké přicházet muselo..."

Zdá se, že jsme dospěli k místům, kde děj starých příběhů může přejít v děj nový. Bez obav, že by náš čas a osoby nezapadly do správných zoubků v soukolí dalších souvislostí. Zdá se, že vše bude srozumitelné. Zdá se, že nit byla zdárně navázána na obou koncích. Přestože naše hlavní hrdinka se zde jenom mihla — zahlédli jsme z ní na rynku o nedělním dopoledním korze vlastně jenom její nápadný široký klobouk — přesto je zřejmě všechno v pořádku. Neboť třebaže ani dále nám ještě na čas nebude dopřáno setkat se s ní v příběhu tváří v tvář, neděje se tak omylem ani nám to nemusí přicházet líto: Štěpka má přece svou válečnou kartu — a ta, jak známo, je jakýmsi zákonem, sice nepsaným, ale zase natolik jasně vyznačeným, abychom jej mohli považovat za onoho boha z mašiny, který zauzlí i rozuzlí také všechny příští osudy Vejrychovska a jeho blahé i neblahé velitelky. Té především.

ČÁST PRVNÍ

Šelma hladoví

1

Nová silnice, spojující město Kadaň s vojenským cvičištěm, byla pojmenována po oberstu Krehanovi, veliteli doplňovacího praporu c. a k. pěšího pluku č. 74. Vystavěli ji hoši a tátové z chaloupek pod Táborem, Kumburkem a Zvičinou, tkalci a skláři z Pojizeří, z hor a podhoří českého severovýchodu...

Koncem února roku 1917, za mlhavého rána, kdy citelný mrazík štípal do nosu, pochodoval po této silnici oddíl jednoročních dobrovolníků. Čtyřicet párů nohou klopýtalo po ostrém štěrku, čtyřicet bajonetů zvonilo o polní lopatky, čtyřicet hlavní pušek, ucpaných papírovými nebo plechovými zátkami, trčelo nad čtyřiceti šedými čapkami. Oddíl vedl četař Kolben, který vycvičil již několik takových jednoročáckých oddělení před jejich odjezdem do jablonecké důstojnické školy, a vzadu se líně vlekl leutnant Mischka, velitel oddílu, sekaje tasenou šavlí do zmrzlého bodláčí, řídce rostoucího podle jílovitých, zánovních příkopů.

Na začátku války býval velitelem oddělení jednoročních dobrovolníků hejtman, později nadporučík, nyní jím byl již jen poručík. Ovšem, leutnant Mischka byl takzvaný hrdina, měl prsa ozdobena vyznamenáními všech druhů, od bronzové až po velkou stříbrnou, měl dvojí signum laudis, jedno dokonce s meči, a byl tudíž jistě nad jiné povolán, aby vedl příští rakouské důstojníky k chrabrosti a válečné slávě. Byl-li Čech či Němec, bylo těžké uhodnout, mluvil oběma jazyky stejně dobře, bylo-li potřebí, dovedl i skvěle česky zadrhovat, a psal-li se Mischka, neznamenalo to ještě, že se původně nejmenoval Myška, a naprosto tím nebyla popřena pověst, že pocházel z jakési vesničky od Semil, kde prý jeho tatílc měl malý řeznický krámek.

Jednoroční dobrovolníci neměli vlastního trubače, a proto jejich pochod z hospodářské školy, kde měl oddíl své ubikace, na vojenské cvičiště, nebyl dosti okázalý. Ještě štěstí, že mezi čtyřiceti muži byla dobrá třetina Němců, kteří věděli, co se patří na vojáka, a po celou cestu vytrvale a statečně pěli nějaké to své „hejrasasa“, nebo „Oh Vaterland, magst ruhig sein“. Dík tomuto horlivému udržování kroku a snad také dík neustálému říznému napomínání četaře Kolbena („eins — eins“) nešlo oddělení jako nějaký sauhaufen, nýbrž jako řádná vojenská četa. Umrzlá země duněla pod stejnoměrnými údery těžkých vojenských bot (oné zimy bylo vůbec velmi málo sněhu) k naprosté spokojenosti leutnanta Mischky.

Teprve když se oddíl octl na travnatém cvičišti, pokrytém tenoučkou ledovou korou, ozvalo se z mlhy tam dole znění polnic, jak se jednotlivé setniny blížily. Bylo jaksi dobrým tónem u čtyřiasedmdesátého pluku, aby jednoročáci zde byli vždycky první (leutnant Mischka si na tento dobrý tón obzvlášť potrpěl), a tak se stalo, že nežli setniny — první z baráků u Ohře, druhá z chlapecké školy, třetí z kaolinové továrny a čtvrtá z hlavních kasáren — dorazily k sloupu, kde na prkenné tabuli bylo celkem zbytečné označení „Exerzierplatz“, a kde tyto setniny obyčejně po namáhavé túře Kadaní dostaly dovolení k „links austreten“, bylo oddělení jednoročních dobrovolníků již dávno v práci, to znamená, mělo pušky v kozlech a tornistry na zemi, a dřelo klencáky.

Nevypadalo to zrovna půvabně, to svíjení a kroucení hlavou i trupem, ty podpory ležmo a dřepání s rukama v bocích, a bylo to, na mou věru, to nejotravnější a nejodpornější, čím rakouský voják byl častován v zázemí, ne snad pro zvláštní namáhavost tohoto tělocviku, ale pro nekonečně nudné a věčně stejné opakování týchž povelů a týchž úkolů, neboť, bohužel, cvičitelé prostných nebyli nadáni mimořádnou fantazií, a snad jim ani tuto fantazii rakouský cvičební řád nedovoloval.

Leutnant Mischka kouřil lačně cigaretu. Přenechal velení prostných Kolbenovi, který je řídil s neutuchajícím požitkem. Četař stál štram před četou a komandoval, až mu černé kníry pod nosem poskakovaly, jako by tam byly jen nalepeny, až mu horký dech, srážející se v páru, vyletoval od úst jako obláčky dýmu po výstřelu z kanonu, vraštil nenávistně čelo, vzbuzoval hrůzu ježením huňatého obočí. Pranic nevadilo, že Kolben maličko šišlal (měl nedostatek zubů, a ty, které mu zbyly, byly notně zčernalé od kouření fajfky), dovedl do svých povelů vložit tolik vojenského ducha, že jednoročáci sebou tloukli o zem jako zběsilí a křepce zas vstávali, jako by se jim ani nelepily na záda košile, zbrocené potem, a jako by jejich plíce nezápasily zoufale o každý doušek dechu. Mischka odměřoval vteřiny sáním své cigarety, po každém tahu smotku podstatně ubylo a ohýnek na konci tenounce zapraskal. (Rakouské cigarety v roce sedmnáctém nebyly již ze samého bosenského tabáku.)

Když se Mischkovi zdálo, že by mohlo být dost tohoto ducha povznášejícího cvičení (podíval se již několikrát na hodinky, připevněné řemínkem na pihovatém zápěstí), pokynul unuděně Kolbenovi a zaujal své místo před šikem.

„Anziehen!“ povelel četař smířlivě a jednoročáci na sebe chvatně navlékali zbroj, řinčíce bajonety.

Další částí ranního beschäftigunku bylo cvičení ve velení jednotlivých kandidátů důstojnického řemesla. Oddíl byl rozdělen ve čtyři glídy a každému glídu ustanoven velitel. Mischka vytáhl usmolený notes a hlásil: „Einjährig Freiwilliger Pekárek — erstes Glied, zweites Glied Farkasch, drittes Frank, viertes Kolařík!“ Jednotliví adepti se postavili před své přechodné podřízené a překřikovali se ve volání „Erstes — zweites — drittes — viertes Glied — ich übernehme das Kommando! Mein Glied — habt acht!“ Každý principál svého mužstva měl právo prohánět kamarády podle libosti v pochodování, v cvičení puškou, v různých důmyslných obratech, v naznačovaném nabíjení zbraní, v poklusu i v parádním marši. Leutnant Mischka měl také svůj podíl na této ušlechtilé zábavě. Postavil se zdánlivě netečně na tom či onom místě cvičiště, zadíval se zasněně kamsi k obzoru, z kterého pomalu stékala mlha a který se příjemně jasnil, a znenadání zvolal: „Erstes Glied zu mir!“ Nebo: „Viertes Glied zu mir!“ V té chvíli musil příslušný velitel, ať byl uprostřed jakéhokoli cviku, v jakémkoli postavení, co nejdříve a nejkratší cestou předvést své cvičence leutnantovi, to znamená, do fronty skvěle uspořádané a vyřízené právě před jeho oči, nařídit jim „pozor“ a sám předstoupit a hlásit: „Herr Leutnant, melde gehorsamst — erstes — zweites — drittes — viertes Glied!“

Rozumí se, že se snažili ze všech sil provést tento slavnostní akt způsobem co nejznamenitějším, možno-li nejobtížnějším. Předstupovali rozvíjením kolmé řady kosým pochodem, nebezpečným frontálním točem nebo jiným kouzelným a překvapujícím trikem — podle toho, jaká komu bleskla hlavou odvážná nebo méně odvážná myšlenka. Zastavovali se, cvakali podpatky, ruce lítaly po řemení pušek, hlavy se obracely k veliteli v přísném pozoru. Leutnant tančil na cvičišti jako holub na báni, tu se obracel k nedalekému lesu nad Ohří, tu zas tam k tomu košatému stromu v poli nebo k vzdálenému kostelíku v Soniperku, s tváří vždy stejně komisní a duchem nepřítomnou, s toutéž důležitostí ve vyboulených očích, přijímal hlášení, salutoval, rozpouštěl obětavé glídy, měnil velitele.

Avšak, pravda, všechno se jednou omrzí i takovému wichtig veliteli, jakým byl Mischka, člověk je vždycky jen člověkem a má občas rád také trochu legrace. Pan leutnant, ač to nedal ani brvou znát, jistěže podlehl tomuto vnitřnímu nutkání, tomuto naléhání šotka v svém důstojnickém nitru, když nařídil, aby se třetího glídu ujal Einjährig Freiwilliger Aloisius Trakl!

Trakl! Endlich! Přes veškeré vojště Mischkovo přešel povzdech radostné úlevy. Trakl — to znamenalo, že se leutnant konečně odhodlal dát svému oddílu krátký rast, neboť Traklův nástup do velitelské služby vždycky končil žalostným fiaskem, pustou psinou, z níž nebylo možné navázat na tuhou vojenskou disciplínu, leda po přiměřené přestávce. Jednoročáci věděli, že se Misch-kovi jen zavděčí, když každý svým dílem a podle svých možností přispějí k tomu, aby se pan leutnant pobavil.

„Drittes Glied auf mein Kommando!“ Trakl, vyděšený již předem, pisklavě zaječel, hlas mu rozčilením přeskočil. Bezděkým pohybem se dotkl čela rukávem vojenského pláště, snad aby si otřel pot smrtelné hrůzy, který mu tam vytryskl, nebo spíše, aby přiměl hlavu k bystrému a pohotovému rozhodování, jehož mu bylo nyní více než kdy jindy potřebí. „Drittes Glied — habt acht! Übungen mit dem Gewehre — fertig!“ Nic nebylo jednoduššího nad cviky puškou. Poskytovalo to nejméně nebezpečí různých komplikací, dopřávalo to cvičiteli, aby si každý příští povel náležitě promyslil. Oh, Trakl povely znal, jak je znal! Dřel je nazpaměť v chvílích, kdy jiní se oddávali radovánkám s děvčaty, hrám v karty, besedám se sklenicemi březového piva v rukou, tancovačkám ve vesnických hospodách — ale co to všechno bylo platné, jakmile na něj upřel Mischka své nepřátelské, vyboulené oči, Traklovy myšlenky se mátly, z úst mu vycházelo místo povelů jen ubohé koktání. Ten tlustý halama si vzal do hlavy, že ho při každém pokusu o vojenský vzlet důkladně zpraží!

Dosud šlo všechno poměrně dobře — docela dobře — poněvadž Trakl na leutnanta neviděl. Raději se ani tuze neohlížel, jen horlivě velel, pažby dunivě padaly na zem, řemení svištělo. „Laden — Ladet!“ Kdyby se byl Trakl aspoň mohl spolehnout na kamarády! Avšak kamarádi — cožpak k němu byli také někdy kamarádští? Se zvláštní zálibou se snažili všude mu šlapat na paty, vždy byli ochotni pokusit se o jeho zničení. Tak například teď. Vykonávají jeho rozkazy s naprostou poslušností, ale Trakl jim vidí na očích, že jen číhají na každý jeho pohyb, na každé slovo, aby zneužili prvního omylu, první chybičky. A někde tam vzadu ten ryšavý řezník zlomyslně mhouří své telecí oči, čeká od této nevychované chásky, od těch zelených mladíčků, že ho zkoupou, že ho zesměšní, jako ho dosud vždycky zesměšnili a zkoupali za podobných příležitostí.

„Aber Trakl,“ ozvalo se z oněch míst v odpověď na jeho zmatené myšlenky, „tak se přece s těmi svými lidmi také trochu hýbejte! Samé kvérgrify, to není žádné komandování! Do pochodu! Ať přece něco vidíme!“ A tak Trakl chtě nechtě musil nařídit „na rámě zbraň“ a pustit se do obtížného potloukání po cvičišti, při kterém je třeba sebrat všechnu obezřelost, aby nedošlo k nemilé nehodě.

Glíd pochodoval sem tam, opatrně, v nejprostších pohybech, vpravo toč, vlevo toč, čelem vzad, hubená Traklova postava pobíhala udýchaně před glídem, za glídem, trup se podivně kymácel v příliš úzké pánvi, kterou si v prosinci při asentýrunku prohlížel vojenský lékař s potměšilým pohvizdováním, jako svíčka, špatně zasazená v svícnu. „Habt acht! Ruht. Habt acht! Links schwenkt!“

A žel, právě v této nejchoulostivější chvíli, kdy se řada točila, kdy pravý křídelní jen dupal na místě, zatím co levý sáhovými kroky dobíhal, sadistický Mischka povelel: „Drittes Glied zu mir!“

Trakl se polekal, rázem ztratil s námahou udržovaný klid a s ním i orientaci. Kde je leutnant? Rozhlížel se na všechny strany, zapomněl dát svým svěřencům rozkaz k zastavení a glíd se poslušně točil na místě jako rameno větrného mlýna, jako žentour, jímž otáčí trpělivý kůň. Tam je Mischka! Tam stojí a pekelně se mračí, předzvěst bouře! Trakl zařval: „Rechts um!“ Ale to bylo po čertech špatné. Leutnant stál přece na opačné straně cvičiště, glíd se od něho důstojně vzdaloval. „Wohin, wohin, sie verfluchter Kerl?“ hulákal Mischka. Trakl byl trémista. „Kehrt euch!“ zavelel hrdlem staženým úzkostí. „Gewehre in die Balanz! Laufschritt!“ Opět bezmocný pohyb rukávem pláště k čelu, běda, čapka se svezla do týla, chtěl ji zachytit, spadla však na zem.

V té chvíli byl Traklův osud zpečetěn. Sehnul se pro ni, klopýtl, než opět vzhlédl, jeho glíd jako vystřelený šrapnel proletěl druhým glídem jednoročáka Hincíka, který mu byl v cestě, kdosi se svalil, kdosi nadával. „Halt! Halt!“ ječel Trakl z hloubi svého zoufalství, a Mischka lamentoval, spínaje ruce nad hlavou: „Jezus, Jezus, co to tropíte s tím svým cirkusem?“ Předstíral žal a zklamání, ale jistěže se v duchu rozplýval blažeností.

„Mein Glied — Direktion mir nach!“ To byl povel, jímž si zkrachovaní velitelé pomáhali z nouze, když bylo nejhůře. A tak ho tedy poslechli a mašírovali za ním, jak si přál, jenže nebohý Trakl se octl v situaci podobné oné, v níž Honza z pohádky dovedl sice nařídit hrnečku, aby vařil, neuměl však toto blahodárné kypění zastavit. Trakl šel a šel a za ním pitvorně se šklebící jednoročák Šíma, jeho levá flíglšarže, jenže Trakl si nyní živou mocí nedovedl vzpomenout na povel, kterým by glíd zas od sebe odpoutal. Již byli téměř u samého Mischky, ale Trakl pořád ještě neznal to zatrolené heslo. V divokém zmatku uskočil stranou, chystaje se k rozkazu, ale Šíma nelenil, uskočil také, a celý glíd za ním. Bylo řečeno „Direktion mir nach“ a Šíma byl ďábelsky přesný. Trakl udělal nyní skvělou kličku, domnívaje se, že se toho pitvorného hada, v který se jeho glíd proměnil, přece jen zbaví, jenže chytrák Šíma vystihl jeho úmysly, věrně kličku napodobil a s ním všichni jeho trýznitelé.

Leutnant řval čím dál zběsileji: „Trakl, mein Gott, co to tropíte?“ Přísný voják Kolben se řehtal, až mu slzy tekly z očí, a s ním se řehtali všichni, kdož byli svědky této jedinečné podívané. Bylo to tak komické! Místo řádně vyřízeného glídu zatáčela se kolem leutnanta lidská smyčka a před ní poskakoval Trakl jako posedlý, vztekem a hanbou se zalykající. Mischka se popadal za břicho a klel a nadával, oddělení bylo jedinou změtí těl, svíjejících se v nezadržitelném veselí. Zpovzdáli přihlíželi tomuto velkolepému divadlu muži od setnin, které zatím již dostaly povel k oddechu.

Tato okolnost, zřejmě pro oddělení jednoročních dobrovolníků potupná, rozhodla. Mischka se rázem změnil z rozjařeného chlapce, který dosud užíval dosyta neškodné zábavy, v nedůtklivého důstojníka. Nadmul se, vytřeštil oči (aby se přestaly smát!) a mocným hlasem dal rozkaz k rozchodu a všeobecnému odpočinku.

2

Trakl stál vzpřímen v strnulém pozoru a Mischka k němu promlouval široce rozkročen, s tělem nachýleným kupředu, opíraje se o šavli, v póze velmi malebné. Probral již s vojenskou důkladností všechny omyly, jichž se prve jednoroční dobrovolník Trakl dopustil, a roz-myslně, s gustem, přecházel k závěru. Neprojeví-li co nejdříve dostatečnou zdatnost ve velení, nenaučí-li se lépe ovládat šik, řadu ve volném terénu, pak by bylo opravdu zbytečné, aby si dělal ještě nějakou naději na důstojnickou školu. Za těchto okolností by se tam dostal jen přes jeho, Mischkovu mrtvolu. A kam že půjde, až ti ostatní, šťastnější, nasednou do vlaku, aby náležitě vytříbili své vědomosti v Jablonci nad Nisou? Inu, kam, ke kumpanii, s ostudou, samozřejmě, a poněvadž si ho v Kadani asi sotva budou chtít nechat pro okrasu, bude mu pak vbrzku dána příležitost s pochodovou setninou uplatnit své vojenské vlohy na poli cti a slávy...

Mischka byl právě v nejlepším, když shledal, že od nedaleké skupiny důstojníků se odlepil malý vojáček v plášti, sahajícím mu málem na paty. Ano, opravdu se kdosi k němu blížil, mladý důstojník s nízkou koketní čapkou, opatřenou přemrštěně dlouhým štítkem, s takovou, jaké oberst Krehan neviděl zrovna rád u svého sboru. Mischka si zastínil oči — to však byla od něho už jen jakási hra, však ho dobře poznával — a na jeho tváři se více a více šířil povzbudivý úsměv. Zastrčil nahou šavli do pochvy a nevšímaje si dále Trakla kráčel příchozímu vstříc.

„Mein Gott — Pavlík — co ty tady děláš?“ Přehnaně dlouho mu potřásal pravicí. „A já si myslil, že jsi pořád ještě v rekonvalescentě!“

Důstojníček, praporčík s mladistvou, téměř dívčí tváří, si významně pohladil levou, zřejmě ještě topornou paži (v tom gestu byla chlapecká pýcha). „Kdepak — v rekonvalescentě — co bych tam ještě dělal? Už to mám skoro docela dobré. Trochu naklepnutá kost — nic to celkem nebylo.“ (Každý pravý frontový voják mluví o svém zranění se svrchovanou ledabylostí.) „Ještě budu nějaký čas docházet k Ortovi na ortopedická cvičení...“ Pak náhle změnil tón a řekl vesele, upíraje na leutnanta své modré oči, obkreslené dlouhými brvami: „Ale tebe jsem, Hanes, opravdu již neviděl — ani nepamatuji!“

Hanes — Mischka — položil obě tlapy na praporčíkova ramena (byl aspoň o hlavu větší než on) a prohlížel si ho skoro zamilovaně. „Tlustý, snědý — italské slunce, natürlich — moc krásně vypadáš! Jen mi, člověče, neleze do hlavy, že jsem si tě včera nepovšiml u menáže. Kde jsi seděl, že jsem tě tam neviděl?“

Praporčík se krotce zasmál. — Jak by ho tam byl mohl Mischka vidět, když teprve včera večer přijel.

„Ach tak, teprve večer. To je něco jiného. A kam tě, prosím tě, přidělili?“

Ukázalo se, že Pavlík dokonce není ještě ani přidělen k žádné setnině. Starý, jak známo, je ještě na inspekci v Žatci u pracovních oddílů, dokud nebude mít po ra-portě, nemůže se o nějakém přidělení mluvit. Zatím si jen tak, jako privátník, vyšel ráno na cvičiště, aby se poohlédl po známých. „Prve jsem mluvil,“ ukázal hlavou, „támhle s leutnantem Rybkou, víš, s tím, co přišel loni od Bosňáků, je u třetí, zatím, než dají dohromady nový pochodový prapor. Pak s kamarádem Gebertem, který to v prosinci se mnou dostal u Assiaga, jenže z toho vyvázl s pouhým streichschussem, zůstal mu na čele parádní šrám. A také s hejtmanem Koblenzem. Ta chmelová tyčka se jaksi nemůže odhodlat k cestě do pole. Naříká si na žlučník. Ten pořád jen naříká, ten aktivák, jen aby nemusil ven, a kupodivu — daří se mu!“

„Nu a ty,“ přerušil ho Mischka cituplně, „proč ty tak pospícháš zpátky k pluku, kdy jiní ani trochu nepospíchají ven? Ty sis přece s tou svou roztříštěnou levačkou mohl pobýt hezký čas v hinterlandě. Vždyť víš, že tady z toho nekouká než mor a černé neštovice — ani se tu neotočíš a budeš v maršce. Mimochodem — měl jsi už dovolenou?“

Och, zajisté, Pavlík měl jakousi dovolenou, tři týdny z rekonvalescentu. Bylo to hezké, ale krátké. Ostatně — když se to tak vezme — co doma? Začíná to slzami a končí to slzami. „To víš — maminky! Zapřísahání, aby ses šetřil, něžnosti — slibuješ, co nemůžeš zajistit, zakoušíš něco, co ze sebe pak musíš násilím setřást...“

Mischka vážně přisvědčoval — to všechno sám výborně znal. Jakoby mimochodem, neúčastně rozepjal hoření dva knoflíky praporčíkova předlouhého pláště (Pavlík mu v tom nebránil, ač dobře věděl, kam směřuje leut-nantova zvědavost), rozhrnul jej — rozepjal chvatně ještě jeden knoflík, rozhrnul plášť ještě šíře, a pak strnul v líčeném údivu: „Óóó — óóó — no, ja, ja...“ Na Pavlíkově hrudi se leskla stříbrná medaile, a ne malá, ale veliká, neobvykly případ u prvního vyznamenání, zvlášť když ten, jenž jí byl obdařen, byl tehdá teprve jednoročním dobrovolníkem četařem!

„To nic,“ vytáčel se Pavlík s falešnou skromností, „to je jen za ten taliánský mašinkvér — a taky trochu za tu pochroumanou ruku.“

Leutnant přikyvoval němě a s porozuměním. Znamenalo to — vím, vím, chápu. Proto ty utíkáš od maminčiných slz a něžností, proto s těžkým srdcem dáváš sliby, které nemíníš plnit. Když člověk dostane takovouhle věc, má pak jisté závazky. Nutí ho to, aby si udržel svou dobrou pověst. Už chápu, proč tě to táhne zpátky k regimentu, pak znovu do pole, já sám podléhám vždycky znovu této psychóze hrdiny — je to krušné, krušné... ale co dělat, pravda? A pak nahlas, s dojetím, jak se zdálo, upřímným: „Jeníčku, Jeníčku,“ a několikrát to opakoval.

Pavlík jemně odstrčil Mischkovy pihovaté pracky, dosud důvěrně svírající chlopně jeho pláště, a chvatně se zapínal. Poněkud se při tom rděl jako žena, probudivší se z milostného opojení, v němž se prve nechala obnažit.

„Zatracená vojna,“ stýskal si Mischka s lítostivou grimasou v tučné tváři, „ta nám všem dala! Já to už takhle táhnu na třetí rok. Po maturitě — rovnou do mundúru. Jaká mi kyne budoucnost, dostanu-li se z toho se zdravou kůží? Jsme ztracené existence...“ Pavlík se tvářil rozpačitě. U pluku bylo všeobecně známo, že Mischka střední školu jen tak tak prolezl. Netoužil ani dost málo po civilním životě. Spekuloval na vojenskou kariéru.

„Kdy tys vlastně narukoval?“ zeptal se leutnant, vytahuje z kapsy pouzdro s cigaretami. Rozevřel je a podstrčil praporčíkovi pod nos.

„Loni v květnu,“ přiznával se neochotně Pavlík, odmítaje současně Mischkovu nabídku. „Děkuji, ale já nekouřím.“

„Voják, který nekouří — hleďme vojáka, který se ještě nenaučil kouřit,“ divil se Michka, „ty jsi šestadevadesátý ročník, viď?“

„Ne — osmadevadesátý.“

Leutnant se znovu rozněžnil. „Tak mladý, tak mladičký, a již jsi byl v poli, raněn, dali ti medaili, udělali tě fähnrichem...“

Pavlíkovi se toto obírání jeho osobou pramálo líbilo. Netrpělivě se rozhlížel, stával se nejistým, hledal příležitost k úniku. Aspoň svést leutnantovu pozornost na jiné pole! Náhle utkvěl zrakem na Traklovi, který stál pořád ještě na místě, kde ho Mischka zanechal. Nedostal dovolení, aby odstoupil, neodstupoval tedy, neřekli mu, že si může udělat pohov, a tak pořád ještě stál jako dřív, paty k sobě, špičky od sebe, hleděl do neurčita orlím zrakem chrabrého bojovníka. Pravý ruský vojín z Vereš-čaginova obrazu! Kdyby zuřila vánice, nechal by se bez protestu zavát sněhem, kdyby ho zaplavila povodeň, dal by se jí smést, aniž by pohnul brvou.

Mischka se obrátil směrem Pavlíkova zaujatého pohledu. „Mein Gott! Ten Trottel! Vždyť on tam pořád ještě stojí! Trakl! Ruht! Slyšíte? Hergot, jste blázen nebo co, táhněte pryč, mezi ostatní — vy troubo!“ Dodatek byl pronesen přiměřeně tichým hlasem jen pro Pavlíkovy uši.

Oba důstojníci se přiblížili k Traklovi, který se nehýbal, jen trochu uvolnil napřímené tělo a o poznání před-kročil pravou nohou. Pavlík hleděl se zájmem do té prožloutlé, úzké tváře s nosem zarudlým od mrazu, pod nímž trčel zježený černý anglický knírek, podobný kartáčku na zuby, na tu lebku v spáncích smáčknutou jakoby od kleští (a také vskutku od kleští smáčknuta byla, tenkrát, před dvaačtyřiceti lety, kdy Alois Trakl spatřil poprvé světlo světa), do hnědých, nemžikajících očí, z nichž levé zíralo jaksi příliš vysoko, kamsi nad obzor, a pravé, stočeno do koutku, se klopilo cudně k zemi pod poněkud skleslým víčkem.

„Abtreten!“ zařval Mischka, uvědomiv si, že na toho muže neplatí nic jiného než vojenské povely, „a jděte ke všem čertům!“

Ruka sjela po řemeni, přesný obrat podle předpisu, dunivé a kolísavé kroky — Pavlík se díval s jistou dávkou soucitu za touto nepodařenou postavičkou. Se rtů mu uklouzlo váhavé a polohlasé: „Krajan...“

„Cože? Ten moula, ten kašpar je tvůj krajan?“ ožil Mischka. „Mein lieber, jaktěživ jsem takové tele neviděl!“ A nadšen, že má o čem vyprávět, chrlil ze sebe, šermuje cigaretou, kterou si zapomněl zapálit: „Člověče — ten chlap je originál. Ale ty ho přece znáš, je v civilu zrovna takový?“ A nečekaje na odpověď: „Kdyby nebylo jeho, neměl bych čím v menáži bavit společnost. Když jsme na střelnici s ostrými, bojí se vystřelit. Nemarkýruje to, nemysli si, tak mazaný není — schoulí se jako ježek — a prásk! Při tom všichni koukáme, abychom se dekovali, nikdy nevíme, kam v posledním okamžiku tu stříkačku obrátí. Toť se ví, trefa žádná. Zato když jsme zpátky, když na dvoře vizitýruju flinty, můžeš si být jist, že v laufu nějakou zapomněl. Div mi onehdá nepostřehl civilistu školníka, který se koukal oknem. Takhle to dělají ti, kteří by byli rádi prohlášeni za blby, aby se dostali z vojny, ale tenhle se z něčeho podobného podezřívat nemůže. Ten slouží rád! Touží po tom, stát se důstojníkem. Zuřivě po tom touží, takový šilhavý, šmajdavý skrček! Nikdo ho nemůže ani cítit. Je hrozný furiant. Sotva narukoval, dal si ušít parádní plášť se sametovým límcem. Musil to odpárat, to se ví, ale přece jen se mu podařilo, že ho stráž u vrat pozdravila, a byl na to hrozně hrdý. A řeknu ti — kdybych ho nechal, prima udavač! Se vším by na mne lezl. Jenže jsem mu zaťal žílu. Že prý není večer včas zhasnuto, že se nemluví s patřičnou úctou o Kolbenovi (to je můj četař), a o mně že říkají... Tak jsem ho zavřel za ty drzosti. Víš, nesprávný služební postup...“

Pavlík se tvářil rozmrzele. Připadalo mu, jako by Mischka v Traklovi urážel jeho rodiště, městečko Jilemnici. Byl by býval rád, kdyby leutnant začal o něčem jiném, ale ten se nedal zastavit.

„... A zrovna za ním tenkrát přijel na návštěvu nějaký jeho strýček s buchtami. Co myslíš, že udělal? Nepřekročil kasárníka, a poněvadž do školy stráž civilistu nepustí, hovořil s ním jen oknem, nechal ho zas s pánembohem odjet, ani ruku mu nepodal. To je nějaký voják? Myslím, že je jakýmsi úředníkem...“

„Je účetním v naší spořitelně,“ poznamenal Pavlík.

„No jo, účetní, to jsem si mohl myslit! Pan účetní!“ Ošklíbl se. „Co mi dnes tady na cvičáku prováděl, to byl vrchol všeho.“ Popisoval Pavlíkovi, zeširoka gestikuluje, jak prve Trakl zacházel s glídem. Řehtal se u toho, opojen vzpomínkou. Klepal si na čelo: „Tadyhle to asi nemá docela v pořádku. Nebo se ti nezdá, že je praštěný? Já bych řekl, že je. To přece není pouhá vystrašenost. A nemysli si, že něco takového provedl poprvé! To s ním mám každou chvíli. Tuhle zas...“ vykládal Pavlíkovi jakousi spletitou historii, v níž Trakl hrál žalostnou úlohu, jak zhlouplým neustálým opravováním a měněním dispozic nakonec velel podle leutnantova návodu svému šiku na kolena a k modlitbě, což bylo ovšem nesmírně komické.

Náhle Mischka zneklidněl. Přiložil k uchu hodinky, podíval se na ně, opět je přiložil k uchu. „Jdou či nejdou? Tak mi připadá, že tu klábosím už trochu dlouho!“ Ostatní skupiny na cvičišti už zase byly v práci. Porovnával své hodinky s Pavlíkovými. Ne, nestály mu, byl však již opravdu nejvyšší čas, aby se svými lidmi něco začal. Oberst sice nebyl v městě, ale byl tu nadporučík Mimra, velitel druhé setniny, jemuž oddělení jednoročních dobrovolníků podléhalo, a mohl přijet také na svém grošáku adjutant, ten Maďar s dolíčkovatou tváří, a u toho nebylo nikdy možno předem vědět, bude-li vlídný či bude-li řádit. To záleželo na míře jeho ožralství...

„Kolben! Kolben!“ A když četař přiklusal: „Sežeňte mi to dohromady a chvilku s tím dělejte cviky s puškou pro zahřátí!“ Opět se obrátil k Pavlíkovi: „Štramák chlap! Ale ulejvák, jen to hvízdá. A vidíš — je to čistokrevný Němec.“ Mischka byl velmi zarmoucen, že takhle může jednat Němec, ale přitom byl na svého četaře hrdý. Nemohl si ho vynachválit. „Nemyslíš, že to je veliké umění, ulejvat se? Byl v poli právě jen jednou, u Sabace, říká, že byl poraněn, ale kam tu ránu dostal, to nikdo neví.“ Hrdinovi Mischkovi, jak se zdálo, ulejváctví přece jen trochu imponovalo.

„Můj bratr,“ načal Pavlík, ale nedokončil. Bylo by hloupé, chlubit se Mischkovi, že jeho bratr Jindra to také velmi krásně dovede. Mischka se k němu sice choval vždycky hrozně kamarádsky, ale člověk nikdy neví...

„Ty máš taky bráchu? A u kteréhopak je?“ Ale nečekal na odpověď. Nebyl zvědavý na Pavlíkovy rodinné záležitosti. Rozhovořil se o nadporučíku Mimrovi, který v poslední době nějak podezřele strká nos do jeho, Mischkova oddělení jednoročních dobrovolníků. „Chtěl by mi do všeho mluvit,“ huboval. „Pranic se mi to nelíbí!“

Z bílých mraků, které byly ještě před chvílí mlhou, se vyhouplo bleďoučké, zimní slunce, rozjasnilo pustý vzhled cvičiště, ozářilo pochodující útvary, řady a roje, rozlezlé po mezích, předbíhající se v poskocích vpřed, všechny ty drobné, šedé mravenečky, ztracené v pláni. Když zase zašlo, padl na cvičiště ponurý stín, obraz smutku.

„Půjdu,“ řekl praporčík tiše. „V jedenáct musím být u Orta. Slíbil jsem mu to. Začneme ještě dnes s masážemi. Na shledanou u menáže!“

„Na shledanou,“ pravil leutnant roztržitě. Již ho nezdržoval. Vypověděl všechno, co měl na srdci, jeho zájem o Pavlíka vyprchal. Když se to tak vezme, byl ten chlapec příliš vážný patron. S takovými není žádná zvláštní zábava. Chvatně mu podal ruku a spěchal k svému oddílu.

„Verfluchte Bandě!“ volal již z dálky. „Tohle jsou mi nějaké kvérgrify? Kolben! Že je necháte! Zvedají své bouchačky jako svíčkové báby! Když vás tak člověk nechá chvíli bez dozoru!“ A ujal se velení s velikým láteřením.

3

Oddělení jednoročních dobrovolníků se vrátilo z cvičiště. Sotva Mischka na školním dvoře povelel k rozchodu, rozběhli se, jako když střelí do vrabců, a hnali se po schodech vzhůru v jediném hlučícím proudu. Přede všemi, sám, samozřejmě Šíma, jako vždycky. „První k menáži, poslední do šiku,“ říkával o něm Holub, jeho zimmerkommandant. „Ty jsi, Šímo, náš Hannibal!“ Ostrý, zakřivený nos vzhůru, kulaté, ptačí oči vyvaleny (tak nápadně se podobal supu!) — natahoval své dlouhé hubené jedenáctky, bral tři schody najednou. Nahoře, u dveří do třídy, div že nevrazil do Ludvíka, který právě odtamtud s Patočkou vynášel basu, plnou prázdných šálků.

„Pane učitel,“ svěřoval mu tajemně Ludvík, ustupuje mu z cesty, „víte, co je novýho?“

Šíma ovšem nevěděl.

„Máme cuvaks!“

„Prosím vás,“ divil se Šíma, spokojeně se drbaje v týle.

„No jo, už jo, novýho jednoročáka!“

„Haló,“ vrhl se Šíma k zábradlí, volaje na valící se tlupu, „slyšeli jste?“ Zpráva letěla od úst k ústům.

Cuvaks, nápadně bledý, ale rozložitý hoch s temnými kruhy pod očima, s hlubokými rýhami v tvářích, seděl na jednom z posledních volných kavalců, které v místnosti ještě zbyly, s lepenkovou krabicí na kolenou.

„Aha, rovnou od maminky,“ poznamenal Holub přívětivě, podávaje mu ruku. Holub byl hranáč se světlým ježkem nad vypouklým čelem, celý jeho zjev prozrazoval spolehlivost a rozvážlivost.

„Šlégl,“ ukláněl se nováček s úsměvem, který odhaloval jeho rovné, krásné bílé zuby. Vstal a obřadně si smetal drobty se stejnokroje. „Šlégl — Petr, jestli je libo.“ Chodil kolébavým krokem od jednoho k druhému a tiskl každému ruku pevně, po silácku.

Odrážka, zmořený ranním cvičením, hned po příchodu do světnice sebou praštil na kavalec, podkládaje si hlavu pažemi.

„To je náš páter vyklouz,“ vysvětloval Šléglovi Šíma, který ho tak trochu považoval za vlastní atrakci, poněvadž se o něm první doslechl. „Totiž, ani ne tak vyklouz, jako páter.“ Odrážka, slaboučký, astmatický chlapec, byl seminarista a vytrpěl již proto v oddělení mnohé příkoří.

Hincík mohl Šléglovi podat jen malíček, protože ostatní prsty mu přetékaly mastnotou. Dostal z domova wertsendung s půlkou husy, zalité sádlem, a nyní se statečně krmil, aby získal ztracené síly. „Podívej se na něj, jak se cpe,“ představoval ho Šíma. „Před obědem, po obědě, to mu je docela jedno. Je to tvor nenažraný. Poznáš sám. Štědrý právě není. A tohle je náš major...“

Maras si cídil u dveří civilní botky, sváteční uniformu měl připravenou na klice. Na odpoledne byla ohlášena škola. Převlékne se již nyní, aby po večerní kávě zbůhdarma neztrácel čas. Při Šímově poznámce se pyšně ušklíbl. Přezdívka mu zřejmě lichotila. Marasmajor připomínal svým zejvnějškem i chováním rakouského aktivního kadeta.

Chrastil, vytáhlík s podezřele snědou tváří, s vlasy dávno nestříhanými a se špínou za nehty se o nováčka příliš nezajímal. Byl si vědom své ceny a hleděl na něho přezíravě z výše svého kavalce. Pištěl právě ženským sopránem písničku o staré mámě, o svém splasklém břichu a o polámaných údech a nechtěl být vyrušován. Krasavec Dufek, sebevědomý až k nadutosti, si dal dobrý pozor, aby nebyl přemrštěně vlídný.

„Náš první milovník,“ oznamoval Šíma, významně mrkaje. Dufek se rád chlubil svými úspěchy u žen, bylo o něm však známo, že není v tom ohledu právě vybíravý.

O Hořovském neměl Šíma co jiného říci, než že v noci pekelně chrápe, Kotrče, Muchu a Ročka nazval třemi mládenci z pece ohnivé, poněvadž pocházeli z jedné vesnice a bylo je vidět vždy jen pospolu. V nejtemnějším koutě místnosti seděl na vojenském kufříku zavalitý chlapík s růžičkami přesně ohraničeného ruměnce na vysedlých lících a spravoval si kalhoty.

„Pan inženýr Pekárek,“ pravil Šíma uštěpačně. Pekárek studoval strojní inženýrství a Šíma, v civilu učitel, mu tak trochu záviděl. „A tohle je náš básník!“ Pelant, tlustý, bledý, nemotorný, s dírkami do nosu rudými od posledního krvácení, si již rozložil na kopfpolstru knížku a zaryl si prsty do uší. Přimhouřil oči a bolestínsky se usmál. Psával dekadentní básničky a vychloubal se sklony k sebevraždě. Nikdo mu však nevěřil a o jeho básničky byl rovněž pramalý zájem. Pelant marně hledal v oddělení druha, který by ho chápal. Také v jeho pohledu na Šlégla se zračila úzkostlivá otázka. Avšak Šléglův obličej, pokojný, poněkud pohrdavý, zřejmě nebyl obličejem básníka. Pelant si zklamaně povzdychl.

„Vzdychá, aby ti dokázal svou profesi,“ vysvětloval Šíma. „On a támhle Chrastil, to jsou dva protipóly — severní a jižní. Pelant je truchlivec a Chrastil je srandista. Budeš mít brzy tu čest seznámit se s jeho blbými vtipy.“

„Já snesu všechno,“ ujišťoval ho Šlégl, „jsem spíš pro nějakou tu psinu než pro brekot. Rád si zajdu do hospody a holky mám taky rád.“

„Tak je to v pořádku, to se mi líbí,“ pochvaloval si Šíma. „To budeš tedy dobrý kamarád!“

Kahánek se ani dost málo nermoutil, že ho Šíma představuje jako „koňskou hlavu.“ Byl poněkud přihlouplý a tu koňskou hlavu opravdu měl, dlouhou, visící na vyzáblé šíji, s rovným, tupým nosem, u kořene naditým modrými, rýmovými žilami. Trávníček byl naprosto bezvýznamný, jediné, co ho zachraňovalo před všeobecným přezíráním, bylo jeho křestní jméno — Onufrij. Zato Morávek, to byl skvělý kousek pro Šímovo panoptikum živých figur. „Morávku, otevři papulu! Podívej se, člověče, jak má nádherně vyžrané zuby! Když si do těch svých střepů nastrká sirky, může jít od hodiny strašit malé děti!“

Kolařík se šklíbil již napřed, když se k němu blížili, jeho veverčí zoubky svítily pod tenkými rty, čilá očka jen hrála v pihovaté tvářičce. „To je mrňous, co?“ těšil se Šíma z Šléglova překvapení. „Divíš se, jak ho mohli odvést, viď? Po těle na něm celkem nic není, ale hubu má, holenku, jako nikdo druhý. Ta mu jede, jako když namaže.“

Jako posledního přistrčil před Šlégla Kostku, útlého, nesmírně plachého chlapce s něžnýma očima. „Kdybys byl náhodou homosexuální...“ doporučoval Šíma, ale Kostka zřejmě nerozuměl. Byl dosud pouhé dítě.

„To nejste ovšem ještě všichni,“ hádal Šlégl, rozhlížeje se. „Díval jsem se na vás z okna, když jste přišli. To tu musí někde být aspoň ještě jedna světnice!“

„Také že tu je,“ přisvědčoval Šíma, „ale tam jsou většinou sami Němci. A pak ti, kteří se k Němcům přifařili. Tuze s nimi nepečeme. Víš, my jsme tu vlastně jakási republika.“

„Republika Legranda Grandi,“ zaječel Chrastil.

„Republika Karbanikare, neboli Bedoprohraro,“ brebtal maličký Kolařík. „Tady se totiž jako s učarováním nedaří betlům. Nevím, jestli ty tu smůlu protrhneš.“

„Kecale,“ pohrdlivě zívl Dufek, „já tu ještě betla neprohrál.“

„Protožes ho nehrál,“ bystře mu odsekl Kolařík.

Dufek si ho opovržlivě přeměřil. Vypadalo to na hádku, ale příchod buršů s jídlem ji zažehnal.

„Další vážení členové společnosti,“ šermoval rukama Šíma, „pan asistent Ludvík a pan asistent Patočka. Oni tady totiž asistují, Ludvík u nás a Patočka u Němců. Jsou to naši opatrovníci, naši živitelé...“ Všichni se vrhli dychtivě po svých miskách. Kolem basy byla tlačenice. Lžíce zazvonily o plecháče, ozvalo se srkání horké polévky. Někteří se rozsedli kolem dlouhého stolu, který stál uprostřed místnosti, ostatní se uchýlili na své kavalce.

„Krupicová, jako vždycky,“ nespokojeně bručel Hincík.

„A hovězí s naloženou řípou,“ přizvukoval mu Maras, který byl rebelant, když ho představení neslyšeli. „To není řepa, to jsou podrážky, vyloužené v koňské krvi. A maso je z mamuta.“

„Ten vtip jsem už kdesi slyšel,“ hvízdl si Šíma.

„Chtěli byste ovárek? Zaječí paštiku? Bažanta na divoko?“ poškleboval se Chrastil. „Jo, jo, chlapečkové, nejste doma! Chudému člověku chutná všechno. Má stará máma by byla nejraději, kdybych jí z vojny ještě posílal. Juch! Buďte kluci rádi, že vás erár živí. Živí a šatí.“

Šlégl se zajímal, odkud jim vlastně Ludvík s Patočkou jídlo donášejí.

„Od druhé kumpanie, odkudpak odjinud?“ poučoval ho Morávek. „Ještě že je to hned vedle naší boudy, přes ulici, jinak bychom to ke všemu hltali studené. Snad sis nemyslil, že nám Mimra vyváří zvlášť, v nějakém hotelu?“

Trakl pojídal svůj oběd u katedry. Šlégl po něm se zájmem pokukoval. Traklovo lůžko na stupínku u tabule ho ponoukalo k domněnce, že jeho majitel zaujímá v oddělení jakési výsadní postavení. Uvědomoval si také, že se s tímto člověkem ještě neseznámil, že ho k němu Šíma, snad nedopatřením, nepřivedl. Pozoroval mužíka, jak si prostřel — jediný ze všech — ručník místo ubrousku, jak má pečlivě sčesány řídké černé vlásky přes holou lebku. Jeho pohled, nikam se nedívající, Šlégla přitahoval.

Pekárek rozpředl u stolu rozpravu o Kolbenovi. Jaký prý je ras na cvičišti, jinak však celkem dobrý chlap. „Řvát dovede, to se ví, až se okna třesou. Zvlášť takhle večer, když má být již zhasnuto, a my tu ještě mažeme karty.“ Téma bylo příliš lákavé, kdekdo se přihlásil s nějakou příhodou, kdy rozkacený četař řval.

„A jaký je ten váš komandant?“ zeptal se Šlégl.

Nuže, ze všech stran, jako na objednávku, se sypaly informace o Mischkovi. Notně se rozcházely. Každý soudil Mischku podle vlastních zkušeností, měl-li to nebo neměl u něho dobré. Maras například na něj nedal dopustit. Pelant o něm mluvil s největším rozhořčením.

„No tak, hoši, z toho asi moudrý nebudu,“ rozšafně seznával Šlégl.

Po obědě se téměř všichni rozvalili po kavalcích, aby si odpočinuli po ranním cvičení, jen několik jich zůstalo sedět u stolu. Morávek vytáhl z kapsy usmolené karty, lákavě s nimi zachrastil, a již tu byli spoluhráči — Šíma a Kahánek. Hincík s Pelantem si poslali Ludvíka pro kávu. Ihned se přihlásili ještě další zájemci — Kostka, Maras, Dufek, Hořovský. Ludvík znovu putoval s basou — tentokrát do školníkovy kuchyně.

Šlégl ulehl na kavalec. Kolařík, zvědavý jako žena, si k němu přisedl. Nováčka ještě nevyzpovídali.

„Odkud vlastně jsi?“

Ukázalo se, že Šlégl pochází z malé vsi z Pojizeří. Má doma malou sestřičku („takhle malou,“ ukazoval k zemi), velmi starého otce a nadmíru starostlivou matku. Z otázek a odpovědí vysvitlo, že je viděl jen nakrátko. Byl doma pouhé tři dny.

„Podívejme se,“ chytil se toho Kolařík, „tři dny. A kdes byl předtím? Copak jsi narukoval od babičky, nebo od tetičky?“ Jeho pichlavá očka hořela vychytralostí, drobná tvářička se starostlivě škmouřila.

Šlégl mávl nedbale rukou. Neodpověděl. Bylo vidět, že ho mrzí, co prozradil. Nechtělo se mu o tom hovořit. To ovšem jen podráždilo Kolaříka k novým dotazům.

„Slyšíte, lidi? Byl doma jen tři dny. Člověče, to mi je divné. Stejně nechápu, žes narukoval právě teď. Pokud vím, žádné odvody nebyly. Který jsi ty vlastně ročník?“

„Och, já bych měl být na vojně vlastně už dávno. Můj ročník narukoval v patnáctém. Trochu jsem se opozdil.“ Ne, nebylo mu do vysvětlování.

„A když jsi měl narukovat v patnáctém, proč jsi nenarukoval? Byl jsi marod?“ Kolaříkovy otázky počaly probouzet pozornost i u ostatních.

„To jsou takové věci,“ vykrucoval se nováček. „Stává se všelicos.“

„Člověče,“ mrzel se Kolařík, „ty jsi záhada. Mluvíš jako Pýthie. Snad jsi nebyl u zeleného kádru? Netoulal ses po lesích? Nehonili tě četníci?“

Při zmínce o četnících se Šlégl znatelně zapálil. Rozpačitě sáhl do kapsy a vytáhl pouzdro s cigaretami. Nabídl Kolaříkovi. Tím mu však ústa neucpal.

„Tak se koukej,“ zlobil se titěrný vojáček, „to mi neleze do hlavy. Měl jsi narukovat předloni a nenarukoval jsi. Teď ses tu objevil jako meteor. Co v tom vězí?“

„Nic, co by stálo za řeč,“ usmíval se nejistě Šlégl. „Zkrátka jsem tady a je to. Přece mne odtud nevyženete?“

„Nech ho,“ domlouval Kolaříkovi Holub, „co pořád dotíráš? Vyslýcháš ho, jako by stál před porotou.“

Kolařík se mrzutě odmlčel. Holubova slova v oddělení platila.

„Máš to dobré,“ promluvil Šíma od karet, nezvedaje oči. „My pojedem tak za čtrnáct dní do Jablonce do školy, a ty si tu pěkně zůstaneš na semínko. Zatímco my se budeme dávno mlátit ve frontě, ty budeš teprve prodělávat znovu celý abteilung. Máš to opravdu dobré.“

„Jen aby,“ zapochyboval Šlégl, rmoutě se jakousi vzpomínkou. „Byl bych rád, kdyby tomu bylo tak, jak říkáš.“

Trakl si na katedře rozložil zápalky. V ruce držel exerzierreglama a cvičil se v plukovním velení. Polohlasem si mumlal povely, zápalky přecházely z pochodu v čelné postavení, řadily se do kolon, z kolon přecházely v pochodový proud. Dokonce při každém povelu zvedal ruku, jako by v ní držel šavli.

„Co je to vlastně za blázna?“ zeptal se Šlégl Kolaříka, aby si ho usmířil.

„Ach, ten,“ zasmál se Kolařík do hrsti. „Člověče, o tom ti budeme vypravovat!“

Jako na zavolanou Trakl položil učebnici na katedru a odšoural se na záchod.

„Ten ti je,“ řehtal se Kolařík, nyní nahlas. „Už sis ho povšiml? Vypadá — co?“

„Ani jste mi ho nepředstavili. Čím tu vlastně je?“

Šíma položil karty. „To máš tak, já mu zrovna ráno něco provedl, a tak se mi to nehodilo. Ale ujišťuji tě, žes o nic nepřišel.“

„Že dřepí na výstupku, viď? Proto sis myslil, že tu snad něco znamená?“ přidal se Chrastil. „Kdepak! Je to docela obyčejnej jednoročák jako my. Ale je to starej trouba.“

Nyní se hrnula vysvětlení jedno za druhým, jako by se jimi protrhl pytel. Všichni chtěli Šlégla zevrubně informovat v té krátké chvíli, co Trakl nebyl v místnosti.

„Tam, co chrápe, to je vlastně místo pro zimmerkommandanta, ale Holub je pašák, ten si tam nelehl. Tak to zůstalo prázdné.“

„Až přišel Trakl. Hnedle zmerčil, že to je povýšené postavení, a uvelebil se tam. Myslí si, že je něco víc než my, když se na nás dívá z té výšky. On nechce s žádným z nás nic mít.“

„S nikým se nepřátelí. Jsme prý sami usmrkaní kluci. On je pan účetní...“

„Když tam u katedry dřepí, myslí si, že je učitel a my jeho žáci.“

„Večer — člověče — večer, to budeš teprve koukat! Je náramně cudný. Zaleze za katedru a tam se svléká. Pak na nás dolů svítí očima s postele jako divoké zvíře.“

„On si myslí — koho je trůn, toho je i žezlo,“ šklebil se Šíma. „Věří, že mu ta moc bude přece jen někdy přiznána. Je z nás nejstarší, nejrozumnější, nejpilnější, nejzpůsobilejší...“

Šlégl byl poněkud zmaten tolika pestrými zprávami.

„Na noc nosí noční čepici! Člověče, noční čepici — co tomu říkáš?“ Kahánek zaržál jako opravdový kůň.

„A lajbindu...!“

„Podvlíkačky na tkaničky!“

„Pojď se mnou,“ táhl ho Kolařík, „podíváš se, jak to tam má uspořádané. On je totiž starý mládenec. Má tam fajn hnízdečko.“ Šléglovi se tuze nechtělo, ale Kolařík ho nepustil. „Vidíš tu překrásnou poličku na zdi? Tu si sám sbil z nějaké staré bedny. Má tam kompletní vojenskou knihovnu. A viks. Mazadlo na kvér. Podívej se na jeho parádní kvádro!“ Uniforma visela na skobě, obrácena naruby, aby se nezaprášila. Vedle ní lepenkový košíček z útržkového kalendáře. „Tam si na noc ukládá hodinky. Jako tatík počestné měšťanské rodiny.“

„Ten ti je rozumný! Ouvej, ten je rozumný! Nepije, nekouří, nekarbaní, za holkami nechodí!“

„Je blbej jako pucštok,“ dodal Chrastil drsně. „Doporučuji ti, aby sis na něj dal dobrý pozor. Má všechny možné špatné vlastnosti.“

Byli by mluvili dál jeden přes druhého, ale v téže chvíli se Trakl vrátil. Pohlédl na skupinu u svého lůžka a rázem postřehl situaci. Jízlivý, zlobný úsměšek mu zkřivil tvář. Nikoho si nevšímaje, vylezl na stupínek a ostražitě přehlédl, jestli mu něco neprovedli.

Pomalu a poněkud zahanbeně se trousili na svá místa.

„Jo, jo,“ hekl komicky Chrastil a hlasitě se vysmrkal. Byla to vyložená provokace. Trakl důstojně usedl za katedru a pohlédl dolů s opovržením, jakého jen byl schopen. Jak to bylo povznášející, mít je takhle pod sebou, tak oddělené od svého soukromí! Kdo je on, a kdo jsou oni? Žvanilové, vtipálkové, karbaníci, obdivovatelé kadaňských služek, vychloubači a lháři. Hle, zmatené stádo uličníků! On, moudrý a hrdý muž, věru nemá zapotřebí všímat si jejich hlučení a hemžení!

Shrábl zápalky a vzal do ruky dienstreglama. Volného času je nutno zužitkovat. Jen svědomitost a píle nesou zasloužené ovoce.

4

Bylo to přesně tak, jak hoši Šléglovi vyprávěli. Když šel Trakl spat, opatrně, velmi opatrně se rozhlédl, jestli se někdo nedívá, usedl na kavalec a kryt katedrou si spěšně stáhl kalhoty, přeložil je úpravně přes židli, sehnul se, rozvázal tkaničky na kotnících, svlékl ponožky — a pak hupky hupky pod odhrnutou přikrývku, aby nikdo nezahlédl jeho bosá chodidla. (Z toho vznikla ohavná pověst, že má špinavé nohy, že si nestříhá nehty, ba že má chápavé prsty jako nějaká opice.)

Nyní seděl nahrben na kavalci, dosud přioděn v huňatém svetru, a uhrančivě hleděl dolů na tu nevychovanou čeládku. Snad takto přizpůsoboval choulostivé tělo chladným prostěradlům, spíše však jen váhal s navlečením noční čepice. Neboť bez noční čepice neusínal nikdy — smějte se, chechtejte se, vy hošíci s bujnými kšticemi, s ulízanými pěšinkami a nečesanými čupřinami, až vám bude tolik jako Traklovi, až vám hlava olysá, budete se na věci dívat poněkud jinak, snad pak ani vy nepohrdnete podobnou čepicí, která skýtá aspoň částečnou ochranu před jedovatým průvanem, vířícím mezi dveřmi a okny!

Obřad s noční čepicí přišel tedy na řadu, až když se Trakl dostatečně rozžhavil k vzdoru hleděním do hloubi školní místnosti, až když se dostatečně zahřál v pelechu, a konečně, když si pln mužného odhodlání přetáhl přes hlavu svetr. Řečená slavná noční čepice byla skryta pod polštářem a odtamtud byla bleskurychle vytažena a nasazena na hlavu, jestliže totiž, jestliže... Ano, stalo se víckrát než jednou, že pod polštářem čepice nebyla, že se kamsi ztratila, že ji nebylo možno nalézt. Pak rozvzteklený Trakl hledal, hledal, vrhaje kolem sebe zlověstné pohledy, až si rozhrabal celý svůj slamník, zatímco zarytí viníci s předstíraným klidem dále tloukli kartami o stůl nebo s ďábelskou lhostejností přihlíželi jeho marnému snažení. Traklovi nezbylo než vstát, vlézt pod kavalec, odšoupnout kufřík, šťárat pod výstupkem a tak, když všechny možnosti byly vyčerpány, chvějícím a přeskakujícím hlasem se obrátit na zimmerkommandanta. Holub, budiž mu čest a chvála, za takových příležitostí naprosto korektní, zastavoval zábavu, dotazoval se, přísně vyslýchal — a obyčejně pak po delších průtazích se někdo rozpomněl, že Traklovu noční pokrývku hlavy viděl v bedně na odpadky, za tabulí, v sousedově botě — ovšem, nikdo neměl ani nejmenšího tušení, jak se tam ta čepička, která přece nikomu neublížila, vlastně dostala.

Žerty s noční čepicí časem pominuly, jako všechno pomine a omrzí se na této bídné planetě, zevšedněly právě tak jako velmi podobné žerty s Traklovou lajbindou. Ó, té lajbindy! Zpočátku se přeli, co že to asi je za hadr, když ji poprvé na Traklově lůžku nalezli. (Tehdy se ještě dovedl do lajbindy oblékat tak nenápadně, že si toho nikdo nepovšiml.) Kolařík hádal na plenu, domníval se, že se asi Trakl nemůže zcela spolehnout na svůj močový měchýř, Šíma tvrdil, že si spíš do toho kusu flanelu balí nohy, aby ho v noci nezábly. Pak dávali lepší pozor — a dočkali se. Jako hospodyně, která se opásává zástěrou, robil Trakl cosi s tkaničkami na svém hřbetě, provlékal je, zavazoval. Vlastně té záhadě přišel na kloub Ludvík, který býval důstojnickým sluhou u jakéhosi maminčina mazánka. „No, lajbinda to je, bodejť, dyť sem už takovou viděl, nosí ji, aby mu nenastydly střeva, aby nedostal bolení!“

Nedřepěl-li právě Trakl nad knihami, odešel-li do města na večeři nebo na toulku po ulicích, v těch řídkých chvílích, kdy bylo oddělení na čas bez něho, hrála ovšem noční čepice a lajbinda velmi důležitou roli v zábavách všeho druhu. Z lajbindy byl krunýř, v němž se Chrastil potýkal s Kahánkem, z čepice šišák — nebo byla lajbinda i čepice odznakem poraženého v černém petru. Stalo se také jednou na počátku zimy, když napadl hojný, ale rychle tající sníh, že se obojí stalo kořistí sněhuláka na školním dvoře, o tom však raději pomlčme, to dopadlo špatně, pro tento přečin bručel chudáček Kotrč, který měl jisté umělecké sklonnosti, tři dny kasárníka. Trakl se ráno octl se vší důstojností na levém křídle raportu a Mischka si nemohl pomoci, když vina byla jasně prokázána — Kotrč se mu totiž v dětinské pýše přiznal do očí.

Ověnčiv se noční čepicí, obrniv se lajbindou, Trakl se pohodlně natáhl na lůžku, pečlivě si uhladil pokrývku na hubeném těle, aby mu nikudy neprofukovalo, a otočil se ke zdi, aby mu nepadalo světlo do očí. Do této chvíle bylo v oddělení důvěrně známo všechno jeho počínání, ba dalo se i uhodnout, o čem právě přemýšlí, proč lehly chmury na jeho čelo, co se však v Traklově makovici dělo potom, nevěděl z jednoročáků ani jediný.

Nikdo nemohl vědět ani tušit, že Trakl — sní.

Zachumlán až po uši, hřán flanelem na propadlém břichu, povznášel se z trampot plné přítomnosti, vysoko nad zpustlé žerty a hry svých trýznitelů, do krásné a blažené budoucnosti, kdy...

Viděl se, jak v bezvadné důstojnické uniformě vstupuje na půdu městečka Jilemnice. Trakl není již hubený mužíček s podivnou chůzí, s ťvrďákem na hlavě a s nesmírně vysokým límcem, nemanželský synek posluhovačky, zavržené rodinou, vzatý po její smrti na milost strýcem radním a jeho protekcí umístěný v městské spořitelně, nýbrž bohatýr, řinčící šavlí, pevně a pružně kráčející po jilemnickém náměstí. Čarovný stejnokroj ho učinil podobným všem ostatním bojovníkům, trávícím tu svou krátkou dovolenou. Hledí hrdě a povýšeně kolem sebe, odpovídá nenuceně na pozdravy, ruku obepjatou bílou rukavičkou nedbale přikládá k štítku černé, parádní čáky. Tu jsem, vy páni, kteří jste mě dosud přezírali nebo mě aspoň velmi nedostatečně uctívali, tady jdu se svými válečnými zážitky, plný vzrušujících příhod, které budu na vaše důtklivé prosby milostivě sdělovat „U beránka“ nebo v hotelu „Král“, ve vaší stolní společnosti, kde jsem dosud hrál jen zcela podřadnou úlohu.

Ano, Trakl již není tentýž Trakl, který kdysi pokorně uznával maloměstskou hierarchii, odměřoval pozdravy přesně podle hodností, zmenšoval se nebo rostl podle toho, v jakém kroužku se právě ocitl, a ani stínem se nepodobá onomu zdrcenému naháči, který loni na podzim stál před odvodní komisí. Po pravdě řečeno, nikdy netušil, že by mohl být také kdy vojákem. Když mu řekli „tauglich“, div že se pod ním nepodlomila kolena. Na štěstí nebyl tak zcela na hlavu padlý, brzy pochopil, jaký to pro něho vlastně znamená obrat v životě, jaká se mu to naskytá velkolepá příležitost. Neboť co je to vlastně vojna? Pro inteligentního a houževnatého člověka cesta k neomezené moci.

Nyní již užil dosyta oné moci, s novým vědomím důležitosti přišel do svého rodného hnízda, aby tu opravil jisté předsudky, které měli k jeho osobě, aby uvedl na pravou míru představy, které si o něm dělali. Ve spořitelně míval ovšem také jakousi moc a uplatňoval ji způsobem, který nebyl právě milý jeho podřízeným. Ale co to je, taková moc nad nějakým ubohým sluhou nebo mladíčkem, který právě začíná, proti moci důstojníka, který rozhoduje o životě a smrti? Kolikrát stál před svou setninou s očima sršícíma hněvem a vojáci mu hleděli pokorně do tváře, děsíce se jeho vznešeného zjevu! Měl je v hrsti, mohl s nimi zatočit podle své vůle, a také s nimi zatočil — zvlášť se svými starými nepřáteli (a Trakl se domníval, že jich má až příliš mnoho). Není to vrcholně příjemné, že pluk se rekrutuje z jeho kraje, že je tu plno mužů z Jilemnice a okolí? Se všemi se vypořádal, kteří ho dříve neuznávali, a teď přišel, aby se vypořádal i s oněmi civilními troupy, s oněmi zbabělci, kteří obchodovali a úředničili, zatímco on proléval krev.

Neboť Trakl, není-li vám to ještě známo, prošel již bitevní vřavou (jak, o tom raději nepřemýšlí, tyto představy nejsou nikterak lákavé — ale co, přežili to jiní, přežije to i on), má, dejme tomu, lehce poraněnou ruku (ne, nohu ne, kulhající hrdina není rozhodně tak vábný), a ta mu visí na černém pásu, koketně uvázaném na rameni. Městské krásky po něm vrhají ohnivé pohledy...

Městské krásky — ano, tu jsme u druhého bodu Traklova ožehavého problému. Ne snad, že by byl nějaký sukýnkář. Naopak, Trakl byl vždy vzorný a střídmý muž, zdrženlivý mládenec. Jeho životní plány byly zcela přijatelné a čestné. Chtěl se oženit, být otcem spořádané rodiny. Jenomže ženský svět městečka Jilemnice, jak se zdá, nebyl si dostatečně vědom všech znamenitých Traklových vlastností. Kdykoli se rozhodl, že naváže známost, vždycky se to pro něho skončilo zklamáním. Nebyl jim dosti vzhledný, dosti zábavný, postrádal jakéhokoli vnějšího lesku. Snad jím také opovrhovaly pro jeho původ — Trakl si ani jinak nedovedl vysvětlit ten nedostatek zájmu u slabého pohlaví. Jak to bylo ponižující, být vyhozen ze sedla nějakým nedostudovaným hlupcem, nějakým prolhaným ničemou! A ty ženy, které se o něho zajímaly, které si byly vědomy toho, že je mužem v zajištěném postavení — byly vesměs pod jeho úroveň. Trakl by se byl nikdy nesnížil, aby si vybral manželku z nízkého rodu, nevyhovující jeho vkusu a ctižádosti.

Nyní to ovšem bude všechno podstatně jiné. Tady kráčí například po hrbolatém městském korze malá Slávka Gromanová z kupeckého domu na náměstí, která pro něho dosud neměla ani jediný pohled, s nejstarší dceruškou doktora Hilmara, přemrštěně pyšnou na své gymnasijní vzdělání, která se mu kdysi vysmála drze do očí, když jí nabídl doprovod. Jak jsou zmateny, jak jsou oslněny jeho skvělým zjevem! Ohlížejí se za ním, šuškají si. Má je leutnant Trakl vytrestat a nepovšimnout si jejich výmluvných úsměvů? Nebo jim má velkomyslně odpustit, čím se na něm kdy provinily? Ano, raději jim odpustí, smiluje se, zvolní krok. Právě ho došly, a, on se mezi ně včlení, s hejskovským gestem vezme jednu z nich v podpaží — či snad obě — jak to kdysi viděl udělat toho lekárníkovic kanonýra. „Ach, pane leutnant, vy jste živ a zdráv? A my jsme myslily... byly tu takové smutné zprávy o vás! Přece jste z toho vyvázl? Povídejte, povídejte!“ Trakl si zálibně hladí knír. Má na prsou vyznamenání, dejme tomu dvě vyznamenání. Útlá, bílá ručka mu sahá na junáckou hruď, obrací ten kus kovu na červenobílé stužce, dívá se mu do očí nesmělým a zbožňujícím pohledem zpod řas. Jen si pohrej, beruško, pohrej!

Snící Trakl věděl dobře, jak se onoho vytouženého dne bude chovat v dámské společnosti. Což se dost nenakoukal, pln žíravé závisti, arkýřovým oknem spořitelny, jak všichni ti nafintění panáci v uniformách omračovali dívenky sotva škole odrostlé? Měl nastudovány jejich způsoby, jejich pohyby, jejich sebevědomí. Dosud se jen díval, dosud se jen užíral v svém zhrzeném nitru, nyní konečně došlo také na něj. Také jemu nadešla doba válečné konjunktury. Náprsní tašku má plnou nastřádané polní gáže, snad si i přivezl z dobytého území nějaké to dámské prádlo a trety z vyrabovaných krámů, může být štědrý jako pravý kavalír.

Opět je třeba poskytnout maličké vysvětlení svému vlastnímu svědomí. Mohlo by se zdát, že Trakl má nějak obzvlášť vyvinutý smysl pro rozhazovačnost. Chyba lávky! Naopak, byl vždycky tvor velmi opatrný a spořivý. Měl zdravě vyvinutý odpor proti jakémukoli mrhání, nevyjímajíc mrhání city. Avšak Trakl měl také docela přesné představy o tom, co se patří a co se nepatří. Občan nechť se jen odříká, nechť je spolehlivým článkem hospodářského života, nechť je vzorem ctnosti. Voják — podle Trakla — je přímo povinen hrát svou neklidnou ohněm sršící roli, roli blouznivce a velkého opovrhovatele hodnotami. Až bude Trakl důstojníkem, naprosto se nemíní chovat jako děvčátko z penzionátu. Pro kohopak jiného jsou uchystány v zázemí všechny dary života, ne-li pro bojovníka, který nasadil život pro císaře a vlast?

A teď právě předsedá rozdováděné společnosti — je to opět v známé jilemnické hospodě — mládež převládá, zpěv hlučí, sklenky se tříští, víno teče proudem. A komu že připíjejí? Komu holdují a komu lichotí? Samozřejmě jemu, Traklovi, původci tohoto bezuzdného veselí. Kdosi stojí na nepevných již nohou a hledí na něj očima, plnýma vděčnosti, pokouší se o blekotavý proslov: „Vivat pan leutnant Trakl! Vivat hrdina, který se šťastně vrátil z fronty!“ A Trakl vstává, vlídně děkuje, potřásá blahořečníku pravicí. Pak pokyne hostinskému — ten úslužně odběhne a vrací se s novými lahvemi. Nepopsatelný jásot! Trakla zvedají na ramena, ač se vzpouzí. Již je tomu tak, získal si jejich srdce, byli by nyní ochotni vyhovět každému jeho přání. Přisedají si k němu co nejblíže, nadšeně naslouchají jeho slovům. A když je vřava největší, když většina těch dobrých hochů se již jen potácí, Trakl, jediný ze všech zcela střízlivý, si přehazuje přes ramena vojenský plášť a nenápadně odchází. Kam? Nu kam jinam, k milence, k sladké a vášnivé krasavici, která pro něho dala v sázku svou dobrou pověst. Bdí, očekává ho — nedoufá již, že dnes ještě přijde — tone v slzách. Trakl...

V této fázi snů se obyčejně Traklovo srdce vzrušeně rozbuší, celé jeho chatrné tělíčko se zachvívá nepopsatelnou slastí. Lajbinda příjemně hřeje, noční čepice hermeticky chrání jeho uši, aby mu tam nenašeptala skutečnost některou ze svých ponurých výstrah. Vždyť je všechno to štěstí na pouhý dosah ruky! Všechno je tak neuvěřitelně blízké, tak docela podobné pravdě! Trakl je zřejmě na nejlepší cestě, bezpečně vedoucí k této krásné budoucnosti. Jen vydržet, zuby zatnout, nezaleknout se v poslední chvíli, nezakolísat těsně před cílem! Trakl si umiňuje, že nezakolísá. Trakl ví, že dojde. Přes všechny překážky, které jsou mu kladeny v cestu, přes nesčetná příkoří, kterými je častován. Ti, kteří tam dole pořád ještě hrají v karty a překonávají se v hloupých a hrubých žertech, nemohou vidět, že se blaženě usmívá.

5

Praporčík Pavlík šel od plukovního hlášení přímo k druhé doplňovací setnině do chlapecké školy, kam byl přidělen. Držel jílec své šavle, na němž se kývalo zažloutlé třepení, jako slečinka slunečník. Strážný vojín u dveří vytáhl ruce z kapes a nadhodil si pušku na rameni. Pavlíkovy kroky zaharašily na dřevěné rohoži, zaduněly na dlaždicích domovní chodby. Nikde nebylo živé duše, i stolek, kde úřadoval desátník v denní službě, byl opuštěn. Mužstvo bylo dosud na cvičišti. Z výklenku pod schodištěm hleděla Pavlíkovi vstříc sádrová bysta nebožtíka mocnáře, nad ní visel jako připravená oprátka řemen, který tu zbyl po zrekvírovaném zvonci.

Kdesi vzadu třískly dveře, ozvalo se duté a tesklivé chrchlání. Praporčík se na okamžik zastavil. Z příšeří síně se vynořila postava starého domobrance bez opasku, s dýmkou v zubech a s kbelíkem v ruce. Spatřil důstojníka a sáhl nedbale dvěma prsty k štítku čepice. Pavlík mu odpověděl a kráčel dál k zadním dveřím, vedoucím na dvůr. Měl již ruku na klice, ale kbelík s řinčením dopadl na zem a z úst muže, který jej nesl, vyšel táhlý, neurčitý zvuk. Pavlík se ohlédl a zadíval se na domobrance pozorněji. Postava, jakoby zlomená v kříži, vyhaslé oči, zapadlé v hlubokých jamkách, splihlý knír...

„Jemine, strýčku, to jste vy?“

Kverka vytáhl dýmku z úst a svraštil tvář do zmučeného úsměvu.

„Taky sem tě, Jendo, hned nepoznal. To je náhoda!“

Obřad shledání naprosto nebyl nenucený. Kverka si otřel ruku o plášť a váhavě ji podal praporčíkovi. Stáli proti sobě. Strýc byl o kus větší než synovec.

„To sou věci,“ podotkl Kverka s povzdechem. Otevřel víčko dýmky a začal palcem horlivě udusávat polovyhaslý tabák.

„Vy jste také u druhé, strýčku?“ zeptal se Pavlík zbytečně. „To jsme se tedy octli u stejné kumpanie!“

Kverka něco zahuhlal, ale žádné odpovědi se to nepodobalo.

„Snad nejste, strýčku, marod?“ Tato otázka byla neméně zbytečná. Když někdo v době zaměstnání courá po chodbách a ještě k tomu s kbelíkem v ruce, je víc než jasné, že byl uznán nemocným a že je pro tuto chvíli přidělen k lehčí službě. Potom buď škrabe brambory pro kuchyň, poklízí v nocležnách nebo čistí záchody.

Kverka zasykl, přešlápl z nohy na nohu a malátně si sáhl na pravý bok. „To víš, mám reuma. Svý starý reuma.“ Ještě více se pokřivil. Upřel na praporčíka své melancholické oči a významně zakašlal. „Taky tady mě to zlobí,“ zašeptal důvěrně a zaklepal si kostnatým prstem na propadlý hrudník. „Píchání.“ Pak zašermoval dýmkou. Tímto gestem jako by chtěl naznačil celou mizérii vojenského stavu.

„Před týdnem jsem byl ještě doma,“ pravil Pavlík ostýchavě.

„Já vím, Božena mi o tom psala,“ prohlásil Kverka lakonicky.

„Jenže mi doma říkali,“ pravil důstojník o něco živěji, „že jste v Brunnersdorfu u strážního oddílu. Proto se divím, že jsem vás našel tady. Jak jste se sem vlastně dostal?“

„E — to víš. Přišla komise a vyrazili mě. Tak marodím tady.“ Zase přešlápl z nohy na nohu jako rozpačitý žák a pak se nahnul k Pavlíkovu uchu, jako by mu chtěl svěřit nadmíru důležité tajemství: „Stejně mě tam nedostanou.“ Tam, to bylo na frontu, do zákopů. Kverkovo tvrzení, vyslovené s takovým důrazem, bylo věru možné vzít doslovně. Pavlíkův strýc rozhodně nebyl z těch, které by tam mohli ještě kdy dostat.

„Doma jsou zdrávi...“ hlásil praporčík novinky, jak se slušelo na synovce.

„Voni sou zdraví, ale já sem nemocnej,“ stěžoval si neústupně strýc. Pak se zas tak posupně usmál a sáhl chlapci na límec stejnokroje, na němž se skvěl zlatý pruh a hvězda na purpurové výložce. „Tak vida, ty seš už fénrichem. Máš to dobrý. Aspoň přídeš k lepšímu žrádlu. My,“ ukázal mávnutím ruky v tu stranu, kde ležel školní dvůr a kde v bývalých dřevnících byly umístěny kuchyně, „budeme mít dnes ryby.“

„Ryby?“ zeptal se Pavlík zdvořile.

„No — ryby. Smradlavý štokfiše se šťouchanejma bramborama.“ V Kverkových očích se zračilo bezmezné hoře.

„Strýčku,“ dovtípil se Pavlík, „cožpak abychom si spolu někdy sedli večer v nějaké restauraci? Mohli bychom si tam v klidu pohovořit. . .“

Kverka se mu snivě zahleděl do obličeje. „Pohovořit? Pročpak ne? Jenže — přec s tebou nepudu v těchhle hadrech!“ Hadry opravdu nevypadaly zrovna salonně. Kalhoty měly na každém koleně záplatu jiné barvy, roztřepené ovinovačky sahaly sotva do poloviny lýtek a příliš krátký plášť byl asi nedávno odvšiven. Byl tak pomačkaný, jako by jej byla Popelka právě vytáhla z lískového oříšku.

„Nu, extrauniformu si přece proto nepořídíte, abyste si se mnou mohl vypít půllitr piva,“ řekl Pavlík s přehnanou bodrostí, aby pozvedl jeho ducha.

„Tak teda dobře, to by šlo,“ podvoloval se Kverka. „Dyž ty se za mne nebudeš stydět, mně je to jedno. A kam mám přijít? A kdy?“ Spokojeně si hladil plochou dlaní dávno neholené strnisko.

Vtom se odkudsi zpovzdáli ozvalo zběsilé a táhlé volání: „Kverkááá! Kverkááá!“ Jakési dveře bouchly a volání se opakovalo poznovu a blíže: „Kverkáááá! Kde u všech čertů vězíte? Na hajzlu nejste, kde se teda ulejváte, u všech sakrů?“

Kverka ukázal palcem v tu stranu a nakrabil bolestně tvář. Znamenalo to: Slyšíš? To je na mne. Takhle tu se mnou mluví, takhle se mnou zacházejí!

A zase řinčivé a vzteklé: „Kverkááá!“ Nové dveře práskly, jakýsi katr zakvílel a na dlažbě zacvakaly okované boty. K dvojici se přiřítil rozezlený desátník v denní službě s nábojnicemi na břiše. Jakmile spatřil praporčíka, postavil se do pozoru, zasalutoval a spustil: „Herr Fähnrich, melde gehorsamst, Korporal vom Tag!“

„Těší mě,“ pravil praporčík vlídně a s ironickým úsměvem, „jenže já nejsem ve službě.“

Desátník, v pravé své hodnosti svobodník, ještě chvilku nejapně otálel na místě, pak řízně zasalutoval a zvolna odcházel. Několikrát se po Kverkovi ohlédl a změřil si ho nebezpečným pohledem.

„Fajn’s ho ťal,“ pochvaloval si Kverka. „Patří mu to. Je to velkej vůl.“

Pavlík jako by to byl přeslechl. „Tak strýčku, ujednáno! Někde si spolu večer sedneme. Zítra, pozítří, sám ještě nevím kdy. Já si sem pro vás zajdu. Teď ale už musím po svých.“ Podíval se na hodinky na zápěstí. „Co nevidět tu bude setnina z cvičiště. Chtěl bych ještě převzít svou četu.“

„To teda jo, to musíš,“ přikyvoval soucitně Kverka, ale neměl se k odchodu.

„Kdybyste snad něco potřeboval,“ vzpomněl si ještě Pavlík, „teď, když jsme spolu u stejné setniny, mohl bych snad pro vás něco udělat?“

„Ale ne, to je docela zbytečný. Já si dycky pomůžu sám. Vono taky — copak bys pro mne moh udělat? Leda že by sis mě vzal za pucfleka. Nebo že bys mi to zarychtoval, abych se dostal zpátky do Brunnersdorfu. A já teď vod kumpačky ani nechci.“

„Proč?“ podivil se Pavlík.

„No — proto,“ řekl Kverka stroze, ale neměl se k vysvětlování.

Pavlík se nad jeho odpovědí krátce zamyslil, potom však poznal, že musí tuto besedu sám rázně ukončit, chce-li být na dvoře, dřív než přijde setnina. „Tak strýčku, jak jsme si řekli — přijdu si pro vás co nejdřív a pak si pěkně v teple porozprávíme. Snad máte přece jen něco na srdci, v čem bych vám mohl být prospěšný. Na shledanou!“ a podával mu ruku. Kverka se jí chopil stejně neochotně jako před chvílí.

„Kdybyste náhodou psal domů,“ volal praporčík již na odchodu, „tak že pozdravuji tetičku — děti —“

Kverka zvedl s hekáním kbelík. Praporčík odkvapil na dvůr.

Ráno napadlo trochu sněhu a celé prostranství dvora bylo poseto mokvajícími šlépějemi. V kůlně někdo vztekle bušil do špalku — rozsekával polena. Z polní kuchyně se kouřilo, čpavý dým se válel po dvoře, bylo cítit kyselý zápach vařených ryb. Kuchař v zástěře míchal dřevěným kopistem v kotli. Tam byly asi ty smradlavý štokfiše se šťouchanejma bramborama. Jejich pozůstatky, kůže, se sušily na skobách v šeru dřevníka. Praporčík se loudavě přiblížil a zvědavě nahlédl do kotle. Kuchař si otřel rukávem zpocené čelo — snad to mělo být jakési zasalutování. Pohlédl na důstojníka s kuchařským pohrdáním.

Pavlíkovi bylo ve společnosti nevraživých kuchařů poněkud nevolno. Vrátil se k školní budově, do závětří mezi oběma jejími křídly, kde byly na slepé zdi neuměle modrou barvou namalovány dvě ležící a dvě běžící figury podle obrázků z vojenské učebnice. Prohlížel si je a netrpělivě přešlapoval. V tenkých civilních botkách ho citelně záblo.

Ze dveří školníkova bytu vyběhla mladá dívka s vysoko načesanými, světlými kadeřemi, mrskla po praporčíkovi zvědavým pohledem a naklonila se nad kanálem. Vylévala tam cosi z vojenského šálku, přidržujíc jeho obsah pokličkou. Pavlík stál tak blízko, že mu horká voda stříkla na kalhoty.

Pohoršeně se otočil na podpatku a vzdálil se na opačný konec dvora, k dřevěné hasičské boudě. Vytáhl z pochvy šavli a s předstíranou zaujatostí nakreslil kolem sebe do sněhu kruh, pak k němu přičinil ještě několik paprsků, takže stál uprostřed jakéhosi šišatého slunce. Přibližně tímtéž způsobem se kdysi staří černokněžníci chránili před zlými duchy. Jenže v tomto případě zlý duch vypadal příliš vábně, a tak Pavlík přece jen neodolal a vzhlédl v ta místa, kde prve spatřil dívku. Nebyla tam již, ale z kanálu se dosud kouřilo jako ze sopky. Zabloudil zrakem k přízemním oknům budovy — a rychle ucukl. Z jednoho z nich, zpola zakrytého pelargóniemi, ho upřeně pozorovala světlá tvářička s rozesmátýma očima.

Konečně se ozvaly vzdálené zvuky polnice. Desátník v denní službě, Kverkův nepřítel, spěchal k vjezdovým vratům, až mu nábojnice poskakovaly. Cosi mu v nich rachotilo, jako by byly plné prachu. Vypáčil bajonetem zavlhlou závoru a otevřel vrata doširoka. Téměř současně jimi prošel tlustý šikovatel s krátkou, šedě natřenou šavlí a s aktovkou v podpaží. Praporčíka jako by ani neviděl.

První čtyřstupy nastupovaly zkráceným krokem. Šarže vykřikovaly povely. Četa se řadila za četu, pažby dopadaly na zasněženou zem. „Pohov!“ Vojáci smrkali, třeli si ozáblé ruce. Zvolna, v družném a podle všeho velmi veselém rozhovoru přicházel za setninou důstojnický sbor. Otylý, rusý nadporučík Mimra s bleděrůžovou tváří, s orlím nosem a dva poručíci.

Pavlík spěšně zastrčil šavli a kráčel jim vstříc.

„Ach, tys už tady?“ Mimra mu podával ruku v bílé rukavičce. „Prosím, pánové, znáte se? Pavlík — Matějka, Knosl.“

Matějka sejmul čapku a otíral si vnitřek nepříliš čistým kapesníkem. Měl krátce ostříhané vlasy, hlava jako by byla pokryta krtčí srstí. Knösl se dotkl Pavlíkovy ruky jen ukazovákem. Dva prsty na pravičce mu chyběly.

„Gott sei Dank, že mít ještě tu ten Zeigefinger,“ pravil Pavlíkovi se zlobným úšklebkem, který odhaloval jeho špatné zuby, „tak moci ještě dobře střílet!“

„Knosl je náramně znamenitý důstojník,“ vysvětloval Mimra, potahuje si svůj světlý knírek, „kdyby bylo takových! Se svým zraněním by mohl docela dobře sedět v kanceláři, ale on má frontu rád a co nejdřív se tam chce vrátit.“ Z neproniknutelného výrazu jeho tváře se nedalo zjistit, zda to, co říká, myslí vážně nebo jestli se posmívá.

Němec se všecek nadmul pýchou, spokojeně si mnul ruce. Matějka se ovíval čapkou jako dáma vějířem. Bůhví kde se tak schvátil! Pokukoval po Pavlíkovi a chlapecky se zubil.

„Mládě — úplné mládě. Ty ještě studuješ, viď?“

Praporčík strnule přisvědčil.

„Máš ty vůbec maturitu?“

„Mám — ale jen válečnou.“ Je to hrozně příjemné, když tak člověku stále připomínají jeho příliš mladistvé vzezření.

„A to jsi maturoval na reálce?“

„Ano.“

„Já taky, člověče, já taky! Jenže já trochu dřív než ty. Mám už techniku za sebou a jsem zaměstnán v stavitelské kanceláři. Teď ovšem stavím jen šicngrábny, helnkelery, traverzy, latríny. Místo tužky flinta, místo kružítka handgranát.“

Mimra považoval za potřebné, provést se setninou ještě několik cviků puškou. Mužstvo však bylo již unaveno a cviky se nedařily. Mimrova šíje naběhla do ruda, oči zíraly s ocelovou tvrdostí, hlas jen sípěl.

„Starý má zas náladičku,“ chechtal se Matějka. „Inu, pan profesor se nezapře!“

Pavlík se usmál.

„Co se směješ? Nesměj se! Tady, člověče, chcíp pes. Uvidíš sám.“ A hned na to: „Koukej, zas už sněží!“ Poskakoval a lapal po vločkách jako po motýlech. „Kam chodíváš večer? Kde bydlíš?“ Byl z těch, kteří se snadno a rádi seznamují. Mluvil zajíkavě, páté přes deváté. Knösl si čistil kapesníkem brýle a mžoural krátkozrakýma očima.

Mimra se přece jen ustrnul a rozpustil setninu. Mužstvo se s dusotem rozběhlo po ubikacích. Honem, honem, aby tu byli zas co nejdřív zpátky s šálky k menáži!

Nadporučík poklepal Pavlíkovi na rameno: „Tak, hochu, odpoledne škola. V tomhle podruhé ven nepůjdeme.“ Mluvil sladce, ale úsečně. „Zítra ráno již vyrukuješ se svou třetí četou. Patřila Vránovi, který se po neděli vrátí z dovolené. Ten pak převezme čtvrtou. Zatím tam máme četaře. Ano, četaře, tak je tomu teď, můj milý, u všech útvarů.“ Znenadání se zadíval praporčíkovi do očí téměř otcovsky. „Přišel jsi v nevhodnou dobu. Snad již pozítří se začne sestavovat nová pochodová. A při dnešním stavu důstojnictva...“

Pavlík poslušně, upjatě naslouchal.

„Při dnešním stavu důstojnictva — to čeká na většinu z nás, kteří jsme teď u pluku. Ovšem, přijdou prý nějací páni od alpských myslivců, ale... Co ty? Ty si asi ještě pobudeš?“ Zadíval se kamsi ke střeše, kde vrkali holubi. „Nejdřív totiž, podle starého, chvalně známého a osvědčeného zvyku, se budou hlásit dobrovolníci.“

Knosl tiše poodešel ke kuchyni a z jakýchsi příčin tam začal svár s kuchařem.

Mimra opět zvedl bledé oči k Pavlíkovi: „Já mám tři děti. Dobrovolně se hlásit nebudu.“

Matějka se začal bláznivě točit na jedné noze. „Já také ne! Panebože, já také ne!“ A smál se, jako by byl řekl znamenitý vtip.

Dvůr byl již plný mužstva s jídelním náčiním. Někteří vytahovali z ovinovaček lžíce, jiní si narychlo čistili kapesníky šálky. Poddůstojníci křičeli: „Do řady! Do řady! Jeden za druhým! Jeden za druhým! Která má dnes jít první? Třetí četa! Včera šla druhá!“ Opozdilci se násilně vtěsnávali mezi nedočkavé. Kuchaři míchali naběračkami v polévce.

„Myslím, že se přihlásím,“ řekl náhle Pavlík, jako by se probudil ze zadumání. „Ano, přihlásím se.“ A aby nějak odpověděl překvapenému a tázavému Matějkovu pohledu: „Co tady, či ne?“

Mimra se vlídně a povzbudivě usmál.

„Co tady?“ opakoval umíněně Pavlík, rozdupávaje zmrzlou kalužinu, s očima upřenýma k zemi.

6

Než minul týden, bylo v oddělení kdekomu jasné, že Mischka nenašel v Šléglovi zalíbení. Jeho lůžko nebylo nikdy dosti dobře ustláno, boty nebyly dostatečně vyleštěny, projevil-li při cvičení horlivost, tropil si asi z leutnanta jen šašky, přizpůsobil-li se ostatním, byl provokativně netečný, tupý, líný, jeho vzezření bylo zabočilé — spiklenecké — nebezpečné.

Trakl byl celý zpitomělý nadějí, že snad někdo jiný po něm přejímá osud pronásledovaného a směšného. Jenomže Šlégl nebyl ani dost málo směšný. Snažil se docela vážně Mischkovi vyhovět, choval se prostě, mužně, byl poslušný, nevzdoroval, neztrácel náladu. Všechno marné. Leutnant nechtěl vidět nováčkovy ctnosti, hledal jen chyby, pásl po něm, byl by ho zřejmě rád přistihl při nějakém poklesku.

Kolařík zasypával Šlégla otázkami. Dopalovalo ho, že nemůže přijít na kloub záhadné Mischkově zaujatosti.

„Poslechni, říkal jsi, že pocházíš od Semil. A Mischka je prý také odtamtud. To bys ho vlastně měl dobře znát!“

Šlégl potřásl hlavou. Ne, nezná ho, nikdy ho předtím neviděl, nic o něm neslyšel.

„Já myslil,“ mrzel se Kolařík. „Víš, třeba’s to už zapomněl, to se stává, mohli jste spolu chodit do školy, já neříkám, že zrovna do stejné třídy, nebo tancovat u muziky..."

„Ne, ne,“ smál se Šlégl, „ani jsem ho nikdy nepraštil kamenem, ani jsem mu nepřebral holku.“

„Tak ale — jak si to vysvětluješ? Co? Řekni!“

Šlégl popadl Kolaříka za ramena, otočil si ho a uštědřil mu přátelský kopanec.

Kolařík se urazil. „Ty jsi dobrý chlap,“ připouštěl rozhořčeně, „ale tohle se mi od tebe nelíbí, že mezi námi děláš spoustu všelijakých tajností. Od samého příchodu máš tajnosti, jako bychom byli nějací trulanti, kterým se nesmí nic říct. A já ti stejně vidím na nose, že víš, proč si na tebe Mischka zalezl, na nikoho si ještě bez příčiny nezalezl — proč by zrovna na tebe?“

Pak přišlo odpoledne, kdy oddělení dobrovolníků házelo na louce pod Goldbergern cvičné ruční granáty.

Bylo po dešti, země byla mokrá, při každém dopadu dřevěného klacku se v trávě udělal dolík, byl to ideální terén, pěkně se to měřilo, kam kdo dohodil. Boty jednoročáků vypadaly podle toho, byly obaleny bahnem; při každém kroku se pod podrážkami vymáčkla v trávě podkova plná vody. Čedičový vrch nad nimi měl čepičku z mlhy, poslušně vracel ozvěny povelů a výkřiků. Nejdřív se házelo jednotlivě, pak se utvořily dvě bojové skupiny, pokoušely se jedna druhou potřít, nadělat si boulí. Nejvíce toho slízl nemotora Trakl, pak se už ani nebránil, jen si kryl oběma rukama hlavu, krčil se, byla z toho bouře smíchu, vřava. Och, ten Trakl! Házel granáty jako ženská, létaly jen do výšky a ne do dálky, jako pouťové rakety. Kupodivu Mischka si ho ani nevšímal, slídil jen kolem Šlégla.

Tomu se ale opravdu nemohlo nic vytýkat. Vesnický kluk, ten se v takovém sportu vyzná, měl nejlepší zásahy, dával si záležet, ve stylu ho nikdo nepřekonal. Jednadvacet — dvaadvacet — třiadvacet — bác! Mischka by byl mohl být spokojen — nebyl. Na jeho rtech se stále častěji objevoval zlomyslný úšklebek.

„Holub, vyměřte mu to!“ A když Holub dlouhými kroky přešel vzdálenost od čáry k dolíku a ohlásil výsledek, Mischka se jen nervózně zachechtal a upřel na Šlégla ironický pohled. „Umíte to, jen co je pravda. Umíte to!“ Řekl to jízlivě, zlověstně. Nespouštěl z mladíka vodové, vypouklé oči. Již — již otvíral ústa, aby něco řekl, a zas si to rozmyslil. Zřejmě měl něco na jazyku, snad vtip, jehož správnou formulaci ještě nenalezl.

Konečně se odhodlal: „Vy, Šlégl, házíte, jako byste v tom měl praxi.“

Šlégl ani nemrkl.

„Ja, ja,“ pokračoval Mischka nezadržitelně, „wahrscheinlich máte starou praxi. Jako byste byl už v životě házel pumy.“ Zeptal se řezavě: „Nikdy jste ještě pumy neházel?“

„Poslušně hlásím, neházel,“ odpověděl Šlégl nebojácně, domnívaje se ještě, že jde jen o hloupý žert. Usmíval se.

„Neházel,“ rmoutil se Mischka. Na jeho čele naskočila starostlivá vráska. „Ale třeba jste někdy byl ve společnosti těch, kteří házeli?“

Nyní hoch znatelně pobledl.

„Možná, že oni vás naučili, jak se to dělá. Nebo vás tomu neučili?“ dotíral Mischka vytrvale.

Šlégl si otřel rukávem opocené čelo, ale neodpověděl. Mischka ho rozjásanýma očima téměř probodával. Zatím se kolem nich utvořil hlouček a hlouček rostl — bylo to příliš zajímavé. Zajímavé a vzrušující. Co jen to ten leutnant má? Co tím chce říci? Mischka by je byl měl odehnat, aby si šli po svém, mohl se rozkřiknout — co že to je za pořádek, dal snad pohov? Ohlásil nějaké přerušení v zaměstnání? Nerozkřikl se, nerozehnal je, byl rád, že tu jsou. Toužil po posluchačích. Chtěl jich mít kolem sebe ještě víc. Rozhlížel se, jako by je svolával, jako by jim všem chtěl svými zvláštními poznámkami vštípit, co dosud nevěděli. Hlupáci, Mischkovi je tajemství nenadálého Šléglova příchodu do oddělení velmi dobře známo, je ho pln — a právě se rozhodl déle je neskrývat. Šléglova osoba od samého počátku Mischku hluboce znepokojuje, leutnant si prostě neví rady se svou nenávistí, avšak to, co vám míní svěřit, je tak zatraceně důvěrné, že ani on nemá právo prostě to rozhlásit. Může vám to však naznačit takovým způsobem, aby se aspoň chytřejší dovtípili.

„Já vám nechci nic vyčítat,“ začal leutnant z jiného konce, „mein Gott, to ne! Ale u nás, na vojně — to víte — budete se musit točit. Věc prominutá není ještě zapomenutá.“ Byl hrdý na své přiléhavé a důvtipné vyjádření, kochal se svou báječnou vynalézavostí. Proto ty pohledy z jednoho na druhého. Když však seznal, že pořád ještě dosti dobře nechápou, zle se zakabonil. Chtěl dát najevo, že jeho poměr k Šléglovi bude i nadále napjatý, a mínil tímto způsobem zatáhnout do svého sporu všechny jednoročáky.

„Prozatím ovšem nemám žádných zvláštních příčin, abych vám vojnu ztrpčoval,“ lhal Mischka s grimasami, které prozrazovaly, že naopak má tisíc chutí mu ji pořádně ztrpčovat. „Bude na vás, abyste se choval takovým způsobem, který by z vás smyl jakékoli podezření, který by vás zcela oddělil od jisté minulosti. Kdyby se však stalo, a já se doslechl,“ končil výhružně, „kdybych se doslechl, že se nechováte tak, jak se od vás očekává, pak by jistá benevolence, která byla odůvodněna milostivým rozhodnutím, pozbyla platnosti, a já bych musil... Ale nechme toho raději, nechme toho,“ dodal falešně. „Nebojte se, bez příčiny vám nebudu dělat těžkosti.“ Bylo však více než jisté, že mu míní dělat těžkosti v míře co největší.

Jedním z nejhorlivějších, kteří Mischkovi naslouchali, byl Trakl. Nastavoval uši a kulil oči, div že mu nevylezly z důlků. Nejapně se kýval ze strany na stranu na svých nepevných nohou rozpaky. Slyšel Trakl dobře? Mischka předkládá jednoročákům jakousi zakrytou žádost a ten, kdo této žádosti vyhoví, bude u něho mít dobře. Vida, naskytá se příležitost, zlepšit si u Mischky pozici, měnit jeho názor o sobě. Je to možné? Karta se obrací? Leutnant naznačuje, že by mu bylo milé, kdyby se nikdo se Šléglem zvlášť nepřátelil. Och, Trakl je ochoten udělat všechno na světě, aby se svému tyranu zavděčil.

Mischka si povšiml dychtivosti, s níž Trakl naslouchal jeho slovům. „Co tak na mne čumíte?“ rozkřikl se zlostně. „Co na mne koukáte tak zamilovaně? Naučte se raději házet granáty, neberte je do pazourů jako kedlubny, vy jeden zelináři, vy jeden — vy...“

Ne, Traklova chvíle ještě nenadešla. Svěsil hlavu a odplížil se.

Na zpáteční cestě ke škole mohl Šlégl ještě jakžtakž nerušeně uvažovat o tom, co se událo pod Goldbergem. Kolařík se po něm sice z prvé řady zuřivě ohlížel, snažil se s ním dorozumět výmluvnými pohledy, Kahánek ho vytrvale zezadu pošťuchoval, ale na to nebylo třeba reagovat. Pochodoval s očima upřenýma na Kostkovu tornistru, s kamennou tváří, odměřeným krokem. Dufek, který šel vedle něho, měl naštěstí v hlavě jiné věci než jeho případ a Pekárek byl příliš diskrétní, aby se ho vyptával. Ale doma! Ještě tu nebyli burši s černou kávou, ještě si Šlégl ani nezul zablácené boty, navěsili se na něho jako sršni. Kolařík, ovšem, Kolařík první, Šíma, Hincík, Morávek. Kahánek — ba i všichni tři mládenci z pece ohnivé. Trakl seděl způsobně za katedrou, foukal do horké kávy, ale v očích mu hořel žíznivý zájem.

„Kamaráde — kamaráde,“ dotíral Kahánek, koňská hlava, „hergot, tohle nám musíš říct, tohle — tohle je — nu tak, jak je to? Co tím myslil? Co’s proved? Něco jsi proved, to je jisté!“

„Podívej se,“ horečně mu tiskl ruku Kolařík, „teď už to víme, máš něco za sebou a ten chlap se ti chce mstít, jestli nám to nevyložíš, to ti neposlouží, tady jsme všichni v cimře jako jedna rodina, podívej se, my jsme k tobě byli přece vždycky... Stejně to jednou vyjde ven, to ti dá rozum, kdyby nám na tom záleželo, ještě dnes to dostaneme z Kolbena, ten to přece také ví, ale to by nebylo slušné!“

Déle zatajovat nebylo možné. Šlégl ztišil hlas (zbytečně, bylo ticho jako v kostele) a přiznal se váhavě, neochotně. Zkrátka — přišel sem z vězení. Ano, již ve čtrnáctém roce byl zatčen pro rozšiřování velezrádných letáků, tři roky si poseděl v Terezíně. Dostal vlastně deset let, ale byl omilostněn za vzorné chování. Doma byl jenom na černo. Měl narukovat přímo k pluku, zamhouřili však oči, terezínští vojenští četníci i četníci v Semilech. Je rád, že mu ponechali jednoroční právo. Ač — když to takhle začíná, kdo ví, jak to všechno dopadne.

Kolařík ani nedutal, ústa měl pootevřena, nespouštěl s přítele svá pichlavá očka.

Dnes téměř nikdo z oddělení nešel na obvyklou večerní procházku. Jen Dufek, děvkař, prohlásil, že prý musí, že má bohužel rande, a za ním se vytratil Hincik, který by snad bez důkladné večeře dostal žaludeční křeče.

„To nic, z toho si nic nedělej,“ utěšoval Šlégla Pelant rozechvělým hlasem (měl rozechvělý hlas i za mnohem méně vzrušujících okolností), „Mischka to jistě nemyslí tak zle. Já bych řekl, že to máš tím odbyto. Odlehčil si a teď ti dá pokoj. Vynasnažíš se, abys mu vyhověl...“

„Mischka neměl vůbec právo tohle všechno říkat,“ zlobil se Šíma, potřásaje svou ptačí hlavou. „Milost jsi dostal od císaře a ne od něho. Nic ti nemá být předhazováno, to je proti předpisům. Myslím, že kdyby sis na něho šel stěžovat, mohl bys ho ještě přiskřípnout!“

„Prosím tě, přiskřípnout, tobě se to řekne,“ pravil chmurně Šlégl. „Je to přece představený. Co si počneš na vojně proti představenému? Má na mne vztek. Ten mne jen tak lehce z drápů nepustí.“

„Když se to tak vezme,“ drbal se ve vlasech Chrastil, „není to tak špatný, dostat se do kriminálu. Vlastně’s tam byl dobře ulitej. Co by jinej za to dal!“

„Myslíš?“ řekl smutně Šlégl. „Hochu, nepřál bych ani svému úhlavnímu nepříteli takové ulití.“ Vyprávěl o věčně vlhkých kasematech, o samovazbě, již zprvu měl a jíž krutě trpěl, o krátkých a zoufale jednotvárných procházkách po vězeňském dvoře, o trestanecké stravě. „Nevíš, co mluvíš. Kdybys jen věděl, co jich tam pomřelo! Na souchotiny a všelijak. Kolik se jich jen oběsilo!“

„Já bych se neoběsil ani pod šibenicí,“ chechtal se Maras hloupě.

Pak se Šlégl zmínil ještě o svých spoluvězních, o Principově cele, jak ho vídal zamřížovaným okénkem. Později byl totiž přidělen do vězeňské kanceláře. „Pak to bylo ovšem mnohem lepší, ale tam jsem si již dlouho nepobyl. Za půl roku mě propustili.“

„Tak to byla ta společnost, na kterou Mischka narážel!“ Konečně se rozbřesklo i Kahánkovi.

„Byl bych rád, kdybyste mne již nikdy nenutili, abych vám o svých zážitcích z věznice vypravoval,“ prosil kamarády Šlégl. „Opravdu, jsou to trapné vzpomínky!“

„Ale to se rozumí,“ sliboval mu Holub, „tak je to jedině správné. Již ani slovo o tom. A mimochodem řečeno, s námi si můžeš být docela jist. Snad už nás také trochu znáš, můžeš si myslit, jak se na to díváme. My víme, že se nemáš zač stydět. To je samozřejmé. Přece nás nepodezíráš, že bychom smýšleli jinak? A všechny své obavy prostě pusť z hlavy!“

Trakl chodil po výstupku dlouhými, kolísavými kroky. Vida! Vida! Tak to tedy je. Přírůstek přišel — z věznice! Byl svrchovaně pohoršen. Usedl, ale ruce se mu třásly, když listoval v učebnici. Z Terezína! Z kasemat! A Trakl, ctihodný muž, jilemnický účetní, budoucí rakouský důstojník, má se sdílet o jednu místnost s člověkem, který byl zavřen jako sprostý zločinec!

Mnul si rozčileně ruce a zlobně pofrkával. Teď se ta společnost tady teprve vybarvila. To je přespříliš! Roznašeč velezrádných letáků! Vlastizrádce! A dali mu milost. Proč mu ji dávali? To je teď svět! Kdyby byl na místě Šléglových soudců! Oběsit! Ne kriminál, ale oběsit! Och, kdyby byl Alois Trakl císařem pánem!

7

Mužstvo nově utvořené druhé pochodové setniny nastoupilo na školním dvoře k zdravotní prohlídce. Bez plášťů, to se rozumí, poněvadž při tomto úkolu, kterého se setnina měla zhostit, by byly pláště jenom překážely. Ještě štěstí, že bylo celkem slušné počasí, mírně zatažená obloha nehrozila deštěm a místo severáku vanul téměř vlahý východní vítr. Proč se vlastně prohlídka nekonala v ubikacích? Tak velkorysý podnik předpokládal dokonalou přehlednost, scénické rozvržení, nezbytně potřeboval prostor — a snad také diváky.

Úkolem zdravotní komise naprosto nebylo přezkoumat bojovou zdatnost mužstva, nikdo neměl být důkladně vyšetřován, proklepán, posouzen. Bohužel, bylo víc než dosti těch, kteří ihned po svém přidělení k pochodovému útvaru objevili na sobě celou řadu kormutlivých chorob a zaplavili rozlehlou čekárnu plukovního lékaře Orta se svými kýlami, bronchitidami, reumatismy, žaludečními i střevními potížemi a jako zázrakem náhle oživlými starými ranami a nehojícími se boláky. Bylo by čirým bláznovstvím z nějaké přepjaté lidumilnosti ještě rozmnožovat jejich řady; kdo se k marodvizitě nehlásil, byl podle všeho zdráv. Šlo prostě jen o zjištění, nemá-li mužstvo vši nebo svrab, a v jaké míře je zachváceno pohlavními nemocemi.

Je jisté, že prohlídka přinesla obyvatelstvu města Kadaně rozptýlení, v těch těžkých a krušných válečných dobách tak žádoucí. Jakmile svobodník Kalfus z marodcimry umístil poblíž vjezdových vrat, kam nepadal stín budovy a kde tudíž slibovalo být nejdéle dobré světlo, malý, natřený stolek a dvě kulhavé židle, sotvaže na tomto stolku tlustý šikovatel Braun rozprostřel svá lejstra, začali se na chodníku před školou hustě kupit zvědavci. Okna protějších domů byla plně obsazena. Nejvděčnější publikum, kluci, se tísnili u samých vrat, hlaholili, šplhali po železných prutech a ti nejodvážnější se dokonce pokoušeli přelézt, aby měli ušlechtilou podívanou z první ruky. Jak by ne! Bylo to zajímavější než biograf, poskytovalo to mnohem víc zábavy a poučení.

V tomto ohledu měla bezesporu nejlepší příležitost rodina školníkova. Z okének zakrytých pelargóniemi byl báječný přehled přes celé nádvoří, pozorovateli nemohla odtamtud ujít ani jediná podrobnost. Nejstarší ze školníkových dcer, Gertrude, nejevila však pro toto svůdné divadlo pražádné porozumění. Dokonce, aby tak zdůraznila svou ctnostnou zaujatost, odstavila si od okna svůj šicí stroj, u kterého dřepěla po celé dny. Prostřední, Elsa (ošklivá a naprosto nežádoucí), ani kdyby chtěla (a ona samozřejmě nechtěla), nemohla se ho účastnit, poněvadž byla cele zaměstnána u plotny. Vařila a nalévala kávu pro zkřehlé zákazníky, kteří úspěšně absolvovali zkoušku a byli nyní v náladě nezbedné a slavnostní ochotni obětovat nějaký ten groš za ohřátí a posílení. Zbývala tudíž Mariechen, světlovlasá, buclatá Mariechen. Ta měla vskutku dostatek odvahy a smyslu pro humor a sebeštiplavější poznámky a pohrůžky sester ji nedovedly vystrnadit od okna, kde se usadila, předstírajíc horlivé pletení punčochy.

To, co viděla přes své kmitající se dráty, věru stálo za to.

Četa za četou v jednostupu se zoufalou pomalostí se pohybovala k vratům, a tam seděl na židli široce rozkročen svobodník Kalfus a vedle něho šikovatel Braun se svým výkazem, v kterém zaškrtával hlášená jména. Povinností každého záložníka bylo rozepnout si řemen, dříve než předstoupil před komisi, a pak, před samotným Kalfusem, spustit kalhoty i podvlékačky a na povel se otočit zepředu, pak zezadu — což bylo spojeno vždy s radostným zařváním diváctva. Z druhé strany vyšetřovaného, opřen rukama v nadkolení a předkloněn stál sanitní leutnant Chmelík a pozorně sledoval to, co mu Kalfus předváděl. Občas leutnant zasakroval, občas si Kalfus s výrazem naprostého zhnusení otřel prsty o špinavý ručník, rozprostřený na kolenou. Svobodníkovo pochvalné plesknutí do zadku znamenalo, že vojín obstál a že může jít po svém, do ubikace nebo kam se mu zlíbí, neboť tím je jeho dnešní zaměstnání skončeno. Ti, u nichž byla nalezena nějaká závada, se před Chme-líkem pozdrželi o něco déle, a když byl defekt bezpečně zjištěn, šikovatel přičinil k jménu svrchovaně pohoršlivou poznámku a provinilec, provázen kletbami a šťavnatými nadávkami šarží i pochvalným potleskem rozdováděného publika, odcházel se sklopenou hlavou — nebo také vítězoslavně — podle toho, bral-li tu věc tragicky nebo prakticky, do zvlášť stojícího hloučku u hasičské boudy, který obcházel mlčelivý žoldnéř desátník Janda s červeným křížem na rukávě. Až bude zdravotní prohlídka skončena, týž Janda odvede hříšníky do kadaňské nemocnice na oddělení kožních a pohlavních chorob a jejich příležitost k válečné slávě bude pro tentokrát, žel, ztracena.

Místo u vrat, kde pracoval Chmelík s Kalfusem, bylo jedno z ohnisek scény, druhým byl hlouček vyřazených pod velením zamračeného desátníka a třetím byla skupina důstojníků pochodové setniny. Páni se živě bavili, přenechávajíce veškerou starost o mužstvo šaržím; podle všeho tím chtěli naznačit, že by bylo pod jejich úroveň se toho podniku činně účastnit. Plukovní lékař Ort, režisér komedie, se povětšině zdržoval mezi nimi, byl však neustále ve střehu. Jakmile v davu na chodníku zaburácel potlesk a nový provinilec zamířil k hasičské boudě, odtrhl se prudce od skupiny a vrhal se na něho jako jestřáb na myš. Byl-li hříšník schlíplý, měl být ještě více zkřesán, projevoval-li podezřele dobrou náladu, bylo v zájmu mravnosti, aby jí pozbyl. Ort se přičiňoval o tyto bohumilé výsledky hlavně barvitým líčením útrap a hrůz, které postiženého čekají ve špitále.

Chmelík si s povzdechem narovnal oholený hřbet a snivě se zadíval na bezstarostný kroužek před dýmající polní kuchyní, kde se obzvlášť vyjímala Ortova hranatá, jakoby z fošny vyřezaná záda. Kdosi tam právě asi udal nějaký působivý vtip, neboť celá malá společnost se rozchechtala. Leutnant, sanitní leutnant Charvát, v duchu reptal. Přece zde není proto, aby všechnu tu robotu oddřel sám! Chtěl by si také v klidu zakouřit cigaretu, poslechnout si trochu veselých řečí. Jeho principál by ho mohl aspoň na chvíli zastoupit u ordinačního stolku. Jenže se k tomu zřejmě nemá, úmyslně se tváří, jako by tu Chmelík vůbec nebyl. Zželelo se snad Ortovi opuštěného přítele, nebo ho přece jen přemohly jeho uhrančivé pohledy? Vztyčil hlavu, pak se otočil celým tělem, chvilku pátravě pozoroval situaci u vrat; náhle se rozhodl a razil si cestu zvolna se posunujícím pásem setniny.

Chmelík mu spěšně udělal místo a trpitelsky se na něho usmál, avšak jeho sny neměly být vyplněny v té míře, jak doufal. Plukovní lékař se chtěl jen přesvědčit, jaké nemoci byly dosud zjištěny.

„Vši?“ zeptal se stručně, nejevě pro leutnantova duševní muka pražádné porozumění.

„Dosud žádný případ,“ hlásil obřadně šikovatel Braun s cvikrem na špičce nosu a chvatně přejížděl baňatým ukazovákem po svých záznamech. „Zatím je tu jen jeden svrab, sedm kapavek, dva tvrdé vředy a tři podezřelí.“

„Prasata,“ odlehčil si plukovní lékař. Podíval se žlutýma sovíma očima se zanícenými víčky, které neměly brv, vyčítavě na Chmelíka, jako by on byl vinen touto pohromou, oklepal si o stolek popel rozžhaveného doutníku a rozdurděně odešel k opovrženíhodnému hloučku desátníka Jandy. „Prasata,“ opakoval zde důrazně, dívaje se jednomu po druhém žíravě do očí.

Starý, vousatý záložník bezmocně pokrčil rameny a hlasitě si povzdychl.

„Chceš snad něco říci?“ zeptal se doktor příkře.

„Jo, pane regimentsarct,“ zašklebil se vousáč, „dyž my tu nemáme svý mámy!“

„Kdyby tě tvá máma viděla,“ zlobil se Ort, „ta by ti pověděla!“

„To jo, prosím, to jo,“ zubil se druhý, ušatý mužík s želví hlavičkou, „dyť já ji znám, sme přeci z jednej vesnice. Panečku, ta by mu to vykreslila!“

Hlouček se zřejmě rozveselil. Desátník si rozpačitě pohladil bradu a podíval se poočku na plukovního lékaře. Podle výrazu jeho tváře byl ochoten dopustit další zábavu, nebo ji zarazit.

Ort mávl znechuceně rukou a vrátil se mezi důstojníky.

„Vypadá to pěkně,“ vítal ho zasmušile nadporučík Weiss, velitel pochodové setniny. „A to nemáme ještě prohlédnutou ani polovinu mužstva. Když k tomu připočteme marody, kteří byli již uznáni, a pak ty, kteří se ještě před odjezdem praporu přihlásí, bude toho všeho dohromady asi třicet lidí. Kde vzít honem nových třicet lidí?“

Weiss byl ještě docela mladý člověk, měl olivově snědou pleť a temné oči, v nichž hrály modravé plamínky. Byl bezmezně hrdý na svou sličnost. Ještě pyšnější byl však na to, že měl vést — poprvé — setninu do pole.

„Nežli odtud odplujeme,“ mínil poručík s nápadně vysedlou, hlubokým důlkem rozpoltěnou bradou, „budou třebas támhle ti zas dávno u svých čet.“

„To jsi tedy na omylu, milý Skálo,“ pravil nadporučík unaveně a s chladnou převahou, „myslím, že odtud vypadneme, dřív než se naděješ.“

„Jak to?“ vyjekl Matějka, který se sice k pochodové setnině nehlásil, a přece k ní byl přidělen. „Vždyť tomu není tak dávno, co jedna setnina odjela na italskou frontu, a v Rusku se stejně nebojuje, je tam přece revoluce.“

„Tím spíš,“ řekl Weiss břitce, „tím spíš! Snáze se půjde dopředu.“ Pak se zarazil. Domníval se, že prozradil nějaké veledůležité vojenské tajemství. Špatně se opravoval. „Já ovšem nic nevím, jenom se domýšlím. Je to konečně dost podobné pravdě.“

Skála vytáhl z kapsy pláště měchuřinu a začal pomalu a s velikým soustředěním cpát tabák do dřevěné hlavičky krátkého čibuku. Když byl hotov a z čibuku se vyvalil modrý chomáč dýmu, obrátil se k Pavlíkovi s vážným úsměvem. „Vidíš, filosofe, to by bylo něco pro tebe. Takovouhle fajfku by sis měl pořídit. Cigareta je hračička pro nervózní lidi, sprosté narkotikum, ale tohle je něco docela jiného. Podporuje to správné a rozvážlivé přemýšlení.“ Vytáhl čibuk z úst a vyplivl do kalužiny žlutou slinu.

„My mu říkáme filosof,“ vysvětloval Matějka vesele Ortovi. „Věřil byste? On ještě jakstěživ neměl děvče. Ohromný případ, viďte? Já byl onehdá v jeho pokojíčku. Na zdi fotografie — koukám — ona to maminka. Na stole leží psaní — a hle, ono od bratříčka. Povídám si, tady by ještě tak scházel tatínek! Toť se ví, že ho taky měl, vytáhl ho z náprsní kapsy. Náramně rodinný člověk. Vyčítal jsem mu, že mi ještě neukázal svou holku. Aspoň jednu ze svých četných holek. A on mi na to, že se o ženské vůbec nestará — s docela vážnou tváří, prosím!“

„Tak?“ divil se usměvavě Ort a v jeho citrónově žluté tváři se rozběhly steré pavučinově tenké vrásky. „Opravdu se nestará?“

„No mudrc, vyložený mudrc,“ horlivě ho ujišťoval Matějka. „S chlapy u kumpanie jedná — psychologicky. Že prý je zbytečné na ně řvát, všechno musí jít po dobrém.“

„Ze samého jemnocitu by jim nejraději každé půlhodiny povolil rozchod,“ vmísil se rozmarně nadporučík.

„Děkuji ti, že se ti podařilo dostat mou osobu na program,“ vyčítal Pavlík hořce Matějkovi.

Pátý důstojník setniny, praporčík s červenou, širokou tváří venkovského siláka, vyšel ze školní síně. Jeho mohutná lýtka obepínaly křiklavě žluté kožené kamaše.

„Kde ty se celé odpoledne ulejváš, Wihane!“ volal mu vstříc Matějka. „My tady držíme těžkou službu, a ty podle všeho obtěžuješ děvčata. Viď, žes byl na kafi, je ti to vidět na ksichtě, jsi celý rozpálený, ty potvoro stará!“

„Jdi si tam taky,“ pobízel ho Wihan, „mají docela dobrou bábovku. Člověče, bábovku, chápeš? V téhle době! Kde ty holky k tomu berou materiál?“

„To víš, kde, v naší kuchyni, kde jinde? Úplatky lásky. Každý platí tím, co má. Dneska má kuchař větší cenu než felák.“

Nadporučík Weiss nespokojeně zakašlal. Takové řeči mu nevoněly.

Wihan si kroutil cigaretu a občas se čtverácky podíval na Pavlíka. „Mám tě mockrát pozdravovat,“ řekl náhle ledabyle, olizuje papírek, „Mariechen ti posílá tisíc hubiček.“

Matějka se rozpařil. „Mariechen? Pavlíkovi? Podívejme se! Ó, ty svatoušku, tak ty takhle? S Mariechen! A já ho tu chválím, mluvím o něm jako o poustevníkovi.“ Kýval do školníkovic okna, upozorňoval na sebe, naznačoval sbírané a udílené polibky. Mariechen na něho hleděla netečně jako kočka, vyhřívající se na zápraží.

„Zas tam dva jdou. Dva za sebou,“ poznamenal chmurně Weiss, přehlížeje starostlivě vzrůstající hlouček pacientů. „Zatracení chlapi!“

Tentokrát se plukovní lékař nevrhl na hříšníky. Jeho bezřasé oči se upíraly plny zájmu na Pavlíka.

Praporčík se trucovitě obracel zády k školníkovu oknu. „Taková děvčata,“ bručel, „která baví tahle svinská podívaná!“

„Jo, můj milý, svět nezměníš,“ domlouval mu rozšafně Skála. „Ber věci, jak jsou. Teď je holt vojna. Všeobecný úpadek mravů. Až bude po ní, budeme se zas zajímat o slečny, které břinkají na klimprkastl, a budeme jim předčítat milostné básně.“

„Zatím nám jiného nezbývá,“ doplnil Matějka hrobovým hlasem, „než chodit do bordelu.“

Doktor vzal Pavlíka lehce v podpaží a odvedl ho stranou. „Hochu, hochu,“ pravil mu otcovsky, „ty se mi nelíbíš. Pročpak jsi takový škarohlíd? Je to upřímné, co říkáš, nebo se jen takovým stavíš?“

„Och ne,“ řekl Pavlík spěšně, „ani trochu se nestavím jiným, než jsem,“ a pohlédl důvěřivě na lékaře. „Mne jen — mne jen tolik věcí mrzí. Nemohu se s nimi nikterak smířit.“

„S čím se nemůžeš smířit?“

„Tak — nevím — se vším. Já...“

„Jsi příliš vážný. Vždycky jsi býval tak vážný? Já bych řekl — že ne. Snad tě něco nepříjemného potkalo.“

„Ne, opravdu nic — docela nic zlého mě nepotkalo.“

„Poslyš,“ řekl náhle Ort ostře, „proč ses vlastně přihlásil dobrovolně do fronty?“

„Já — já nevím,“ vymlouval se chabě Pavlík, silně se zardívaje. Neodvažoval se pohlédnout doktorovi do očí.

„Mluvíš jako malé dítě,“ domlouval mu tiše Ort. „Víš to dobře, ale nechceš to říci. Abychom si tedy rozuměli — jsem si jist, že tady není něco v pořádku. Já přece vím, že tvá ruka by snesla ještě nějaký měsíc pečlivého ošetřování. Také jsem ti to řekl. Udělal sis své, dobrá, ale teď bych konečně rád znal příčinu tvého bláznovství.“

„Příčinu?“ zeptal se nejapně Pavlík.

„Nu ano, příčinu,“ řekl Ort zhurta. „Proč se tak ženeš do pole? Před krátkým časem jsi byl doma. Snad tam tě něco nepříjemného potkalo? Nějaký výstup s rodiči, s otcem? Nějaká pitomost?“

„Ach ne — kdepak! Tatínek — ani to nejmenší. Naopak!“

„Tak co v tom, kčertu, je? Mám tě rád — to přece víš — mohl bys ke mně mít aspoň trochu důvěry. Mluvím s tebou přímo, buď také přímý. Jaké máš důvody?“

„Já nemám žádné zvláštní důvody. Jsem jen v poli — raději. Je to tam kamarádštější, mužnější, čistší. Tady v garnizóně je jednotvárnost, sprosté řeči a vtipy, narážky, chlast...“

„Lžeš,“ přerušil ho náhle Ort upjatě. „Zatajuješ pravdu, vykrucuješ se. Přece tě neokouzlilo to tvé vyznamenání! Za kus lesklého plíšku nemíníš znovu nasadit kůži. Tak hloupý nejsi. Jsi citlivý hoch a ne řezník. A z lásky k rakouské vlasti to také neděláš. Ale nechme toho. Už toho nechme. Když se mi nechceš svěřit, nesvěřuj se, ač, možná, by ti to prospělo. Já tě prosit nebudu.“ A rozhněvaně od něho odešel.

8

Včera mělo oddělení jednoročních dobrovolníků celodenní pochodové cvičení se zbytky doplňovacích setnin. Jela s nimi i polní kuchyň. Čtení z map, zajištěný pochod, špice v nepřátelské palbě, rozvinutí trupy do bojové linie a podobné kousky — po návratu nebylo již na obvyklé sobotní čištění pušek ani pomyšlení. Tak zbylo na nedělní dopoledne. A když se již pušky mají čistit, ať jsou dříve pořádně znečištěny! Leutnant Mischka připadl na myšlenku, místo ranních prostných si hodinu zastřílet do figur cvičnými náboji.

Na jednom konci chodby stála drobná litinová armáda zapíchaná do krabic, naplněných pískem, na druhém Kolben vyráběl náboje a jeden po druhém lehali střelci. Rány hluše třeskaly, figurky se kácely, štiplavý zápach střelného prachu se válel po schodišti — bylo to jako hloupá dětská hra s vojáčky. Mischka se na to chvíli vydržel dívat, pak ho to však omrzelo a ztratil se. Za dvě hodiny se prý vrátí k polednímu hlášení.

Sotva poslední z dobrovolníků vystřílel svých povinných pět ran, již je Kolben hnal burácivě do ubikací. Honem, honem, ať jsou flinty v pořádku, v deset začne prohlídka!

Po takovém pitomém zaměstnání vypadá ovšem hlaveň asi jako komín, v kterém se po celou zimu udily vepřové kýty. Než se zbaví sazí, panebože, to ruka pořádně brní. Ale cožpak hlaveň, ta se ještě celkem jednoduše protáhne hadříkem, navlečeným na motouzu, mnohem horší piplačku dá takový závěr, který je nutno celý rozebrat. Ale ani závěr neskrývá tolik nebezpečných úskalí pro nastávající prohlídku, jako schránka spouště se všemi těmi zatracenými péry, která se nedají vyjmout. A bodlo — bodlo se musí hezkou chvíli dřít pryží, aby se zbavilo všech záludných rzivých skvrn!

Trakl si pomalu a svědomitě rozložil na kavalci závěr, dílec za dílcem pečlivě vyčištěný kladl na víčko jídelního šálku. Když byl hotov, vydrhl důkladně bodlo a pak teprve obrátil pozornost k pušce samé.

Ti ostatní mládenci to měli poměrně snadné, jeden druhému vypomohl, tahali vždycky dva a dva každý za jeden konec šňůry, jako když se řeže dříví, a za chvíli se hlaveň blyštěla. Trakl však byl na svém pódiu sám. Tak se nezahodí, aby některého z nich požádal o pomoc. Ne, to neudělá. Naštěstí měl svůj vlastní systém. Jeden konec motouzu uvázal na kličku u okna a druhý držel v ruce. Šlo to obtížně, ale šlo to. Tahal a tahal, okno jen drnčelo. Znal dobře Kolbena, tu hnusnou Mischkovu stvůru. Co by jinému prominul, jemu nepromine.

A najednou se rozlétly dveře a ve dveřích se objevil četař s těmi svými černými, výbojnými kníry, s tou svou posupnou bradou modrovousa, se zlým pohledem zpod čela. Pěnovku v zubech, na nohou papuče, jezdecké kalhoty bez ovinovaček dole rozchlíplé. Volal k prohlídce. Měl naspěch, jak by ne, vždyť byla neděle, jako všem ostatním i jemu záleželo na tom, aby bylo brzo po raportu — chtěl si asi hned po obědě vyrazit k nějaké tancovačce nebo za dámou svého srdce, kdopak ví, jaké měl spády.

Trakl nastoupil mezi prvními. Bylo vždy jeho ctižádostí být mezi prvními. Bodlo nesl v podpaží, rozložený závěr v misce, v druhé ruce pušku. Kolben seděl u okna na kavalci jednoročáka Šímy rozvalen jako paša. Podíval se na Trakla, ušklíbl se, vzal do ruky misku s kovovými součástkami, prohlížel — nic vadného nenašel. Probádal bodlo ze všech stran. Všechno marné, pane Kolbene, mistře ze schwarzwaldského bělidla, div si oči nevykoukáš, ale namáháš se docela zbytečně, Trakl si dal záležet, pryže nešetřil. Kolben stiskl pero posunovače, pátral v útrobách pušky, opět se podíval na Trakla (byl nespokojen, nic se nedalo namítnout), pak se zahleděl do hlavně jako do dalekohledu. Vítězoslavný úsměšek. Trakl neklidně přešlápl. „Trakl, Trakl, kouknou se sám!“ Trakl se podíval. Běda, bylo tomu tak! Na konci a pak ještě kdesi uprostřed temná místa, maličká jako špendlíkové hlavičky. „Abtreten! Přijít podruhé — další!“

Trakl vrtěl hlavou, ale nedalo se nic dělat, musil s puškou zpátky na výstupek a připravit se na druhou prohlídku s těmi ostatními lajdáky, kteří čištění nevěnovali dostatečnou péči. Bylo to zahanbující. Ale cožpak to! Horší bylo, že podruhé by již nevyvázl bez trestu. Takový byl zákon oddílu, který stanovil Mischka. Teď by bylo opravdu záhodno povolat někoho ku pomoci. Tahat motouzem s kamarádem. Jenže — kde vzít honem ochotného kamaráda? Sám nepomáhal, nyní se mu k takové službě nikdo nepropůjčí.

Ludvík! To byla Traklova spásná myšlenka. Ludvík seděl v chodbě na lavici denní služby, basu plnou prázdných šálků připravenu u nohou, brýle na nose, a četl nějaký rozdrbaný román bez desek.

„Ludvík, nemohl byste mi pomoci s puškou?“

Dlouhán neochotně povstal. Znal své Papenheimské. Znal Trakla. Nic z něho nekoukalo. Kromě toho — choval k Traklovi přibližně tytéž city jako ti mládenci z oddělení.

Trakl se natáhl nad svůj kavalec a šťáral v jedné ze svých poliček. Měl tam všelijaké věci, cenné i méně cenné, měl tam i vnadidlo pro Ludvíka — balíček dýmkového tabáku. Sám ovšem nekouřil, ale tabák jakožto směnné zboží měl svou hodnotu. Hodil se k různým příležitostem, například k podobným, jako byla dnešní. Avšak celý balíček, celý drahocenný balíček — to by byl za pouhé protažení pušky přemrštěný dar. Trakl tabák rozbalil, vysypal si ho trochu na dlaň, ale pořád se mu to ještě zdálo mnoho, opět něco vrátil, zase přidal a s tímto ždibcem se přikymácel k Ludvíkovi. Ludvík mrkl na úplatek, který mu byl nabízen, zaváhal, pak jej však přece smetl s neskrývaným opovržením do svého váčku. Obchod byl uzavřen.

Trakl neměl ovšem ani potuchy, jaké myšlenky bujejí v Ludvíkově prošedivělé, krátce ostříhané hlavě. Byly to černé úmysly, hodné záškodníka.

Když byla hlaveň důkladně protažena, shledal burš, že na povrchu zámku jsou ještě jakési matné rezavé skvrny. Kdyby je tak Kolben postřehl! Vzal od Trakla pryž a gumoval...

A s takto nově vycíděnou puškou se hnal Trakl podruhé k prohlídce.

Na dvoře hospodářské školy, pod holými dosud větvemi šeříků, stála socha svatého Šebestiána, probodaného šípy. Světec se kroutil pod svými příšernými ranami, bolestně obracel oči k nebi, otvíral ústa v zoufalém volání. U této svrchovaně dojemné sochy přešlapoval netrpělivě Vojtěch Kverka. Byl již po menáži a nyní zde čekal na svého přítele Ludvíka.

Jednoročáci se jeden za druhým, v hloučcích po třech, po čtyřech trousili ze dveří, nafintění, v zánovních vlastních stejnokrojích, s vyleštěnými botami — a Ludvík nešel a nešel. Kverka chodil sem tam, zastavoval se, opět se dával v pochod, vytahoval z kapsy cibule, hleděl do školních oken.

Konečně se dočkal. Ludvík vypadal jako baletka, v pase nesmírně útlý, boky načechrány, kopřivový plášť bez poskvrny. Nesl se velmi důstojně. Tihle burši od jednoročáků — a burši vůbec — přece jen občas k něčemu přijdou, ne-li zrovna k lepšímu jídlu, aspoň k správnému ohozu. Kverka s žahadlem v duši cítil svou ošumělost.

„Že deš,“ povídal kysele. „To ste měli ouhoře?“

Ludvík vyložil příteli přesvědčivě příčinu svého zpoždění. Střílelo se do figur, pak byla kvérvizita, raport se protáhl. A než s Patočkou omyli všechny šálky...

„Aha,“ připustil Kverka milostivě jeho omluvy.

Šli podle školního plotu, Ludvík zádumčivě ulamoval převislé větvičky jako žirafa, ukusující palmové listí. Kverka kráčel stále pomaleji, až se před železniční tratí zastavil nadobro.

„Kam vlastně dem?“

„No — do Wistritz, kam jinam?“ řekl Ludvík s líčenou nevinností.

„Co tě to, člověče, napadlo?“ vybuchl Kverka. „Lukama? Dyť se celí zasviníme, než tam dojdem! Já myslel, že máme namířeno do Goesnu. Ve Wistritz bude nabito jako dycky. A je to tam samá kurva.“

„A v Goesnu ne?“

„Tam to je přeci volnější.“

„Jenže tam maj jen pimpák, a ve Wistritz hraje kapela.“

„Tak ti něco řeknu, Ludvík,“ ohlásil Kverka rezolutně, „do Wistritz mě nedostaneš!“

Ludvík se podrbal pod čepicí. Nic naplat, nyní už nezbývalo než jít s pravdou ven. Zkrátka — má ještě jeden vážný důvod pro cestu do Wistritz — čeká tam na něho kamarád, muž z jeho vesnice, s kterým se už neviděl celou řadu měsíců.

„A co je to zač, ten tvůj známej?“ vyslýchal ho Kverka ponuře.

„Moc správnej chlap, Vojto, uvidíš,“ horlil Ludvík. „Je to ňákej Julek Suchej, z kaolínky vod třetí kumpanie, taky mu jináč říkáme Fontána, ale to si nech pro sebe, nerad to slyší. Dybys se mnou nešel, tak bych holt musel jít sám, ale to by bylo mrzutý, protože sem mu už povídal, že tam spolu přídeme. Von by tě rád poznal.“

Kverka už ani nehlesl, jen mučednicky zachrchlal — a pak vykročil. Znamenalo to, že se podvoluje, že se rozhodl přinést příteli tuto oběť.

Burš se na něho něžně zadíval. Ten pohled vyjadřoval celou jeho vděčnost, měl však také svou praktickou cenu — Ludvík jím zjistil, že je nutné na Kverkově zevnějšku provést malou reparaturu.

„Počkej,“ zadržel přítele, měře si ho znaleckýma očima, „máš mizerný faldy.“

Kverka zamručel, uvolnil opasek. Ludvík mu faldy srovnal, strhl je dozadu, a Kverka současně opasek znovu utáhl.

„Tak — teďka to máš prima!“

Když sešli na blátivou polní stezku, Ludvík se rozhovořil. Měl v zásobě ještě jeden trumf, jímž bylo možné přebít přítelovu ústupnost.

„Ty, Vojto, ten tvůj už ho má zas.“

Bylo vidět, jak Kverkovým tělem projela slastná vlna, avšak bodrý muž se dovedl ovládnout. „Kolik?“ zeptal se jen stručně, aniž hnul brvou.

„Tři,“ vyřkl vítězně Ludvík a ukázal na prstech. „Vyfás to za kvér. Ale má v tom dnešní neděli a vo to to má horší.“

„A jakpak to?“ vyzvídal Kverka, neztráceje svůj rozšafný klid.

Ludvík důvěrně ztlumil hlas ne snad proto, aby ho nikdo neslyšel, ale poněvadž to tak znělo důtklivěji. „Při první vizitě prolít, tak si mě přizval na pomoc. Dal mi štipec tabáku.“ (Slovo „štipec“ provázel tak významnou grimasou, že Kverka lehce porozuměl.) „Ale dyby mi dal kilo, bylo by to dopadlo stejně — kvůli tobě, Vojto — víš?“

Kverka se zlovolně uchechtl.

„Tak sem mu do pér nadrbal krapet rózgumy. Jako by nic. Povídal sem mu, že má navrchu flek. Měl tam hovno, ale von trouba věřil. A to svinstvo z rózgumy mu napadalo dovnitř. Fršťouchn zí?“

Kverkova tvář se více a více jasnila.

„Lauf měl dobrej a fršlús taky, ale pro tu gumu v kastlu musel pucovat potřetí, a to znamenalo kasárníka. Mischka mu ho frknul, jako dyž střihne.“

„Tak to jako tys mu do toho pomoh?“

„No, kdopak jinej?“

Nyní se Kverka teprve jaksepatří rozjařil. „Hergot! Ludvíku, hergot! Ty seš pašák!“

„Já vím.“

„Ludvíku, ty seš velkej pašák!“

„No jo. A dybys byl se mnou nešel, nic by ses nedověděl. Tak to máš.“ Ludvík se dal do slavnostního fikolení.

Kverka mu vrazil přátelský štulec. Sípavě se zasmál: „Trakl — to špinavý prase.“ Zadumal se, přivíral oči, snil. Kráčeli nyní po louce, která byla pružná jako rašeliniště. Před nimi i za nimi se trousili právě takoví domobranci s pomačkanými plášti, jaký měl Kverka, právě tak v pase stažení řemenem, jako byl Ludvík, stejně obezřetně se vyhýbající kalužinám. Slunce viselo v mlhovitých mračnech nad Goldbergem jen jako beztvará světlá skvrna. Na Kverkovu unylou tvář počala zvolna padat obvyklá melancholie.

9

Julek Suchý, zvaný Fontána, se skládal hlavně ze dvou těžkých, kladivovitých pěstí, které stály vedle láhve s citrónovou limonádou jakoby připraveny k obraně, pak z rozložitých ramenou a neuvěřitelně širokého, cihlově červeného čela, na němž světlé ježaté pačesy začínaly hned nad obočím. Po každé straně titěrného nosu měl nakreslen houslový klíč a mezi klíči ústa podobná lince. Brada mu jaksi scházela. Když povstal, aby se s Ludvíkem a Kverkou uvítal, nevzrostla tím jeho postava ani o píď.

Křičel a mával rukama v tom rámuse a v té tlačenici kolem sebe, až ho uviděli. Kverka si výmluvně posunul čepici do týla a zůstal stát u dveří s rukama v kapsách, Ludvík se rozpačitě rozhlížel — zřejmě mu dělalo starost, jak se k plně obsazenému stolu ještě vejdou. Avšak Ju-lek drcnul mocně zadkem do souseda vpravo a již tu bylo místo pro jednoho, a o druhé se postaral sám Ludvík, když neuctivě smetl na víko uhláku čapky šarží, narovnané na jedné židli. Jejich majitelé, kteří seděli celkem pohodlně u zvláštního stolu jako božstvo mezi pozemšťany, se na vetřelce hrozivě podívali, nějaký četař se dokonce dal do láteření, ale to Ludvíka nemohlo rozházet, odnášel si kořist s hrdou nevšímavostí.

„Vono všecko de,“ chechtal se Julek a mnul si své obrovské tlapy.

Jenže Kverka se zle kabonil. Předně bylo na první pohled zřejmé, že se zde dnes nečepuje pivo, nebo čepovalo-li se, že již je vypito, a za druhé židli, kterou mu tak rytířsky jeho přítel dobyl, chybělo půl opěradla a viklaly se jí nohy, takže se na ní dalo sedět jen s největším sebezapřením. Také Julek se Kverkovi zprvu nelíbil. Pořád se pro nic za nic chechtal, mlátil pěstmi do stolu a šil sebou, jako by ho svěděly roupy — to všechno bylo nahony vzdáleno Kverkově chmurné povaze.

„Je na tobě vidět,“ ušklíbl se Kverka koutkem úst, „že seš sedlák. Takovej krejcarovej ksicht a takovýhle lopaty mívaj sedláci.“

„Vedle! Vedle!“ hihňal se Julek. „Depa já — a sedlák! Jakživ sem nevoral, s kravama nejezdil...“ Ludvík projevoval svou radost nad tím, že Kverka neuhodl, jen upejpavými úsměvy. Nechtěl kamaráda podráždit a také si živější projevy nemohl dovolit, poněvadž seděl na kraji lavice jen polovinou zadku.

Kverka se mrzel, a aby svou porážku odčinil, vystřelil naslepo podruhé: „Stejně seš eště rekrut. Takhle rozšklebený sou jenom rekruti. Starý mazáci, kerý maj už něco za sebou, bejvaj votrávený. Kolipak tejdnů máš už odkroucenejch?“

„Hahaha,“ popadal se za břicho Julek, všecek u vytržení, „já a rekrut — ty seš ale nádiva! Já válím vojnu už na třetí rok. A víš ty vůbec, kolik mi je? Do padesátky mi moc nechybí.“

Kverka se uraženě otočil k pultu, kde se tísnili rozpaření tanečníci. Měl hroznou žízeň, a nikdo se neměl k tomu, aby ho obsloužil. Zvednout se bylo nebezpečné, někdo by mu mohl vyfouknout těžce získané místo.

„Jo, milej Vojto,“ vysvětloval Kverkovi Ludvík, „von Julek jen tak klukovsky vypadá a zatím je tátou od pěti dětí. To bys neřek, že? A sedlák není, kdepak, von je v civilu obchodníkem. Prodává u nás ve vsi cukrlata, hlavně takový fontánový kousky.“ Zuřivě na přítele mrkal, aby ho upozornil na souvislost mezi Julkovou profesí a jeho přídomkem.

„To je dobrý,“ usmál se křivě Kverka a pohlédl na Julka s poněkud většími sympatiemi, „tak to sme tak trochu kolegové. Taky sem míval krám. Kravaty, prádlo a vůbec všelijakou galantérii...“ Oči mu pohasly, úsměv ustrnul — ta vzpomínka byla bolná.

„A tys kšeft prošustroval, co?“ řehnil se Julek, který bystře chápal.

Ludvík seznal, že musí zakročit, nemá-li mezi oběma jeho přáteli vzniknout nevraživost místo sblížení. Tak dlouho hulákal a luskal kostnatými prsty, až stařík, který roznášel limonády, se přišoural k jejich stolu. Vlastní rukou nalil kalně žluté, nepatrně pěnící tekutiny do sklenek. „Cvrnknem si. Na kamarádství a ať chcípne vojna!“ Cvrnkli si, Kverka malátně, jako z posledních sil. Ludvík ho objal kolem krku. „No tak, Vojto, proč seš smutnej? Dyž sme sem šli, byls takovej veselej! Nesedí se ti dobře?“ Kverka mávl beznadějně rukou. Pohlédl vyčítavě na přítele. Znamenalo to: „Vidíš, vidíš! Proč jsme sem lezli? Neříkal jsem ti, že tu bude plno?“

Z vedlejšího sálu hlaholila muzika, bylo slyšet rytmické šoupání podrážkami a dusot okovaných vojenských bot, dokořán otevřenými dveřmi bylo možno vidět změť na sebe namačkaných těl. Lidská masa se lopotně pohybovala kolem holých, obílených stěn, porušených nesčetnými skobami, na nichž visely pláště, čapky a opasky tanečníků. Čpělo to odtamtud potem a zápachem vlhkého vojenského sukna. Hostinská místnost odplácela sálu hustým tabákovým kouřem.

Ludvík považoval za vhodné vzbudit v Julkovi pro Kverku nějaký vřelejší cit. Domníval se, že toho cíle dosáhne nejspíše, napoví-li mu něco o přítelových životních neúspěších. „Dyž von, Vojta, je takovej smolař. Von neměl nikdy žádný štěstí. Nač šáhnul, všecko se mu zepsulo. Vo krám přišel, tak ho vzali do spořitelny za sluhu. A tam trefil do takovýho prevíta, kerej ho otravoval a pronásledoval, kerej mu ďál jen nejhorší, co moh.“

Kverkova tvář se sešklebila, jako by se rozžhavené železo dotklo krvácející rány v jeho nitru, ale Ludvík pokračoval neúprosně jako zkušený chirurg: „No, Vojto, vypravuj Julkovi, co ti všecko Trakl prováděl! Jak tě kunýroval pro každou blbost, jak na tebe řval před takovejma mladejma cucákama, jak mu tvá žena musela každej den hadrem pucovat boty. Jen dycky natáh haksnu a pak druhou, a vona se musela plazit po zemi — a jak tys mu musel furt jen koukat po vočích, pane účetní sem, pane účetní tam...“

Kverka vytáhl z kapsy dýmku a dlouho, předlouho si ji nacpával a lpěl přitom na Julkově tváři uhrančivým pohledem. Škrtl — zápalka se zlomila. Škrtl podruhé — ohýnek vzplanul, tabák zapraskal, dým se vyvalil. Vztekle odhodil oharek zápalky daleko od sebe na podlahu. To byla předehra. Pak spustil, trhaně, rozčileně, jako by se hádal: „Pás po mně jako čmuchací pes. Dyž sem se v hospodě krapet zdržel, už vo tom měl zprávy. Musel sem na něj ráno dejchat a von hned ved řeči, že by se člověk zblil. Takovej jako já je prej nebezpečnej služebník, takovejm se nesvěřujou peníze. Spořitelna by mohla přijít ke škodě. A von jen kecal s partajema a nosil vysokej límeček, hlava mu na něm trčela jako na šťopce, a já se smradil s pečírvoskem a lízal vobálky a chodil s mošnou na poštu a z pošty, a von měl ohromný služný a já jen těch pár krejcarů a eště mi vyčítali — ty máš deputátní byt a teplo a světlo...“

„Copak, to nic,“ chlácholil ho Ludvík, „všecky se dřeme a páni na nás jen koukaj. Myslíš, že já nemám na chalupě práce do oupadu? Co tam je dobrýho, sežerou jiný, vajíčka a máslo, všecko musí z domu, aby bylo na ouroky. A tuhle Julek, myslíš, že je ňákej heršaft, dyž se musí v krámě klanět každýmu smrkolovi a lízt kdejaký bábě do prdele?“

Julek horlivě přikyvolal.

„Jenže,“ tesknil Kverka, „vy ste samostatný a já sem na jiný vodkázanej, zvlášť na toho všiváka. A já sem takovej votrok nebejval, s těma pánama, co teď na mne koukaj spatra, sem píval na bratrství, ale ti mě znali jen tak dlouho, dokud sem za ně platil.“

„Eště Julkovi řekni,“ radil mu Ludvík, „jak to bylo tenkrát, dyž tě chtěl Trakl vyšpicovat z ouřadu. Jak se mu div nepodařilo dostat tě do maléru.“

„I to snad ne! To snad ne!“ divil se Julek, nasadiv na svůj rozesmátý obličej masku čtenáře napínavé detektivky.

„Nic na tom nebylo pravdy,“ huhlal mu Kverka do ucha, stočen k němu bokem, „lidi si to jen vyfantazírovali, že prej sem s policajtem Budilem vodtáh nějaký káry uhlí ze spořitelny, a zatím sme si jen my dva na zimu objednali brambory. Ten mizera na to napích našeho direktora, a to je takovej blbej slimák, a zavedli vyšetřování. No, vymotal sem se z toho, ale nebejt tý okolnosti, že policajt je vlastně ouřední osoba a že jeho vejpověď má přec jen ňákou váhu, moh sem bejt na dlažbě i s ženou a se štyrma dětma.“

„Jo — a teď si představ,“ ujal se Ludvík slavnostně slova, „že ten Trakl je teď tady v Kadani v jednoročáckým abtajlunku a že mu tam lajtnant Mischka dělá nohy a že ho cuchá, jak to jen de. Von je děsně pitomej na execírování a tak je samej kasárník a samej trest a tuhle Vojta se na to vod svý kumpačky vesele kouká. Abys tomu rozuměl: Vojta by se byl už dávno ulil, von má reuma a eště všelijaký nemoci, ale dokud tu má toho svýho rasa, nechce ho spustit z očí.“ Potom mu široce a dlouze vykládal, jak dělá svýmu příteli v oddělení jednoročních dobrovolníků pozorovatele, jak kde může Traklovi škodí, a skončil známou ranní příhodou s čištěním pušek.

„Prosím tě,“ šklíbil se radostně Julek, „no sakra, to teda je dobrý! To je náramně dobrý!“

„No, vono to není docela takový, jak říkáš,“ opravil ho zádumčivě Kverka. „Vono to je trochu jiný. Dyť já sem na tom vlastně zrovna tak jako v civilu. Von sic nemá žádnou šarži, ale má štráfky na rukávě a na obyčejný maniky kouká spatra, von si chodí v extrauniformě, a já sem celej zmačkanej od vodvšivování, von se naparuje po rynku a po hospodách a cinká penězma v kapse, a já meju hajzly a smejčím po chodbách. A teď by se eště mohlo stát, že by se mu povedlo a von přišel k ňáký tý frčce. Hergot! Pak bych vokolo něj musel hopsat jako v civilu, musel bych mu salutovat, eště hůř by mě komandoval a štěkal na mne!“

„Jo, jo,“ přisvědčoval mu ochotně Ludvík, „jenže se to nestane. Jenže, Vojto, nemusíš mít strach, von už to má prosraný, von se do ty oficírský školy nedostane, von pude k maršce.“

„Myslíš?“ Kverkova tvář se rozjasnila dětsky něžným úsměvem. To byla ta útěcha, kterou potřeboval. Obrátil se k Julkovi celým tělem, až chromá židle pod ním povážlivě zakolísala. Hlas se stal zvučnější, vrásky v pomačkané tváři jako by byl někdo vyžehlil. „Dybych tomu, kamaráde, moh věřit! Dyby byl tuhle Ludvík dobrej prorok!“ Najednou ze sebe chrlil bez ladu a skladu, opojen fantastickými představami: „To ti je pocuc, vidět ho zdrchanýho, jak dostává na frak! Do nejdelší smrti nezapomenu, jak ďál nýdr v blátě, jeden za druhým, dyž jednou při parádním marši na execíráku šel s rozvázanou viklkamaší! Nebo dyž při štosování na dvorku šťouchl toho jejich lajtnanta druhým koncem klacku do kulek — těch men, co jich dostal! Já šel tenkrát zrovna kolem plotu k marodvizitě, a von ví, že sem všecko slyšel! A esi voni ho teďka po tom všem eště napasírujou do maršky, člověče drahá, to bych... to by...“ Prve již dopil limonádu a nyní mu po tak horoucím projevu vysychalo v hrdle. Cinkal skleničkou o láhev, rozhlížel se, ale u pultu měli plné ruce práce, Kverku neslyšeli.

Roznašeč limonád tedy nepřišel, ale přišel někdo jiný, někdo mnohem líbeznější, kdo náhle cele zaujal Ludvíkovu pozornost. Utancovaná, uřícená přiběhla z tanečního sálu Mariechen se svým galánem a urputně se domáhala u pultu nějakého toho pití. Galán — toť se ví — nebyl pouhý kmán, neboť školníkova děvčata si vezdy potrpěla jen na šarže. A v téže chvíli, co si ji Ludvík znalecky prohlížel, obrátila se a ulpěla očima na Kverkovi. Rázem ho poznala, jako lasička přiskočila k stolu a zatahala ho za hustě prokvetlé vlasy, které se mu lepily k čelu ve sváteční ofině. „I-i-i-i-“ vřeštěla přitom, jako by byla tahána ona, a ne on.

„Kuš, žábo,“ vztekal se naoko Kverka, „pusť mě!“ Dívčin kaprál se díval omrzele přes rameno na tuto scénu.

„Šel tancovat!“ poroučela Mariechen, špulíc rozkošnou hubičku. „Schnell — schnell — jetzt kommt Schottisch. Schottisch — verstehen Sie? To přec umíte!“

„Di s ní,“ domlouval mu Ludvík a kopal ho zuřivě pod stolem. „Člověče, di s ní, aspoň na vztek tomu kaprálovi, co na nás tak blbě vejrá. Šotyš, u toho se neutrdluješ.“ Julek se radostně a doporučivě hihňal.

„Já tancovat nepudu,“ bránil se statečně Kverka, „já už sem na takový voloviny starej.“

„To seš teda blázen,“ durdil se Ludvík, „taková fešná holka! Radost ji k sobě přimáčknout. Já bych šel hned!“

„No tak di! Vona s tebou pude ráda tancovat, viď, Mariechen?“ A gestikulací doplňoval, co jí snad mohlo být z hovoru nesrozumitelné. „Hír majn kamarád — von pude s tebou hop hop!“ Poněvadž mu stařík právě donesl novou láhev limonády, nalil do sklenice a podal děvčeti: „Na, napi se — abys neřekla, že sem škrob.“

Dívka vypila sklenku, nalila si a vypila druhou, pak se ke Kverkovi důvěrně naklonila a čmárala mu všemi pěti po obličeji: „Dobrý — já jdeš — ale mi pozdravujte pan Fähnrich, co vás zná. To byl váš Enkel — ne?“

„Jo — enkl —“ pochechtával se Kverka. „To je můj synovec, ty pitomá, rozumíš?“ Ale Mariechen ho už neposlouchala, nabídla se Ludvíkově náručí. Dlouhán se shrbil, podvlékl svou paži pod její a nesl se s ní do sálu.

Julek se zahihňal. „Poď, pudem se na ně mrknout, jak jim to de!“ Teď již nebylo u jejich stolu tak plno, několik zelenáčů, kteří s nimi seděli, odešlo tančit.

Kverka s Fontánou stáli ve dveřích. Z pódia, na němž se tísnila kapela, se linuly rozmarné zvuky šotiše. I tam bylo několik židlí pro diváky, takže strejdové, kteří duli do trumpet a foukali do klarinetů, měli sotva tolik místa, aby si mohli obracet noty. Dlouhý, souchotinářsky vypadající mladík s basou musil po strunách jezdit jen krátkými tahy, nechtěl-li nejblíže sedícího žduchat do žeber. „Tralalala, tralalala, tralala la la la la la,“ pobručoval si pro sebe Julek podle rytmu hudby. Páry se točily, opět se pouštěly, procházely se tanečním krokem, držíce se za ruce. Kverka marně natahoval krk, snaže se v moři hlav objevit Ludvíka s Mariechen.

„Já taky hrozně nerad tancuju,“ přiznával se Julek rozšafně, „má stará je velká a já sem malej, sousedi z nás maj jen srandu.“ Hystericky se zachechtal, ale Kverka jako by neslyšel. Přešlápl z nohy na nohu. Hudba hrála stále tentýž laškovný námět. Kouř štípal do očí. Dusný vzduch nevětraného sálu působil jako narkóza. Kverku tížila víčka. Zíval.

10

Šlégl měl poprvé službu svobodníka. S nábojnicemi na břiše bděl od jedné hodiny noční do rána. V lavici na chodbě kouřil cigaretu za cigaretou. Tak divoce se naučil kouřit až po návratu z vězení — snad proto, že mu tam bylo kouření odpíráno. Při matném světle stropní žárovky psal dopisy. Rodičům. Potom děvčeti. Když byla obě psaní hotova, vzpomněl si, že by mohl také něčím obveselit malou sestřičku. Na nový půlarch papíru začal kreslit výjevy z vojny. Karikatury kamarádů. Napucaného Hincíka s husím stehnem v zubech, Marase s vysedlou čelistí, ušatého Onufrije Trávnička, Mischku s tlustýma, oblýma nohama, Kolbena s otevřenou pusou při zuřivém velení, jednoročáky, jak se kroutí při prostných, jak hrají po obědě karty. Každý obrázek doprovodil slovním vysvětlením. Drbal se ve vlasech pod čepicí, posunutou do týla, a uchechtával se vlastním nápadům.

U protější zdi byly srovnány pušky na podstavci, sbitém z nehoblovaných prken. Líně vstal. Bral do rukou jednu po druhé, nahlížel do hlavní jako Kolben při prohlídce. Co měl dělat? Noc ubíhala pomalu. Nudil se. Za chvíli dovedl označit majitele valné většiny pušek. Ta s tou hnědě mořenou pažbou byla Holubova, rezavá, ucpaná jen knotem z papíru, patřila Chrastilovi, Kahánkova byla ta žíhaná jako zebra. Pečlivě pušky urovnal a opět chodil. Jeho kroky duněly chodbou. Naslouchal jejich ozvěnám. Do svítání bylo ještě daleko.

Poslední hodina. Je o ní známo, že ubíhá ze všech nejpomaleji. Měl již připraven sešit k rannímu hlášení. Na čisté stránce byl krasopisně zaznamenán celkový počet mužstva, jména nemocných, nová služba, ti, kteří se hlásí k lékařské prohlídce... Natečkoval kolem velikých začátečních písmen jakési stíny, pak zesílil původní tvary, takže tvořily iniciály. Co dál? Kolem hlášení nakreslil vlnovkou rámeček. Odložil tužku. Šel prohlédnout k záchodům umývací tělesa, je-li v nich dostatečná zásoba vody. Všechno bylo v pořádku. Dal se znovu do procházení.

Konečně bachratá ručička na jeho náramkových hodinkách ukazovala kolmo dolů a štíhlá se blížila dvanáctce. Šest!

Upravil si nábojnice na břiše, odkašlal, nejdříve šel do německé světnice (ať ti Němci vstávají o minutku dřív!), pak teprve do české, do své vlastní. „Herr Zimmerkommandant, melde gehorsamst — Tagwach!“ Tak to bylo nařízeno. Tak se to ještě vedlo v jednoročáckém oddělení.

Ludvík se přihrnul s basou a hlučně na ni narovnával šálky pro kávu. Deky se hýbaly. Rozespalci neochotně slézali s kavalců. Chrastil seděl na slamníku a drbal se oběma rukama v pačesech, tvářil se nejvýš zoufale. Pekárek si již po vojensku stlal. Stál jen v prádle a bos na podlaze, vyprášil prostěradla, pak je skládal na osm dílů široce rozpaženýma rukama, jako by měřil plátno. Maras se na něho díval opovržlivě, dosud zachumlán až po bradu.

„Auf, auf, ať je mladej nebo starej, já si befedrunk nezkazím, já se zavřít nenechám,“ hlaholil Šlégl, napodobuje tak staré mazáky. Někdo si vysloužil kopnutí, někdo nadávku. Smál se. Byl to veselý hoch.

Avšak Trakl! Co to dnes bylo s Traklem? Obyčejně byl první na nohou, dnes jaksi budíček přeslechl. Snad se zvečera příliš dlouho obíral svými bláznivými sny. Již vylezli i poslední, většina se jich už myla na chodbě v zinkovém umývadle, bylo slyšet šplíchání a hašteření — a Trakl pořád ještě spal. Šlégl váhal — mám, nemám? Cosi mu říkalo, aby si s Traklem nic nezačínal. Pak ho přece jen svedla touha po nějaké švandě.Vylezl na stupínek a strhl se spáče pokrývku: „Auf, auf,“ burácel, „už tu bude kafe, a ty se ještě válíš. Koukej, ať jsi dole!“

Trakl se polekal a vytřeštil na vetřelce oči. Šlégl stál nad ním a dobrácky se usmíval. Avšak na Trakla neplatil žádný úsměv a žádné dobráctví. Pohoršlivou skutečností bylo: někdo si k němu dovoluje. Někdo mu tyká! A kdo že mu tyká? Nu, kdo jiný, než ten nováček, Šlégl. Muž, od kterého raději dál. Muž s minulostí. Šlégl si v návalu bujnosti ani neuvědomil, jaký složitý hřích to vlastně spáchal.

„Jak se to ke mně chováte?“ zaječel Trakl. „Vy jeden!“

„No co, jaký vy jeden,“ chechtal se Šlégl, „bodejť bychom byli dva!“

„Jak to se mnou mluvíte, vy sprosťáku?“

„Ach tak,“ zamračil se zlověstně mladík, otrávený probdělou nocí a spoustou cigaret, které vykouřil, „tak ty mi ráčíš nadávat?“ Dobrá nálada byla rázem ta tam.

„Od vás si tykání zvlášť vyprošuji,“ syčel Trakl, „od vás je mi to mimořádně nepříjemné, vy...“

„Vy — a co chceš říct dál? Vymáčkni se, honem!“ Šlégl byl nejen veselý hoch, byl také poněkud prchlivý.

„Vy — kriminálníku!“

Teď to bylo venku. Trakl si zchladil žáhu. Ale v témže okamžiku se Šlégl rozpřáhl a tučná facka dopadla na Traklovu tvář. „Můžeš to opakovat ještě jednou,“ pravil Šlégl tiše, s předstíraným klidem, „chceš-li totiž dostat taky na druhou stranu.“

Trakl nechtěl. Mlčel, ale vztekem byl celý popelavý. Noční čepička se mu po úderu svezla na stranu. Trčely zpod ní dlouhé, neuspořádané, řídké vlásky, které měl ve dne pečlivě sčesány přes lysinu. Na postižené tváři se jevil přesný, brunátný otisk Šléglovy dlaně. Kolařík, který se právě dostával do kalhot, se zapotácel smíchy, div že se nesvalil. Hincík pochvalně mručel. Více svědků této scény ve světnici nebylo. Šlégl si opět poopravil opasek s nábojnicemi a odcházel z pódia vítězoslavně jako hrdina.

O chvíli později Trakl, přísný, stajený ve své touze po odvetě, hledal v německé třídě jednoročního dobrovolníka Franka, který měl službu desátníka. Šlégl pak mohl ve služebním sešitě, který před hodinou tak pečlivě nalinkoval a popsal, nalézt jeho jméno v rubrice obyčejně nevyplněné: Beschwerde.

„Tos neměl dělat,“ domlouval Šléglovi Holub, když se oddíl řadil na dvoře, aby vyčkal Mischkova příchodu. „Měl ses mírnit. Nechci tě nijak strašit, ale pokud znám našeho lajtnanta, neprojde ti to tak hladce. Ještě že jde jen o Trakla, kterého nemůže ani cítit. Ale sám víš, jak na tebe má spadeno. Tu facku bude Traklovi od srdce přát, ale tebe potrestá.“

„Nediv se mi,“ pravil Šlégl smutně, „jsou věci, které se člověka dotknou. Za to slovo, které on mi řekl, by ode mne dostal přes hubu každý. Třeba sám Mischka.“

„Já vím, já tě chápu, ale přece jen ses měl krotit. Mohu-li ti něco radit, pak to, aby ses při raportě choval co nejpokorněji.“

Mischka se sadisticky zachechtal, když spatřil Trakla na samém konci řady, připravené k rannímu hlášení. Musil se dvakrát podívat do sešitu, aby se ujistil, že ten blázen si opravdu přichází na něco stěžovat.

Dnešní služba, zítřejší služba — Mischka přijímal hlášení, salutoval — úkrok — cvaknutí podpatků — ruka letí dolů po řemeni pušky — všechno šlo jako na drátkách, jako obvykle. Mischka byl v růžové náladě. Usmíval se. Těšil se na Trakla. Četa, seřazená za čárou raportu, pokukovala po Šléglovi s netajenými obavami. Zpráva o ranní příhodě šla od úst k ústům — byli to zvlášť hoši z německé světnice, kteří dosud nebyli informováni. Trakl se tetelil připravovaným obviněním. Hořel pomstychtivostí.

„Also, Trakl, copak máte? Šlápl vám někdo na kuří oko? Dělali si z vás snad dobrý den?“

„Poslušně hlásím, pane leutnant, že jsem byl udeřen do tváře.“

„Prosím vás!“ zděsil se komicky poručík. „Kdopak se odvážil takové nešlechetnosti?“ Oddělení propuklo v spontánní smích. Chtěli Mischku naladit.

„Jednoroční dobrovolník Šlégl mě udeřil ve službě. Budil mě nevhodným způsobem, byl ke mně hrubý, a pak mě udeřil.“ Trakl odpovídal s nezvyklou důstojností a pevností. Předvídal, jak bude označení pachatelova jména na leutnanta působit.

„Šlégl?“ zeptal se táhle Mischka. A potom rozvztekleně a s ďábelskou radostí v rozechvěvším se hlase: „Šlégl!!!“

Mladík spěšně předstoupil. „Prosím, Trakl mě nejdřív urazil.“

„Trakl vás urazil.“ Mischka se zamyslil. „A jak vás urazil?“

„Nazval mě — kriminálníkem,“ řekl Šlégl co nejtlumeněji.

Oddělení se již nesmálo.

Mischka se otočil na podpatku a začal přecházet před šikem dlouhými kroky. Zapálil si cigaretu a stále se procházel. Vida, tak je to. Tak to tedy je. Z toho by se dala udělat slušná aféra. Na jedné straně ten hlupák — ale dík jemu bude moci nyní Mischka zakročit se vší přísností proti nenáviděnému rebelantu. Dokonce — a to věděl Mischka zcela bezpečně — bude tato aféra přijata s povděkem i nahoře. Nádherná záminka...

„A vy,“ zastavil se neočekávaně před Šléglem, „byl jste velmi roztrpčen takovým pojmenováním. Podle vás — bylo to slovo velmi urážlivé?“

„Ano,“ přitakal Šlégl. „Já jsem si svůj trest odbyl, a nikdo mi už teď nesmí...“

„Nikdo, říkáte?“

„Rozhodně nikdo z kamarádů mi už teď nemá co vyčítat.“

„To máte ovšem pravdu,“ řekl Mischka řezavě. „Nesmíte však zapomínat, že jednoroční právo vám bylo ponecháno jen za jistých podmínek. Tyto podmínky jsou: chovat se, jak se sluší na aspiranta důstojnické hodnosti.“

Šlégl mlčel.

„Bít kamaráda do tváře se mi nezdá být v slohu příštího důstojníka.“ Mischka mluvil velmi opatrně a velmi vybraně. Nebyli zvyklí slyšet ho mluvit tak vybraně. „Ostatně, já o tom nemohu rozhodovat. Vzdávám se práva rozhodovat v případě tak ožehavém. Myslím,“ pravil pomalu, „že vás budu musit předvést k prapornímu hlášení. Ale o tom se ještě musím dohodnout s panem nadporučíkem Mimrou, který je mým bezprostředním představeným.“

Trakl zažíval blaženou chvíli. Na jeho tváři se rozhostil výraz tak hnusné radosti, že si toho povšiml i četař Kolben a významně zakašlal. Mischka pohlédl na Trakla.

„A vy,“ rozvzteklil se leutnant neočekávaně, „vy odporný lenochu, který jste se neměl k vstávání, který jste byl udeřen jako kluk, aniž jste se pokusil o obranu, vy, který jste kamarádovi hrubě nadával a dal přednost pouhé stížnosti před vrácením rány, za odměnu svého jidášského chování, ale hlavně za okamžité neuposlechnutí rozkazu svobodníka v denní službě máte pět dní, rozumíte? Pět dní domácího vězení.“

Traklova tvář se protáhla.

„Abtreten!“ zařval Mischka mocným hlasem a odcházel od řady raportu spokojen sám sebou, nadšen vlastní okázalou spravedlností.

„Pane poručíku,“ ozval se pokorně Šlégl, pamětliv Holubovy rady, „dovoluji si vás uctivě prosit, abyste mě laskavě potrestal sám. Vím, že jsem chybil, ale vím také, že jakmile se zpráva o mém poklesku donese k panu plukovníkovi. . .“

„Jděte si po svých,“ zahřměl zlostně Mischka, „vy mi nebudete předpisovat, co mám nebo co nemám udělat!“

Šlégl vystupoval loudavě po schodech. Nahoře, ve světnici, nebylo nikoho. Poněvadž probděl noc, směl si nyní zdřímnout. Ve službě byl za něho desátník — Frank. Jenomže mu nebylo do spaní. Usedl na kavalec a zapálil si cigaretu.

Přišel Ludvík, chvíli okouněl, chtěl mu snad říci něco útěšného. Když Šlégl sám rozhovor nezačal, odešel zas s dlouhým povzdechem. Mladík na kavalci osaměl. Hlavu měl nachýlenou, jedna noha spočívala na slamníku, druhou klátil do taktu. Všechny jeho naděje se takto zhroutily. Věděl předem, jak to všechno dopadne. U praporního hlášení s ním mnoho mluvit nebudou. Bude se ovšem hájit, ale nebude mu to nic platné. Pošlou ho ke kumpanii. Bez pásků nebo s nimi, to už je celkem jedno. Po výcviku půjde rovnou do pole...

Přece jen mu to bylo trochu dlouhé, takhle tu sedět a kouřit. Raději zavřít oči a pokusit se zapomenout. Výčitkami se beztak nic nespraví. Ovšem že je vinen, o tom není pochybnosti. Nemusil s Trakla tahat deku, nemusil mu tykat. Ale po účinku zlá rada. Ech, nejlepší to vyhnat z palice. Zul si boty. Ulehl a přetáhl si pokrývku přes uši. Ještě dlouho slyšel ze dvora tlumený rozhovor Ludvíka s Patočkou. Jistě debatovali o něm, o jeho případu. Zamhouřil oči. Viděl před sebou stále jen Trakla ve všech možných podobách. Pořád ten pitomý, vyjevený obličej. Tupé, žíhané oči, hledící kamsi mimo něj, nažloutlou tvář, zrudlou po úderu. Ne, i Trakla je třeba vypudit z hlavy. Myslit na něco jiného. Na co? Na maminku, na sestřičku, jakou bude mít radost z kreseb. Jak je to dobře, že napsal v noci ta psaní, příští snad již nebudou tak bezstarostná. Hmátl si na kapsu. Však tu ještě obě jsou, nebylo by to nic těžkého, připsat tam — ale hlouposti! Až se vyválí, koupí známky, hodí dopisy do schránky. Ať si běží. . . Myšlenky se mu počaly příjemně másti. Než se nadál, usnul tvrdým spánkem.

11

Malá zadní místnost v restauraci „Deutsches Haus“ byla zařízena tak trochu jako soukromý pokoj. Nad pohovkou, mezi dvěma páry daňčích parohů, visel veliký vlastenecký obraz, představující příští vítězný návrat spojeneckých armád s maršálem Hindenburgem a s arcivévodou Bedřichem v čele. Ostatní barvotisky byly neméně povzbuzující, byly na nich znázorněny krvavé výjevy z bitev, v nichž ruská vojska v divém zmatku prchala před jarými rakouskými hulány v mírových stejnokrojích a italští bersaglieři v chocholatých kloboucích zvedali ruce před napřaženými bajonety alpských myslivců. Pavlík vybral ke schůzce se strýcem tento lokál proto, že byl nepoměrně intimnější než přední, v kterém neustále břinkalo mechanické piáno a zvučel sborový zpěv rozněžnělých feldvéblů, dvořících se s neuvěřitelnou vytrvalostí hoteliérovým dceruškám.

Kverka však nedával najevo pražádné nadšení. Nejvíce ho znepokojovali dva poručíci, Němci, kteří seděli na druhém konci dlouhého stolu a četli noviny — nebylo mu v jejich společnosti zcela volno. Potom také to zde bylo příliš panské, příliš úpravné. Na sněhobílém a vyžehleném ubrusu se třpytilo pečlivě vycíděné stolní náčiní. Konopná hadice a pomačkaný plášť se na věšáku nevyjímaly tuze dobře poblíž černých parádních čák a šavlí se zlatým třepením.

„Snad sme měli jít jinam,“ huhlal synovci do ucha, „tady se mi to ňák nelíbí.“

„Ale strýčku,“ divil se praporčík, „vždyť to tu je docela hezké! ,U Otce‘ na náměstí je jistě plno a v ,Grünen Baumu‘ také. A potom — tady se dobře jí!“

Zmínka o jídle na Kverku zřejmě působila. Zálibně si pohladil svůj splihlý knír. Ti leutnanti by mu vlastně nemusili vadit, jsou zahloubáni do svých plátků a vůbec si ho nevšímají. Neméně potěšitelné bylo, že slečna Mici, tlusťoučká blondýna, která se přišla dotázat, čeho si páni přejí, se povzbudivě na Kverku usmála.

Pavlík požádal o jídelní lístek. „Tak co si, strýčku, dáme? A co budeme pít?“

Kverka chvilku bádal v listě, mračil se, nic se mu nezdálo. Pokud se týká pití, chce ovšem pivo. Mají přece nějaké pivo? Tázavě se podíval na Mici. A jestli dost piva? Pokrčila rameny a komicky si povzdechla. Bodejť, kdepak se dnes člověk napije podle žízně!

Pavlík se rozhodl pro čtvrtku vína. „Vy, strýčku, víno nechcete?“

Och ne, Kverka po víně nebažil. To nebylo nic pro něj. „Jo, dyby takhle bylo něco vostrýho pro chuť!“ — „Likér?“ zeptala se bystře Mici. — „Slivovici!“ rozkázal Kverka a hned se mu líce vyjasnily. „A půllitr piva. A hele, slečinko, esipak máte guláš?“

Guláš na jídelním lístku uveden nebyl, ale nic jednoduššího, než jej připravit. „Prosím, prosím,“ ujišťovala Mici dobrou češtinou, „bude guláš, slivovice a pivo.“ Ženskou prozíravostí vystihla poměr mezi důstojníkem a vojákem a chovala se ke Kverkovi velmi roztomile. Pavlík večeřet nechtěl. Byl po jídle. Neměl žádný hlad. „Ale vy se, strýčku, nijak nežinýrujte, dejte si všeho podle chuti. U kumpanie se beztak zvlášť vybraně nemáte.“

Kverka neochotně přisvědčil. Držel před očima kalíšek slivovice, který mu Mici přinesla na stříbrně se lesknoucím podnosu. „Ten tác ste si mohla nechat,“ namítal, „já nejsem na nóbl věci zvyklej.“ Přičichl k likéru a opět jej postavil. „Voní slušně,“ připouštěl. Zaváhal, zabručel, pak se náhle rozhodl a obrátil kalíšek do hrdla. „Sakra — je dobrá!“ Slastně si odfrknul. Důvěrně se obrátil k synovci. „Dyž měl tvůj nebožtík dědeček eště hrabačovskou hospodu, musela bejt dycky nejdřív kořalka a pak teprva pivo. Kořalka je pro chuť. Lepší to pak de do krku. A von tvůj dědeček měl obyčejně moc mizerný splašky.“

Pavlík si vzpomněl na dědečka s věšteckými, bílými vousy, na jeho chaloupku, na povalový strop, pod nímž se válely celé mraky modrého dýmu. Sedí na lavici u zeleně natřeného okénka, do jehož skel bije hlavami několik rozčilených much, dívá se na zahrádku, zastíněnou rozložitou jabloní, počítá tolary, jež rozselo slunce po záhonech karafiátů a měsíčků... A z babiččiny kuchyně horce voní uvařená káva!

Kverka vytáhl z kapsy hodinky a nastavil je Pavlíkovým očím. „Vidíš, Jendo? Ty hodinky sou vod něj. Ty sem po něm zdědil.“ Byly to prastaré stříbrné cibule na klíček, ale Kverka si jich nesmírně vážil, nedal na ně dopustit, nedbal posměchu, který pro tento předpotopní stroj mezi svými kumpány sklízel. Kdepak jsou asi dědečkovy brýle v papírovém pouzdře, s malými, elipsovitými, silně zmenšujícími skly? A kdepak je asi jeho kvítkovaná hostinská čepička, jeho sbírka dýmek s porcelánovými hlavičkami, pytlík na tabák, který háčkovala Kverkovic Božka...

„Já ho měl náramně rád,“ ujišťoval synovce Kverka, „von mi dycky dobře rozuměl!“

Pavlík si pomyslil, že dědeček rozuměl strýčkovi až příliš dobře. Kdykoli přišel s rodinou do hospody, už tu byl dědeček a kladl před něho na stůl špinavou hru karet. Teta se zle mračila. Dědeček také ochotně nešťastnému hráči půjčoval do hry a Kverka prohrával, až virtuózně tloukl kartami o stůl a hlásil vysoké hry...

„Copa seš takovej zamyšlenej?“ znepokojil se Kverka.

„Ale nejsem, strýčku,“ bránil se Pavlík, „vždyť jste mi přece sám připomněl hrabačovskou hospodu. Tak jsem si představil, jak jsme si tam na dvorečku hrávali s vaší Božkou a s Martou, shrabovali seno na louce... jak mi dědeček zjara vytloukal píšťalky, ze šindelů vyráběl samostříly...“

Mici přinesla guláš, jenže k němu nebyly knedlíky, nýbrž jen kousek chleba, a ten se Kverkovi zdál příliš malý. „Tohle je snad ňákej chleba?“ huboval. „To je tak na jednou do huby. Slečinko, musíte mi přinýst eště dvakrát tak velkej kus!“ Mici namítala, že chléb je jen na lístky, dala se však přece obměkčit. Jenže pak zas Kverka měl již jen samotný chléb, zatímco guláš byl sněden.

„Co abyste si, strýčku, dal ještě jednu porci?“ radil mu Pavlík.

Kverka zaváhal, pokušení však bylo příliš veliké, labužnictví ho přemohlo. „Dyž mi teda chceš mermomocí eště něco poručit, tak ať mi dají po guláši papričku.“ Kverka byl z vojenských kantýn zvyklý jen na tato dvě jídla, která se obyčejně vyznačovala lácí a hojností, a neměl vyšší vzněty. Mělo mu tudíž být dopřáno, po čem prahnul. Mici odběhla, vesele se šklebíc. Teprve pak se Kverka zhluboka napil z půllitru. „Hergot, to mi dnes ňák chutná. I kyselý pivo se zdá bejt dobrý po tučný večeři!“ Jistěže tomu tak bylo, neboť ve sklenici zůstalo jen málo na samém dně.

„Když jsem byl doma,“ pravil zádumčivě Pavlík, „s vaší Božkou jsme se ani neviděli. Martu jsem potkal na ulici, vedla Pepičku za ruku. Pepka je už veliká holka, však už chodí do školy. Brzo-li pak nezačne chodit do školy i Karla?“

Kverka schlíple mlčel. Jakmile se začalo mluvit o jeho rodině, držel se diskrétně stranou. Nechtěl do takové zábavy zasahovat. Nepokládal si za velikou čest, že plodil jen samé dcery. A s rodinou by se mohla dostat snadno na program i babička, tchyně hrozná a přísná, která se po dědečkově smrti nastěhovala k dceři. Pro ostatní jilemnické občany to byla moudrá, vždy usměvavá stařenka, ale Kverka s ní měl poněkud jiné zkušenosti. Pokořující zkušenosti, pro které musil u Semjána strpět mnohý špatný vtip.

V sousední místnosti zahřměla na mechanickém piáně píseň „Wacht am Rhein.“ Kverka se neklidně pohnul, chtěl něco říci, zavčas se však podíval na německé důstojníky a tak jen máchnul rukou a zchladil si vztek zbylým douškem.

„Jo,“ vzpomněl si najednou a tvář se mu roztáhla k úsměvu, „to bys neřek, s kým sem v Brunrsdorfě taky vojákoval? S Karlíčkem Stínilovým!“ A když Pavlík pořád ještě jaksi nechápal, vysvětloval mu ochotně: „No, s Pepky Stínilový bráchou, s tím šišlavým, mrňavým, co říkal »šem ťam«, dyž ho vodvedli. Copak neznáš Šemťama?“ Nyní již praporčík věděl, o koho jde, a rovněž se usmál. „Tak já ti ke Karlíčkovi letím a povídám — jak se máš, starej, to sme se už dlouho neviděli, co? A von na to — ťak šem, Vojťo, čelej šťjápeněj, ani něvíš! Já řku — proč bys byl, Karlíčku, ztrápenej, seš pěkně ulítej a může ti bejt docela dobře. No jo — Karlíček na to — šem ulitěj, ale voňa vojňa pšečjeň šťojí za hovňo! — Von totiž,“ dodával Kverka k objasnění svého záhadného přednesu, „byl hrozně rád, dyž ho vodvedli. Byl celej šťastnej, že je zrouna tak dobrej pod kvér jako jiný chlapi. Tenkrát se samou radostí náramně vožral a Pepka řvala, kudy chodila...“

Kverkova oblíbená hospoda „U bažanta“, Semjánova hospoda — z té prýštily jeho nejkrásnější vzpomínky. Jakmile se dotkl toho bodu svých zážitků, stal se hovorným a dokonce společenským. Z Pepčina bratra přešel na svého věrného druha, policajta Budila, z policajta na hrbatého povozníka Kalaše, který byl městečku jen pro ostudu, a z Kalaše na starého Culíka, předsedu jilemnických labužníků, pověstného spolku, který měl mezi měšťany potupné jméno „Žralbych“.

„Ten dědek, chudák, je prej hrozně vyhublej. Celej zchátralej. Byl dycky děsně mlsnej a teďka mu dobrý žrádlo schází. Von eště na tu válku umře!“

Kverka měl v sobě již také druhé pivo a nyní umlkl nad papričkou. Paprička byla však po čertech ostrá a Kverkovy oči spočinuly tázavě na tváři praporčíkově. Tento pohled znamenal: když platíš, musíš mi taky dát najevo, co si asi tak smím dovolit. Pavlíkovy oči se souhlasně přivřely a Kverka si dal bez jakýchkoli námitek odnést sklenici. Byl nyní již opravdu rozjařen. Slivovice, jídlo a pití na něj účinkovaly. Byl z těch, kteří pramálo snesou, ač jsou navyklí pít denně. V Semjánově hospodě býval vždycky první pod stolem, rychle procházel všemi stádii své opice, z radosti v smutek a ze smutku v rezignaci. Při třetím pivě býval nejroztomilejší, ale také nejvýbojnější, byl náchylný k nepředloženostem, ochoten kácet modly a dopouštět se třeba vlastizrady.

„Hromská vojna,“ řekl nahlas a ohlédl se hrdě přes rameno po cizích důstojnících, „už abysme byli v civilu. Co tomu říkáš, Jendo? A víš ty, co mi tu nejvíc schází? Chození do lesa na houby, na kytky, na jahody. Ale to se ví, nejvíc chození na houby.“ Tvář mu roztála v úsměvu téměř milostném. „Dyž tak člověk vidí toho říbečka, jak čouhá z mechu! Ale tobě se třeba na vojně líbí. Máš šarži, máš metál, máš prachy!“ Pavlík strýce ujišťoval, že by byl tak jako on tisíckrát raději doma.

„Ale že tě zas dali do maršky? Sotva’s přišel, už abys vandroval.“ S důkladností, hodnou odborníka, začal rozpřádat toto téma. „Je to pakáž mizerná. Měl’s švindlovat. Copak se to nedalo vošvindlovat?“ Měl to udělat tak, jak by to jistě udělal jeho bratr, Jindra, který se v takových věcech vyzná. Ale i on, jeho starý strýc, má v ulejvání jistou rutinu, mohl by mu uštědřit leckterou dobrou radu. „Já mít tvou ruku, holenku, já bych si ji doved pošetřit!“ Kverka se rozhovořil o všech znamenitých prostředcích k oživení ran, o koříncích a přísadách, po nichž rána znovu opuchne a zhnisá. „Já bych třeba řek kamarádům, voni toho maj plný kapsy, nikdo by to nepoznal, to ti říkám, a měl bys polízanou na pár měsícu!

Pavlík věru nevěděl, jak odmítnout rady tak horlivě nabízené a neupadnout přitom v podezření, že o záchranu před frontou nestojí. Raději přenesl hovor na jiné, méně ožehavé pole. Zmínil se o Traklovi. Co tomu strýček říká, že jeho bývalý představený je také v mundúru, že se z něho stal jeho Kriegskollega?

Kverka pohlédl na synovce obezřele, ponuře si odkašlal, podrbal se ve vlasech. Prozradit chlapci něco o svém poměru k tomu rasovi? Svěřit se mu, s jakou ďábelskou rozkoší sleduje jeho trampoty? Nezdálo se mu to zrovna vhodné. Pavlík byl také inteligent jako Trakl, a Kverka byl dosti zkušený, aby věděl, že tato kasta přečasto drží dohromady. Třeba by se nesetkal s pravým porozuměním. Nutno také vzít v úvahu, že jde o člena švagrovy rodiny. Kolikrát jen Jeníkův otec musil v jeho prospěch zakročit u ředitele Kulicha, když se prozradily nějaké ty hříšky! Učitel Pavlík stál vždy na straně Kverkových představených, doporučoval mu způsobem ne vždy vybraným, aby byl opatrnější, poslušnější, aby se ukazoval řidčeji u Semjána... Ne, raději se tomu mládenečkovi nezmíní. Snad by mu také předhazoval příští návrat do civilního zaměstnání, nutil by ho k úvahám, že Trakl je jeho nadřízený, že by si to u něho mohl zlepšit, nebo také nadobro zkazit!

„Mischka mi říkal, že ho do jablonecké důstojnické školy nepustí,“ vyprávěl synovec strýcovi novinku, která ho mohla trochu zajímat.

„Jo, jo,“ řekl Kverka záhadně a odvrátil oči do kouta.

„Kdybyste snad, strýčku, chtěl ještě něco jíst. . .?“ zeptal se praporčík váhavě, snaže se, aby jeho nabídka nezněla jako výsměch.

„Prosím tě,“ urazil se Kverka, „copa si myslíš, že sem pštros?“ Podíval se na chlapce vyčítavě. „Eště do sebe naleju jedno pivo a pak pudu. Beztoho není daleko do devíti. Jak zatrouběj, abych byl doma. U nás sou teď na vartě samý blbý rekruti, s těma není žádná sranda.“

„Já bych vás, strýčku, dovedl skrz vrata, o to nic,“ těšil ho praporčík, byl však celkem rád, když strýček odmítl.

Jenomže po třetím pivě přišlo ještě čtvrté. Mici se zdráhala, že smí dát každému hostu nejvýše dvě sklenice, ale Pavlík ji snadno přemluvil — sám nevypil žádné, strýček má právo na jeho dávku. „Štyry, to je mý číslo,“ tvrdil Kverka, mhouraje zakalenýma očima, „mám štyry céry, štyry měsíce sem se tlouk v poli...“ Při každém novém napití mu ruka těžce padla na bělostný ubrus.

Když konečně došlo k placení, Kverka ze slušnosti také vytáhl svou odřenou peněženku. Zastrčil ji teprve po krátké slovní potyčce, předstíraje hlubokou rozmrzelost. Přes všechny Kverkovy dobré úmysly se vyhrnuli z restaurace, až když voják přes kasárny dotruboval večerku.

„Přecjen mě budeš muset dovést,“ těžkomyslně hlásil Kverka. „Já bych si sic z ňákýho toho kasárníka nic nedělal, ale dyž to zrouna nemusí bejt. . .“ Čtvrtá sklenice zlomila jeho výbojnost. Již byl zas otrávený, již ho zas na světě pranic netěšilo. Všechno bylo bezbarvé a marné. Kverka, přelitý pivem, se lámal v boku pod tíhou svého domnělého reumatismu a hlučně škytal. Škytání ho zlobilo.

„Setsakramenský pivo,“ žehral pokřivenými ústy, „je to kyselý jako scanky!“

Na náměstí vlály z radniční věže dva černožluté prapory a nad hodinami se stkvěl světelný nápis: HEIL UND SIEG!

„Zas už ten hajzlik svítí,“ povzdechl si Kverka. „Zas sme něco vyhráli!“ A bezmocně mávl rukou.

12

Na oddělení jednoročních dobrovolníků připadly praporní služby. Jedna četa šla na hlavní stráž do kasáren, další četa měla pohotovost, jiná hlídala augmentační skladiště a nádraží v Prunéřově. Mezi těmi několika, kteří zůstali doma, byl Šlégl. Měl být zítra předveden k prapornímu hlášení.

Čtyřiadvacet hodin byly místnosti v hospodářské škole téměř prázdné. Nevyspalí, omrzelí vrátili se jednoročáci až druhého dne odpoledne po výměně služeb. První pohled věnoval každý z nich Šléglovu kavalci. Mladík nebyl doma, ale na jeho slamníku ležel připraven nabitý batoh, z jeho poličky zmizely knihy, sešity a drobnosti. Kufřík chyběl.

Fííí — hvízdnul Hincík a zůstal stát zaraženě u dveří. Všichni již věděli, kolik uhodilo. Když se s večerem Šlégl objevil ve světnici, přivítalo ho rozpačité mlčení.

„Tak — tak co?“ vyjekl konečně Kolařík, koktaje rozčilením. „Co ti říkali?“

Šlégl jen výmluvně pokrčil rameny.

„Kam tě dali?“ zeptal se Holub věcně.

„K druhé pochodové,“ řekl stručně mladík. Zoufalým pohybem si prohrábl husté, kučeravé vlasy a vztekle odhodil čepici na slamník. Trakl seděl tiše za katedrou a nespouštěl s něho oči.

„Cože?“ vyletěl Šíma. „To není možné! To snad jen tak říkáš!“

Šlégl ulehl bokem na kavalec. „Bohužel, už je tomu tak. Přece vám nebudu vypravovat pohádky.“

„Ale vždyť nemáš výcvik, člověče! To je nesmysl! To je nějaký omyl!“

Chrastil seděl na svém kufříku a opovržlivě se uškleboval. Hlupáci! Tváří se jako jelimánkové. Támhle Souček div že se nedá do řvaní. Kahánek truchlivě troubí tím svým koňským nosem. Copak je na vojně také něco nemožného?

„Jaký omyl? Vědí dobře, že výcvik nemám. Ostatně, Mischka to sám řekl. Nevadí prý, že nejsem na vojně ještě ani celý měsíc. V etapě budu mít dost času, abych to dohonil. Na okamžik se odmlčel. „Ještě že mi nechali pásky. Aspoň to.“

„Ty ti teda budou prd platný,“ prohodil Chrastil.

Pekárek se na něho nevlídně podíval. Ať si teď nechá ty své hrubosti. Někdy nemá člověk zrovna náladu je poslouchat. Heleme se! Že nemá? A to jo! Šíma se Chrastila zastal. Vždyť snad nic tak zlého neřekl? Div že se nepohádali.

Pomalu, po kouskách to ze Šlégla tahali. Nu, jaké to bylo — zkrátka, po náramných procedurách byl předveden před starého. Mischka ani tak moc nemluvil, hlavní slovo měl Mimra. To je pěkný pán, ten Mimra! Koukal na něho jako na vraha. Všemožně se snažil mu přisolit. Nazval ho rozkladným živlem, nebezpečným člověkem. A ten Mimra je, prosím, Čech! Profesor! Bylo by zajímavé vědět, v kterém městě, na kterém ústavě ten chlap učí. Starý se choval ovšem velkopansky, nadutě, ale celkem slušně, to se mu musí přiznat. Že prý nejde o nějaký trest, ale o pouhé zamezení dalších svárů v oddělení. Jakmile jednou jeho, Šléglova minulost, vzbudila nesouhlas mezi kamarády...

„Hrom aby do toho,“ vztekal se Šíma, „tak na nás to svádějí! Na nás!“

„Aby se zabránilo opakování podobných incidentů,“ pokračoval neochvějně Šlégl, „je nutné zakročit radikálně. Za uvážení stojí, že potupné označení, kterého se mi dostalo, naprosto není neodůvodněné...“

„Měl jsi mu říct,“ vybuchl Šíma vášnivě, „že by byl o tvém případu nikdo nic nevěděl, kdyby to byl Mischka úmyslně neproblebtl. A že v celém oddělení se našel jen jediný...“

„Blbec, jen to dořekni,“ pobízel ho Morávek.

„. . . který byl schopen, vyčíst kamarádu do očí jeho neštěstí!“

„A tomu že bysme srovnali držku sami, dyby to chtěl eště jednou vopakovat,“ připojil se Chrastil.

Trakl listoval v jakési učebnici, tvářil se, jako by neslyšel. Jen jeho úzká ramínka sebou nepatrně trhla a lysina, umně přikrytá řídkými vlásky, se o poznání schýlila. Zvědavě se po něm otáčeli, chtěli vidět, co těm průhledným narážkám říká. Vytáhl z kapsy obrovský, barevný kapesník a smrkal dlouho a důkladně. Nemusil rýmu předstírat, opravdu ji měl. Již předtím několikrát hlasitě kýchnul.

„Máte tuze mnoho dobrých rad,“ pravil unaveně Šlégl, „jenže nikdo z vás ještě nestál u batalionsraportu. Kdybyste měli tu zkušenost co já, sotva byste mi teď doporučovali, co jsem tam všechno měl říkat. Ono se tam totiž moc mluvit nedá.“ Převalil se na druhý bok a hluboce si povzdechl. „Tak se mi to mezi vámi líbilo!“ A po chvilce: „Dlouho jsem si tu nepobyl.“

„Šlégle, Petře,“ řekl zvučným hlasem Holub, „nezapomeň, že kat se obyčejně raduje, když jeho oběť kvílí!“

Šlégl pochopil a odmlčel se. Neohrabaně se posadil na kavalci a klátil nohama. Hlavu měl sklopenu. Rozhostilo se trapné ticho. Kotrč s Rockem si šeptali ve svém koutě. Bylo to, jako když v místnosti leží mrtvola. Až se osmělil nenápadný Trávníček: „Šléglíku, nemysli už na to, tumáš, ukruť si ode mne retku!“ a nabízel mu tabatěrku. Pak se přištrachal Morávek s rukama v kapsách, s nedopnutými kalhotami, a vycenil na Šlégla své zkažené zuby: „Taky ti přec musíme vypravovat, jak jsme se měli na vartě. Človrdo, blbé to bylo! Já jsem například tancoval okolo augmenťáku tak dlouho, až se mi motala palice. Zapomněl jsem feldrúf a lózunk. Mordijé, měl jsem to pak vítr, že se přišmodrchá nějaký nádiva se séblou a začne mě zkoušet!“

Morávek ukázal ostatním cestu. Nyní se jeden přes druhého dali do vyprávění žertovných příběhů, předstihovali se v nehoráznostech — snažili se Šlégla obveselit. Dufek se vychloubal, že v Prunéřově okouzlil nějakou děvečku. Užuž za ní lezl do komůrky, když ho Holub volal do služby. „Kus chlapa komisního! Nemá pro lásku žádné porozumění!“ Kahánek zažil dobrodružství s jakýmsi cizím šikovatelem. Považoval ho za samotného Krehana a vyvedl tak aprílem celou hlavní stráž. Chlapečka Kostku si dobírali, že vyvolával na prkně před strážnicí „Gewehre heraaaaus“ jako mladý kohoutek, který se učí kokrhat.

„Ale Trakl, člověče, Trakl,“ ječel Kolařík na celé kolo, jako by tu ani účetní nebyl, „copak sis nevšiml, jak je nastydlý? Vždyť on celou noc dřepěl na kase s kvérem mezi nohama! Hrozně mu táhlo na nohy!“

Šléglovi škubl koutky úst sotva znatelný úsměv. Dovedl si představit, jak Trakl sedí na vojenské pokladně a svítí do tmy očima. Nejsměšnější ze všech služeb, tu mu dali. Jistěže v tom měl prsty Mischka. Takový hlídač pokladny nesmí vstát, ani kdyby přišel na inspekci třeba císař pán.

„A co abychom si zahráli karty?“ navrhl Morávek.

Šlégl se neochotně sesunul s kavalce. Neměl pražádnou chuť do hry, ale odmítnout bylo těžké. Ti hoši mu ukázali tolik dobré vůle, všemi prostředky se ho snažili potěšit, nemůže jim odplácet jen samým mračením a vzdechy. Konečně je to vlastně lepší něco dělat, něčím se bavit, než tu tak civět do prázdna a dopřávat tomu mizerovi, Traklovi, aby se pásl na jeho utrpení.

Dali si říci Šíma a Kolařík. Asi půl hodiny hráli ve třech mariáš. Karty pleskaly o stůl, hromádka peněz před Šléglem rostla, vyhrával jednu hru za druhou.

„Štěstí ve hře, neštěstí v lásce,“ podotkl nesměle Pe-lant, který proti svému zvyku přihlížel.

„Červená se sedmou — a sto!“ hlásil Šlégl s kamennou tváří.

„Flek na stovku,“ plácl do karet Kolařík.

Šlégl položil karty. „Takhle to, hoši, nejde,“ řekl smutně. „Je to nesmysl, co děláte! Nemůžete hru flekovat, když mám v ruce šest trumfů a dvě esa!“

„Já mám přece skvělou kartu,“ hájil se Kolařík, „podívej se! Nemohu vědět, že soused má jen ubohé trumfíčky. Myslil jsem, že budu mazat!“

„Přesto toho necháme,“ pravil Šlégl nešťastným hlasem. „Takhle bych vás obehrál o všechny peníze.“

„Chceš-li,“ doporučoval mu Šíma, „můžeme některý večer dohromady někam jít. Když tě výhra mrzí, zaplatíš nějaké to pití — ať je legrace.“

Šlégl stál chvíli na místě, přešlapoval z nohy na nohu, ale karty již do ruky nevzal. Náhle se rozhodl a pomalu kráčel ke svému kavalci. Za všeobecného ticha si navlékl na záda batoh.

„Copak,“ zeptal se ustrašeně Hincík, „ty už jdeš?“

„Hoši, nic naplat, musím.“ Mluvil s přepjatou bodrostí. „Tady to už nemohu protahovat, nemá to smysl. Ráno rukuju s kumpačkou, musím tam tedy dnes také spát. Kufr jsem si poslal domů už odpoledne...“

„A proč kufr?“ podivil se Kolařík.

„Nu, do pole se přece kufry nevozí.“ Spustil ještě veseleji, aby tísnivý dojem zaplašil. „Tak se tady mějte dobře, sekejte Kolbenovi a Mischkovi dobrotu, a jestli válka ještě deset roků potrvá, ať jsou z vás ze všech sami jenerálové...“ Chodil od kavalce ke kavalci jako tenkrát, když se se všemi vítal, usmíval se, podával ruce. Chrastil si plivl do dlaní a obdařil ho na rozloučenou pořádnou herdou do zad, Pekárek si na to oprášil kalhoty a nasadil brýle. Maras srazil obřadně podpatky a Odrážka se rozkuckal astmatickým kašlem. Trakl měl náramně důležitou práci na své poličce, natahoval se tam a něco horlivě přerovnával.

Doprovodili Šlégla ještě do německé světnice, pak ke Kolbenovi a konečně se schodů dolů. Holub, Šíma a Morávek stáli venku na prahu tak dlouho, dokud za ním nezapadla zahradní branka.

Když se vrátili do světnice, spatřili shluk u Traklova lůžka. Shromáždili se tam skoro všichni, vzrušeně hovořili jeden přes druhého a šermovali rukama. Nejvíc bylo slyšet maličkého Kolaříka, Kahánek se s čímsi lopotil, supěl, z klubka údů se ozývaly úzkostné stony.

„Dobrý je to,“ pochvaloval si Chrastil, „teď mu vomotej kebuli dekou. Vobrať ho! A sem s ňákým klackem!“

Holub za sebou prudce přirazil dveře a jedním skokem byl na pódiu: „Mládenci! Copak to tropíte? Co vás to napadlo?“

Kolařík k němu obrátil rozzářenou veverčí tvářičku. Rozčilením se mu pletl jazyk. „To — to je Vašku, co? To se po-povedlo! A — a — nikdo nic a najednou, jako když si to řeknem...“

„Tak, ale teď se mi všichni kliďte odtud,“ rozzlobil se Holub. „A ty, Kahánku, ho hned pusť! Neposlechnete-li, sám půjdu pro Kolbena.“

Šíma zrudl až po kořínky vlasů. „Proč ty se do toho mícháš? Zalez a nedívej se, když jsi tak útlocitný. Nevídáno, když dostane, co mu patří. Najednou ti záleží na takovém všivákovi.“

Rázem byly ve světnici dvě strany. Jedna pro exekuci, druhá proti ní.

„Že se vám s ním chce špinit,“ domlouval jim Holub, „copak si myslíte, že tím něco dokážete, když mu nařežete? Šléglovi tím nepomůžete a z prevíta neuděláte anděla. Já bych vám poradil něco lepšího. Ode dneška — nepromluvit s ním ani jediné slovo, nevěnovat mu ani jediný pohled. Dávat mu najevo své pohrdání po celý ten zbytek dnů, co tu ještě budeme. Ignorovat ho. Absolutně. Rozuměli jste?“

Přece jen si dali říci. Kolařík div že nebrečel, tak ho mrzelo, že Šlégl nebyl pomstěn. Kahánek bručel, nadával — ale pustil. Rozježený, s očima vyvalenýma záštím, se Trakl posadil na kavalci. Byl již ve spodním prádle, právě se asi připravoval k spánku, když ho přepadli. „Počkejte jen! Počkejte!“ prskal, hrozil jim pěstí. „Zítra si to u raportu povíme!“

„Víte co, raději moc nevyhrožujte,“ pravil mu chladně Holub. „Kdybych byl nepřišel včas a nezakročil, nikdo by vám již nevzal, co by vám byli přišili. A pokud se týká toho stěžování, nezapomeňte na jednu důležitou okolnost — Šlégl tu už není, nemáte naději, že by někomu z pánů mohl být kravál vhod.“

„Mravní převaha,“ ušklíbl se kysele Šíma, „náramně krásné, ale já si na takové věci nepotrpím. Škoda, bylo to pěkně zaranžováno.“

„Chudáčku,“ rozmlouval Chrastil se svou špinavou prackou, „jak ty k tomu přídeš? Tak ses těšila, jak budeš tomu votrokovi skákat po hubě! Sklaplo ti, no, co se dá dělat?“

13

Oberst Krehan položil jídelní příbor, a otíraje si o ubrousek své bílé stařecké ruce, naklonil se k majoru Haubitzovi po své pravici. Major sebou trhl, nahnul se úslužně celým tělem k oberstovi. Na jeho tváři se rozhostil úsměv radostného úžasu. Od Haubitze převzal zajímavou novinku major Teletzki a od Teletzkého setník Tauchen. Hlava se nakláněla k hlavě. Oberst se vlídně usmíval. Praporčíci na dolním konci stolu se dověděli až poslední, že pochodový prapor opustí Kadaň ještě před koncem týdne.

Dříve než se oberst Krehan zvedl, aby ukončil večeři, rozběhl se kolem stolu papírek, narychlo načmáraný rukou plukovního lékaře Orta. Byla to výzva, adresovaná jen „velectěným příslušníkům pochodového praporu, jehož hodiny v hinterlandě jsou sečteny. Prosím pány, aby šli odtud rovnou dolů do klubovny a tam se do jednoho shromáždili v očekávání věcí příštích.“ Papírek poskakoval jako žabka od talíře k talíři, každý, kdo si jej přečetl, se spiklenecky ušklíbl a vyhlédl si v řadě židlí dalšího z těch, kterým byl určen. Zasvěcenci, kteří měli jet do pole jako důstojníci již aspoň podruhé, vysvětlovali věc nováčkům: „To je už takový Ortův zvyk. Dělá to při každém odjezdu pochodové. Bude nás dole hostit. Hoši, kouká z toho náramný flám!“

„Nepůjdu tam,“ ohrazoval se Pavlík. „Co bych tam dělal? Nemám ani trochu náladu na poslouchání všelijakých blbin. Musím napsat domů...“

„Jak chceš,“ urazil se Matějka, „ale to ti řeknu rovnou — zmizíš-li, na smrt si Orta rozhněváš. Na slzavá psaníčka máš snad ještě dost času.“

Klub byla malá místnost v přízemí s vyhlídkou na dvůr a na záchody. Na oprýskané zdi visel obraz panovníka a několik fotografií padlých hrdinů pluku. Jediným přepychem tu byla bachratá pohovka, potažená černým voskovým plátnem. Seděl na ní Ort a nad ním se skláněl sanitní leutnant Chmelík, malebně se opíraje loktem o zeď. Na prostředním stole stálo dvanáct odzátkovaných láhví vína. Důstojníci se shlukli u oken a polohlasně se bavili. Předstírali, že o připraveném pohoštění nevědí. Čekali, až bude dán povel, aby se zasedlo ke stolu. Pořád ještě se trousili noví a noví opozdilci. Ort si usměvavě mnul ruce.

„Sedmnáct, osmnáct,“ počítal Chmelík, starostlivě se rozhlížeje. „Myslím, že už nikdo nepřijde, mohli bychom začít. Kdo nepřišel, jeho škoda.“ Ort prohnul dlaně, až mu zapraskaly klouby, a vzrušeně zatleskal. Ti u okna se jako na povel poslušně obrátili čelem do místnosti.

„Z pověření nejvyššího felčara...“ spustil vesele Chmelík. Kdosi se již předem zachechtal. Setník Tauchen, hromotluk, si zálibně hladil knírek, pokukuje po láhvích. „Hejtmani, leutnanti a korouhevníci!“ (Nový, tentokrát spontánní výbuch smíchu.) „Náš obrfelčar rozumí nejen nežitům, omrzlinám, smradlavým nohám, vředům, kapavce a svrabu, ale také psychologii. Ví, že statečnost musí být zalívána, má-li vzkvétat, jako všechny mužné ctnosti. Proto ráčil opatřiti tyto dvě ostré baterie a prosí, abyste si s ním na rozloučenou a na šťastnou shledanou a také ovšem na dokonalé zdeptání nepřítele a na vítězství naší matky monarchie mocně připili.“

„Hurá!“ odpověděly mužské hlasy. Sklenky zazvonily. Ort sám naléval a doléval. Jeden za druhým nemotorně sedali ke stolu. Vedle Orta dopadl těžce nadporučík Brázda, nejstarší důstojník praporu. Kývl na poručíka Krániše od třetí setniny, věrného přítele Wihanova, a ukázal mu na volnou židli vedle sebe. Chtěl mít toho mluvku a zábavného společníka po svém boku. Weiss se tvářil upjatě, nebylo mu vhod, že je nejmladším mezi veliteli. Nosatý Hampel ho bůhví proč povzbudivě štípal do kolena.

Po prvním přípitku se ujal slova Tauchen, po Tauchenovi Brázda, pak Hampel, poslední Weiss. Všichni se přizpůsobili Chmelíkovu stylu. Hejtmani a korouhevníci se zalíbili. Pořád byl v různých obměnách opakován tentýž vtip. Obraceli se k Ortovi, původci pitky, přáli mu mocný vzrůst vlasů, které mu chyběly, a úspěšné vyléčení jeho jaterní choroby, která mu zabraňovala účastnit se polního tažení. Hampel se poťouchle pochichtával. Brázda si mnul uslzené oči, břicho se mu natřásalo, jak se smál anekdotám, kterými ho častoval Krániš. Plukovní lékař zakončoval každý přípitek slůvkem „ex“, proti němuž nebylo odvolání.

Dvanáct láhví na dvacet mužů, to nebylo ani tak mnoho. Velitelé setnin se však nechtěli dát zahanbit a ústy Brázdovými ohlásili, že po bateriích doktorových přijdou na řadu ještě baterie jejich. Nyní to vypadalo již povážlivěji.

„Fuj tajxl,“ liboval si Matějka, „to bude opice!“ Neklidně sebou šil a kopal svýma čapíma nohama pod stolem Pavlíka, který se přípitkům vyhýbal, jak mohl.

Bradavice na Brázdově tváři se leskla jako vycíděný knoflík. Weiss cosi důvěrně šeptal do ucha Skálovi, který mu dělal společníka. Wihan pomáhal Chmelíkovi v obsluze. Tiskl v podpaží kapesník a choval se jako opravdový sklepník. Mladičký praporčík od první setniny, který nedopil na povel do dna, byl odsouzen k vypití tří dalších sklenek. Bylo vidět, jak mu při třetí vyskočily na čele krůpějky studeného potu.

„Kdypak se asi dostanu domů?“ ptal se ustrašeně Pavlík Matějky, dívaje se na své náramkové hodinky. Ukazovaly půl desáté.

„Domů?“ ušklíbl se Matějka. Bylo zbytečné mu dávat nějakou odpověď. Mládeneček si mohl vzít poučení z okolních rozhovorů. O cíli flámu nemohlo být ani nejmenší pochybnosti. Až budou láhve vyprázdněny a mužstvo, aspoň to svědomité, ulehne k spánku v svých ubikacích, půjde se do bordelu. Brázda doporučoval, aby tam Wihan s Kránišem šli napřed a zajistili tak řádné přijetí.

„Vy budete naše Vorpatroll. Vyčistíte předpolí od nepřítele!“

Zábava byla stále vedena ve vojenském duchu. Bateriemi byl připraven generální útok. Tahle kanonáda, to je přece to nejlepší! Trommelfeuer! Ať to bouchá, ať to praská! A potom — raketa. Granáty do rukou. Bajonet auf!

„Bajonet auf!“ chechtal se Tauchen a zdůraznil svá slova patřičným gestem.

Poručík Skála hlásil, že ten jelimánek od jedničky právě dávil na dvoře. Jeho klopýtavý příchod byl uvítán mohutným řevem. Pilo se rychle, nálada byla stále bujnější. Brázda si již rozepjal hoření knoflíky stejnokroje a vyňal si celuloidový límeček. Škrtí to, potvora, nač se tím trápit?

Po desáté Ort povstal a opásal se šavlí. Byly chvatně dopíjeny poslední sklenky. Brázda, starý mazavka, byl jen trochu příliš hřmotný a zeširoka si vykračoval. Ostatní nebyli tak pevní v nohou. Vyhrnuli se ze síně. Od Heiligenbergu je ovanul ledový vítr. Pavlíkovi se na čerstvém vzduchu zamotala hlava. Proboha — pomyslil si v úzkostech — vždyť já jsem opilý! Rychle se však zas vzpamatoval, měl co dělat s Matějkou, který jím mocně cloumal. Ort s Chmelíkem kráčeli napřed, Ort nepřirozeně vztyčený, Chmelík čilý, pohyblivý — on jediný ze všech téměř nic nepil. Musil se starat o to, aby jiní pili. Podpatky zvonily o dláždění. Občas někdo hlasitě zaříhal nebo se zasmál. Vtip o vztyčených bajonetech byl stále ještě přetřásán. Strážníci jim salutovali — nikdo si jich nevšímal.

Na rohu podloubí, kde se končilo náměstí, se Matějka rozječel na poplach, aby chytli zběha. Zběhem byl Pavlík, kterému se podařilo zbavit se přítelova sevření. Pokusil se o útěk, ale daleko se nedostal. Byl dopaden samotným Weissem a musil jít dále jako zločinec s rukama za zády za žertovného spílání drábů.

„Zatvrzelče,“ vyslýchal ho nadporučík, „proč ses chtěl ztratit?“

„Mám už dost pití — nechtěl bych být směšný. Zítra...“

„Zítra!“ okřikl ho Brázda. „Takový mladík si dovoluje mluvit o zítřku. Pořádný voják zná jen jediné označení času, a to je dnes.“

„Jaký mu uložíme trest?“ tázal se Weiss se vší přísností.

„Degradace!“ rozhodl Brázda, chechtaje se. „Uříznout všechny knoflíčky od poklopce a narazit mu nejtlustší holku.“

U nevěstince převzal velení Tauchen. Okny bylo slyšet kvikot žen a tlumené hřmocení orchestriónu. Růžové záclonky se pohybovaly a za nimi se kupily stíny. Byli očekáváni. Otáleli na prahu tak dlouho, až došli poslední, kteří nad kanálem močili.

Tauchen otevřel kopnutím dveře. „Ruce vzhůru!“ velel: „Nastupuje důstojnická četa dokonale ožralá. Sämtliche Huren — Vergatterung! Madam, při všech starých ctnostech vás zapřísahám — žádný tripr ani čankr?“

Deset děvčat narychlo oblečených do svých nejlepších šatů, podobných plesovým róbám, s hlubokými výstřihy a holými pažemi, stálo podle rozkazu uprostřed místnosti. Vypínaly prsa a schovávaly břicha. Vyzývavě pištěly, když Ort kráčel od jedné k druhé a potěžkával jim ňadra. Madam, pokroucená, reumatická, s ručkama sepjatýma na hrudi jako stará modlilka, s řídkým drdůlkem na temeni, je s úklonami předváděla: „Daas sind alle meine schöne Töchterln, Herren Offiziere, vssechno v porzadku, kein Engst, Herr Hauptmann, nemoc neni. Ich garantiere ihnen... wollen sie sich setzen. Co je libo, prosím? Wein? Bier? Limonade? Schwarz Kaffee?“

„Koňak!“ zařval dychtivě Skála.

„Platíš?“ zeptal se nedůvěřivě Matějka, bledý jako křída, ale procházkou již zas téměř vystřízlivělý.

„Platím, ale za sebe,“ odsekl Skála a zasmál se. „Anebo, lépe řečeno, neplatím vůbec, poněvadž doufám, že to někdo zaplatí.“

Skála hádal správně. Koňak byl objednán, a to opět doktorem Ortem.

„Poslušně hlásím,“ salutoval Krániš, stojící v pozoru vedle potutelně se usmívajícího Wihana, „že jsme svůj úkol, vyčistit zákop od nepřítele, provedli podle vytčeného plánu. Vyhodil jsem odtud vlastní rukou pět infanteráků bez pasírek a tři feldvébly s pasírkami.“

„Ruht“, mával lhostejně rukou Tauchen. „Abtreten!“ Dosedl a ihned se mu maličká černovláska vyhoupla na kolena. Jakýsi snědý poručík s neklidnýma cikánskýma očima měl na klíně již dvě a vztekle jim hnětl ňadra, až bolestí sykaly. „To nejde,“ čertil se Brázda, „na každého chlapa připadne půl holky, jeden si nesmí dát na talíř víc, než stačí sežrat!“

Weisse se již také drželo děvče kolem krku. Patrně se spolu dobře znali, poněvadž se k němu tulilo velmi láskyplně. Krániš vhodil dvacetník do orchestriónu a stroj spustil dunivou a nepřívětivou píseň jako parní mlátička. Brázda se dal do tance s dlouhou, hubenou blondýnkou s blankytně modrou pentlí ve vlasech. Divoce funěl a šavle, kterou si dosud neodepjal, mu lítala a otloukala nejbližší židle. Skála rozebíral půvaby své dámy, která mu ležela hlavou v klíně. Vytáhl jí z šatů jako hadr měkký prs a kapal jí koňak na černou bradavku. Madam se mračila, neměla to ráda, když se takové věci dělaly zde dole. Zboží mělo být nabízeno jen zabalené, jsou mužští, kteří si přijdou na své jen pouhým ohledáváním, a ten, kdo se příliš zblízka dívá starému koni na zuby, obyčejně nekoupí.

Wihan, skryt za orchestriónem, se domlouval s Matějkou. Ukazovali na Pavlíka, který si se svým kalíškem zalezl do kouta, snaže se zůstat nepozorován. „Toho svatouška bych rád dnes pořádně dostal do nálady.“ Wihan se domníval, že se mu to asi sotva podaří. „Vsaď se!“ kasal se Matějka. „Že se ještě dnes bude válet pod stolem!“ — Wihan kroutil povážlivě hlavou. „Uvidíme!“ — Nakonec si plácli. Zdaří-li se to Matějkovi, zaplatí Wihan zítra láhev vína. A dá-li ho dohromady s nějakou dívkou, zaplatí dvě.

Slečnu s modrou pentlí přebral Brázdovi Hampel, ale ta se vzpírala, byla již se svým tanečníkem domluvena. Tlouštík se rozpačitě usmíval, drbal si prokvetlé strnisko, nevěděl, jak by blondýnku opět Němci vyfoukl. Skálova nevěstka, podle všeho navedena od madam, vyťala poručíkovi zvučný políček. Skála se chystal k odvetě, ale vtom se otevřely dveře dokořán, objevil se v nich nový a nečekaný příchozí, vytáhlý hubený chlapík s drsnou, žlutou pletí, s vpadlýma, poněkud zešikmenýma očima, ušněrovaný do přiléhavého zbrojního kabátu — praporní adjutant. Stanul uprostřed místnosti a opsal kolem sebe pravicí, oblečenou v bílé rukavičce, kruh jako čaroděj, který se chystá zaklínat duchy.

„Mihály!“ vykřikl přátelsky Tauchen. „Posaď se k nám! Který čert tě sem nese?“

Adjutant se malátně ohlédl, ale v kalných očích mu nesvitlo pochopení. — Nepoznal ho. Byl asi příšerně opilý.

14

V lokále zbývala již jen sotva polovina žen, ostatní byly v pokojíčcích s důstojníky. Scházel Tauchen, scházeli Brázda i Weiss — páni si rozebrali slečny podle hodnostního pořadí. Druhá garnitura se odebere nahoru, až se ti první vrátí. Ti nejmladší, jako Wihan a Krániš, se spokojí pouhou platonickou zábavou zde dole, smíchem, kouřením a prázdněním láhví, které někdo jiný zaplatil.

Pavlík seděl vedle Matějky jako hromádka neštěstí. Již se ani nebránil, když ho přítel povzbuzoval k přípitkům, tupě se usmíval a srkal koňak podle návodu svého vůdce. Matějka byl nesmírně vynalézavý. „Na tvou první holku! Měl‘s už přec nějakou holku. Neměl? To je jedno, tak tedy na první holku, kterou budeš mít. Že nebudeš mít? Máš pravdu, ženské jsou sběř. Tak tedy na tvé bohumilé předsevzetí!“ Přiťukávali na šikovnou ranku, na návrat do civilu, na Brázdův houbovitý nos. Pavlík již ani nepozoroval, že Matějka odnáší od úst kalíšek stejně plný, nevnímal vlastně ani jediné slovo k němu pronesené, všechno kolem něho vířilo v nepopsatelné směsici, tóny orchestriónu se mu zarážely do hlavy jako hřeby, a když přístroj umlkl, ozvaly se jeho alkoholem nasáklé nervy písní stejně neodbytnou a vytrvalou.

Byl zoufale ospalý, oči ho pálily od kouře, největší námahu mu působilo udržet v tváři nějaký výraz, nepovolit svalům obličeje, jinak by se sesunuly v masku nepříčetné opilosti. Ke všemu s ním koketovala nevěstka, sedící vedle zmoženého Skály. Otravovala se se svým partnerem a házela po něm chlebovými kuličkami. Pavlík zprvu líně uhýbal, brebtal: „N-nechte mě! Dejte pokoj! Ať mě n-nechá být!“ Jeho výzvy však zůstávaly bezvýsledné, a tak rezignoval. Již jen trpně pomrkával a ušklíbal se, když dobře mířená rána zasáhla nos, ústa nebo skráň.

V koutě, za hradbou láhví, která znamenala, že slečnám není přístup dovolen, seděl Ort s Chmelíkem. Doktor měl v prstech ožehlou zápalku a vytvářel jí z krůpějí pálenky na svém tácu jakousi soustavu rybníků a ostrovů, Chmelík se opíral loktem o stůl a horlivě do něho mluvil. Občas se doktor shovívavě usmál, chápavě se na leutnanta podíval a upřel své bezbarvé oči do světla žárovky nad svou hlavou, podobaje se tak více než kdy jindy sově, zírající do měsíce. Chmelík poposedal, hryzl si nehty a znovu se dával do hovoru.

„Koukej,“ naklonil se k Pavlíkovi Matějka, domnívaje se, že nadešla jeho chvíle, „ta Skálova děvka na tebe bere. A když se na ni líp podívám, nezdá se mi ani tak špatná. Má docela pěkné tělo. Stačí na ni kývnout a hned si k tobě přisedne. Já jí řeknu, chceš?“

„Ne, ne, ne,“ malátně odmítal Pavlík. Opřel se temenem o stěnu a v téže chvíli se před jeho očima natáhla růžová clona. Lehká, růžová clona, orchestrion zněl diskrétněji, Pavlíkovi bylo neskonale příjemně, jakýsi vlak se před ním dával do pohybu, okénko za okénkem ho míjelo, jejich světla tančila ve sněhu — ano, ve sněhu, neboť jsou vánoce, studentík Pavlík stojí na martinickém nádraží, jeho vlak odjíždí. Až zmizí za zatáčkou, přisunou jilemnickou lokálku, zazní zvonec vrátného... Však právě zvoní! Ale ne, to jen v orchestriónu břinkly činely a Matějka křičí rozhořčeně u jeho hlavy: „Hergot, člověče, nechrápej nám tady!“

Pavlík polekaně otevřel oči a spatřil, že po jeho boku sedí Skálova společnice. Teď si malounko opravila porouchaný účes a přiblížila k němu tvář s nabarvenými rty a podkreslenýma očima. Než mohl couvnout, polibek čpící pačulí se dotkl jeho kůže. Jak hnusné! Cosi ho zalechtalo v krku. Jeho dáma mu vynalézavě strčila ruce do rukávů stejnokroje a zaťala mu nehty do masa. Brrr! Nyní však již také pochopil, co mu to tak rdousivě stoupá od žaludku — je to dávení!

Vyskočil, zavrávoral, polkl jednou, podruhé — sáhl si na čelo orosené studeným potem, vytrhl z kapsy šátek a přiložil si jej k ústům. „Pusť ho, svině,“ naléhal hrubě Matějka na neodbytnou dívčinu, „pusť ho, u všech čertů, copak nevidíš, že mu je nanic?“ Pavlík se tápavě hrnul ven, nějaká židle se s bouchnutím skácela na podlahu. „Támhle,“ ukazoval mu Matějka, najednou až tklivě starostlivý, „tam za tím závěsem a pořád rovně!“

Závěs mu drsně přejel přes ucho, dveře se za ním prudce zavřely (někdo je přirazil), temná chodba ho pohltila. Od zdi ke zdi — bože, to je utrpení, žaludek poskakuje jako míč, jen tam doběhnout! Potácel se, jako by jím někdo strkal, stále vpřed, blíž karbolovému zápachu záchodku. Padl na zeď oběma lokty a s nekonečnou úlevou zvracel.

Jak dlouho tam pobyl, nedovedl odhadnout. Někdo přišel, někdo odešel, mluvili k němu či nemluvili? Snad si i na chvilku zdřímnul. Konečně se přece odhodlal k cestě zpátky. Cloumalo jím to ze strany na stranu, ale šel. Na konci chodby záhada — které z trojích dveří jsou ty pravé? Jedny jsou zasklené a vychází z nich matná záře. Závěs — pomyslil si Pavlík, a otevřel...

Jako by byl udeřen sekerou mezi oči. Neuvěřitelné! Temná místnost je osvětlena jen svíčkou a ta bliká v průvanu na podlaze, v pozadí je skříň a k ní jako ke kříži připoutána nahá ženština, hlavu má sklopenou, ruce rozpažené, pod levým prsem ranku, z níž prýští tenoučký pramínek krve. Před ženou na nízké stoličce sedí vychrtlý muž s bradou podepřenou pěstí.

Ú-úúú — vylétlo z chlapcových úst. Zachvácen hrůzou se zachytil kliky, dveře se pod jeho vahou propadly. Muž se vymrštil, obličej mu zkřivil vzteklý úšklebek, zařval: „Pašol! Pašol!“ Pavlík vletěl do chodby. Tu se před ním odhrnul závěs, ostrá záře ho oslepila. Octnul se v lokále víc mrtvý než živý. Těžce dopadl na nejbližší židli.

„Copak je?“ Kdosi se nad ním skláněl. Dlouhý, donkichotský stín. Ort.

„Tam — visí,“ brebtal Pavlík, „je nahá — z prsou jí teče krev. A on se na ni dívá. Adjutant. Mihály.“ Chvějící ruku vztáhl po sklence.

„Těch už bys mohl, myslím, nechat,“ řekl mu doktor přísně. „Jsi už dostatečně otráven. Jaké to máš oči? Jak vypadáš? Jsi celý poslintaný. Přebral jsi pořádně. Copak, že ses tak spustil?“ Rozhlédl se a setkal se s vítězoslavným obličejem Matějkovým.

„Sázka,“ vysvětloval poručík. „Vlastně jen půl sázky. To támhle Wihan. Druhá půlka se mi ještě nepodařila. Slečna se mu nelíbila.“

„Přeháníš, mládenče,“ řekl Ort s nechutí. „Co z toho máš? Zítra se nepostaví na nohy. A tu druhou půli jsi prohrál. Pavlík je teď pod mou ochranou. — Pojď,“ vybídl vlídně praporčíka, „sedneš si k našemu stolu.“

Musil vstát také Chmelík a pomoci mu. Sám by se tam byl sotva dostal, tak se mu třásly nohy. Vedl stále stejnou: „Nahá žena — krev — Mihály. Jestli on... co jen to znamená? Mělo by se...“

„Nedělej si starosti,“ těšil ho plukovní lékař, „to nic není.“ Jeho žlutá tvář se nakrabila tichým smíchem jako zmačkaný papír. „To není mrtvola, nemysli si! Obvyklý kousek toho Maďara. Přivázal ji a nařízl jí kůži žiletkou. Rozumíš? Děvčata to nemají ráda, ale konečně — on dobře platí. Provádí někdy ještě horší věci. Madam, prosím černou kávu tady tomu pánovi! Hezky silnou černou kávu. To sis dal,“ dodal tlumeně, „divím se ti, že ses dal pohnout k takovému nezřízenému obracení sklenek!“

„Já jsem nechtěl,“ omlouval se uboze hoch, „byl bych šel raději domů. Chytili mě. Ale proč to vlastně adjutant dělá? Naprosto tomu nerozumím.“

Ort se usmál jen koutkem úst a podíval se na Chmelíka. Chmelík si narovnal puky na kalhotech a rovněž se usmál. „Proč? Nu, chlap je prostě perverzní,“ vykládal střízlivě Ort. „Nahá žena ve světle voskovice — patrně jakési náboženské vytržení. Je to dočista blázen. Inu — lidská troska. Vždyť je impotentní. Každý se baví, jak dovede.“

Dosud byl Pavlík jen bledý, nyní však zesinal. Chvíli hleděl Ortovi vytřeštěně do tváře, pak svěsil hlavu. „Lidská troska,“ šeptal si, jako by ta slova měla pro něho nějaký zvláštní, strašlivý význam. Opakoval si je s větším a větším zalíbením. Blouznivě a žalostně se usmíval. Náhle opět dychtivě sáhl po doktorově kalíšku.

„Halt!“ zadržel mu ruku Chmelík. „To se nesmí. Ožralí nepijí koňak, pro ty je černá káva. Hned ji přinesou.“

„Já — já bych chtěl ještě pít,“ vzpouzel se Pavlík.

„Jaká pijácká fúrie to do něho vjela?“ ušklíbl se Ort.

Praporčík se dal znenadání do nepříčetného smíchu. „Člověk ztroskotá — a je z něho troska. Páni doktoři, co to vlastně znamená lidská troska?“

„Tak třeba — když je člověk vyžilý,“ neochotně mu odpověděl Chmelík.

„Vyžilý!“ skočil mu Pavlík nadšeně do řeči. Byl tak rozčilen, že jektal zuby. „Někdo se vyžije, dřív než začne doopravdy žít. Jednoho dne potká smrt — a pak už jdou stále spolu. Jen ona to o něm ví a nikdo jiný. Jen jí se nestydí. Jinak — před celým světem je mu hanba.“ Černá káva mu zavoněla pod nosem, ale učinila ho ještě zdrcenějším. Odstrčil šálek, který mu Chmelík podával k ústům. „Nechci být střízlivý! Až vystřízlivím, zas se to vrátí. Poprvé za celou tu dlouhou dobu mi to je jedno. Pak zas začne staré trápení.“

„Co to pořád má?“ divil se Chmelík.

Ort pokrčil rameny.

„Pane doktore,“ obrátil se k němu Pavlík s očima, šílenýma bolestí, „řekněte mi, co s takovou troskou člověka? Zastřelit, viďte? Jako prašivého psa. Ano, zastřelit jako prašivého psa. A já,“ usilovně si mnul čelo, zápasil se svou sdílností, „já — snad by bývalo lépe, kdybych se byl ani nenarodil.“

„Tak,“ řekl chladně Ort, „to je náramně zajímavé. A teď se konečně napij kávy, změní to tvé chmurné myšlenky. Nevěděl jsem, že máš tak truchlivou opici.“

„To není jen opice,“ vzrušeně namítal hoch, „jste na omylu. Opice je vedlejší.“ Mávl beznadějně rukou, div že nevylil doktorovi kávu do klína.

„Dej ksakru pozor,“ mrzel se již lékař.

„O vaše kalhoty vám jde, pane doktore,“ vyčítal mu Pavlík, „a tady je člověk nemocný, smrtelně nemocný. Lidská troska...“ Náhle strčil ruku do kapsy a chvatně z ní tahal pomačkané papíry, dopisy, hřebínek na vlasy — nakonec položil na stůl reklamní kalendářík v červených plátěných deskách. Nervózně v něm listoval. „Tady!“ Zabodl prst do jedné stránky, popsané neúhledným chlapeckým písmem. „Tohle si přečtěte!“

Ort nahlédl zvědavě do zápisníčku. Slabikoval polohlasem: „Sama příroda cítí, jak okolo tebe uniká její božská něha — rákosí a stromy tě již nepoznávají — zpřevracel jsi zákony své matky, nejsi již bratrem nemluvňátek — a polní ptáci zmlkají, spatříce tě. Jsi sám...“

„Co to má být?“ zeptal se Chmelík, rovněž polohlasem.

„Musset,“ řekl doktor a obrátil list. „Zpověď dítěte svého věku.“

„Tak jste to poznal? To jste tak sčetlý?“ divil se posměšně Chmelík.

„Ne, je to tu napsáno,“ řekl Ort bez úsměvu a četl dále. „Kamkoli padne kapka tvého potu, vypučí jedna z těch chmurných rostlin, jež rostou na hřbitovech. Zemři! Jsi nepřítelem všeho, co miluje, uchyl se do své samoty, rozptyl se jako dým, neolupuj zrno obilné o sluneční paprsek!“

Pavlík ztichl, jeho tvář se stále více krabila, až z očí vytryskly slzy a koulely se po lících. Nejdříve se je snažil zadržet, pak se vrhl hlavou na stůl a objal ji pažemi.

Ort se k němu sklonil a položil mu ruku na rameno. „Proč sis to zapsal?“ zeptal se ho měkce. „A proč pláčeš?

„N-nevím. Je mi špat-ně.“

Přiklopýtal Matějka, díval se na vzlykajícího druha a hloupě se usmíval. Ort však jen vztáhl ruku: „Nelíbíš se mi, zlobím se na tebe. Zmiz!“ A Matějka zklamaně odtáhl.

Ort se opět obrátil k Pavlíkovi. „Odpovíš, nebo neodpovíš?“

„To já — já sám jsem ten Mussetův prostopášník!“

„No, tomuhle tedy nerozumím,“ bručel Chmelík.

„Nevadí, že nerozumíš,“ pravil Ort s nezvyklou bodrostí, „mně však už začíná svítat. Vida, tak tedy prostopášník! Budu si s ním musit promluvit, jen co bude mít zas jasnou hlavu. Sám sobě se divím, že jsem ho tak dlouho poslouchal a nic mě nenapadlo. Až teď ten zápisníček. Není to tedy jen opilost, věc je staršího data a je vážnější. Tak se mi zdá, že jsem našel klíč k záhadě.“

„K záhadě?“ zeptal se nechápavě Chmelík.

Ort mu neodpověděl. „Teď jde jen o to, dostat toho hocha do postele. Budeš to musit obstarat sám. Doprovodím ho s tebou, ale domů nepůjdu. Má-li počestnou kvartýrskou, možná, že ti vynadá. Na mne by se to už nehodilo, ale ty to sneseš, jsi ještě mladý.“ A po chvíli: „Řekni té bábě, že budeme účtovat!“

Chmelík cinkal nožem o sklenku. Přivolával madam.

„Uklidni se,“ hladil Ort Pavlíka po vlasech jako malé dítě. „Nic to není. Všechno ti později vysvětlím. Mimochodem řečeno, jsem rád, že ses opil a že přišel Mihály. Zítra nepůjdeš na cvičení, hodíš se marod. Odpoledne tě navštívím — rozumíš?“

Nezdálo se, že by Pavlík rozuměl.

15

Mischka stál široce rozkročen u tabule a s důležitou tváří na ní psal křídou otázky ze služebního a cvičebního řádu, z nauky o terénu, o rozčlenění armády, naznačil několik situací, jež bylo třeba rozřešit povely, a konečně — jako korunu všeho — dal jednoduchý příklad vedení pěší jednotky v boji. Podle papírku, který žmolil v ruce, namaloval pečlivě schéma krajiny, postavení dělostřelectva, pět kopečků, na nichž se zakopal nepřítel a jež bylo nutné dobýt, mezi nimi samozřejmě řeku, aby to bylo obtížnější.

„A teď do toho! Aby mi nikdo neopisoval, o to se již postarám.“ Vítězoslavně se rozhlédl, položil křídu, oprášil si ruce a šel se podívat na své dílo mezi dvě řady lavic, v nichž se jednoročáci chýlili nad svými archy papíru. „Kdo by se pokusil o podvod jakéhokoli druhu, tomu práci seberu a pak si může snadno domyslit, jak to s ním dopadne. Jestli se někdo domnívá, že písemná zkouška je jen pouhou formalitou, že záleží především na tom, jak se kdo dosud osvědčil prakticky, pak se po čertech mýlí.“ Pyšně si pohvizdoval, švihal ukazovátkem, zpytavě se díval z jednoho na druhého, zda pracuje samostatně, nemá-li snad na kolenou rozevřenou vojenskou učebnici, nenakukuje-li k sousedovi.

Mohl si říkat, co chtěl, všichni věděli, že to vše je jen pustá komedie, jeden z jeho bláznivých nápadů. V oddělení se nikdy písemky před cestou do Jablonce nekonaly, to si Mischka chtěl jen zahrát na profesora, zalíbilo se mu chodit jako páv po učebně s rákoskou za zády, dávat známky.

Avšak Trakl! Ten jediný bral tuto zkoušku vážně. Cože? Na praktické vědomosti že se nic nedá? Písemná rozhoduje a určí dokonce i pořadí, v němž jednoročáci půjdou do důstojnické školy? Och, pak tam tedy Trakl půjde mezi prvními! Konečně se mu naskytá příležitost ukázat, co dovede. Kdo toho zná z vojenské teorie tolik co on? Ovládá látku tak dokonale, že by mohl u každého příkladu podotknout, na které stránce je v knize příslušná partie vytištěna. Jednotlivé dílce pušky? To je toho, umí je odříkávat jako litanie. Nakreslit zákop? Nosí obraz zákopu před očima, postačí jej jen přenést na papír, přesně v měřítku jedna ku pětadvaceti, kolíky, pletivo, střelecký můstek, násep v předpolí — och, proč jen Mischka nedal těch otázek víc, Traklovi lítá ruka, jako by stenografoval, nemusí se zamýšlet, hryzat tužku v mučivé nejistotě jako tak mnozí! Nepochybně bude s celou úlohou hotov dřív než za půl hodiny a co že pak leutnant učiní? Nezbude mu nic jiného, než poklepat mu na rameno: „Bravo, Trakl! Vida, opravil jste si své dosavadní neúspěchy. Praktické znalosti sice nejsou právě vynikající, ale nyní jste prokázal, že se nad jiné hodíte stát se rakouským důstojníkem!“ Je-li na světě vůbec nějaká spravedlnost, Trakl tentokrát překoná všechno očekávání.

Seděl v třetí lavici na kraji, aby ho měl Mischka na očích, vedle něho Kolařík. S Kolaříkem to bylo už poněkud složitější. Mastíval s oblibou mariáš, byl všude, kde se vyskytla nějaká psina, vojenské učebnice měl jen proto, aby je hanobil svinskými obrázky, ze služebních předpisů znal sotva některé, ve vědomostech všeho druhu měl značné trhliny. Toť se ví, hloupý nebyl, když na to přišlo, dovedl o maličkosti napsat třeba dvě stránky, jenomže kompozice byla německá a on německy sotva koktal. Co mu zbývalo? Ten blb po jeho pravici psal jako divý, znal to, jak by to, panebože, neznal, když tři měsíce nedělal nic jiného, než dřel a dřel! Kolařík tedy občas, když se Mischka právě nedíval, nahlédl Traklovi přes rameno, jen co by pochytil nějaké to slovíčko. Slovíčko se rozvede a běží se dál — vida, třeba to nakonec ani tak zle nedopadne!

Vskutku, všechno by to bylo šlo, jako když namaže, jen kdyby byl Trakl nezachytil jeden z Kolaříkových zlodějských pohledů. Cože? Někdo od něho opisuje? A ještě k tomu ten posměváček, jeden z jeho nejúhlavnějších nepřátel, pořadatel nedávné exekuce? Věnoval snad Trakl svou bezpříkladnou píli vojenskému studiu jen proto, aby mu pak výsledky jeho snaživosti nějaký lenoch vydrancoval? Hoho — to tedy ne! Tak jsme si to nesmluvili, pane Kolařík! Nahrbil se jako medvěd, zvedl loket, celý se načechral, utvořil z těla hradbu proti sousedově zvědavosti. Přitom se na něho podíval pohledem nade vše výmluvným. „Zmetku! Žvanile! Hlupáku!“ pravil ten pohled. „Již ani mrknutí, anebo!“ Kolařík přečetl svůj ortel z Traklovy tváře. Věděl, co Trakl dovede a čeho je schopen. Jestli ubohý vrabčák, Kolaříček, se nadnese na své židli, aby mocí překonal obranu nastaveného sousedova ramene, účetní vstane, ukloní se před Mischkou a řekne: „Poslušně hlásím, pane leutnant, jednoroční dobrovolník Kolařík ode mne opisuje.“ A vzápětí bude následovat trest — jeho práce mu bude odebrána, do notýsku mu bude namalována puma — a kdo ví? Čert věř Mischkovi. Když se to tak vezme, Kolařík se nikdy neosvědčil jako zvlášť kovaný velitel nebo cvičitel...

Kolařík stísněně povzdechl, zakašlal (patrně kašlal na Traklovy vědomosti) a hrdinsky si odsedí. Nechceš dát opsat — nedávej. Nikdo se tě neprosí. Zacpal si uši dlaněmi. Když se člověk soustředí, přece se na něco přijde. A co takhle upustit tužku nebo gumu? Tužka se zakutálí, hledáš ji pod lavicí vpředu, vzadu, vpředu je Šíma, pan učitel jistě něco ví, vzadu Holub, ten byl vždycky kavalír, s tužkou a gumou se přinesou vzácné učenosti, vtělí se do papíru, a vlast je zachráněna. Nebo se může sestavit dotazník, moták, hodit do první lavice Marasovi, který má ty věci v malíčku, Maras moták vyplní, cvrnkne do něho, Kolařík si jej zvedne...

„Copak, copak, Kolaříku,“ chechtá se posupně Mischka, „vy sebou nějak šijete! Myslíte, že ze sebe vrtěním dostanete nějaké vědomosti? Ty jsou, panečku, v hlavě, ne v zadnici! Jen do toho! Jen do toho! A nešilhejte na všechny strany, nebude vám to pranic platné, já mám dobré oči!“

Samolibě si plácal rákoskou do stehen. Byl to jeho zvyk, poháněl pod sebou neviditelného koně, přiváděl jej do klusu. Prošel uličkou nahoru, dolů, pak se věnoval také trochu druhé straně, tam seděli Němci. Kolem nich kráčel pomalu, usměvavě, ani se nesnažil zjistit, zda snad někdo neopisuje, tam to bylo prostě vyloučeno. Ti hoši jsou zkrátka vojáci. Ti neberou vojnu na lehkou váhu. Budou důstojníky jeden jako druhý, o tom netřeba pochybovat. Jejich jména budou v čele listiny, která poputuje do Jablonce s oddělením. Heinisch, Frank, Mahler, Farkasch — skvělí chlapci. Mischka by je zbytečně zarmoutil, kdyby se chtěl přesvědčovat o jejich čestnosti. „Schön, schön, meine Herren.“ Malého Hertlíka polechtal rákoskou ve vlasech, to byla ovšem jen lichotka, Hertl, židáček, ji také tak chápal, pokrčil se, ani se neohlédl. Obracel právě třetí stránku. Tomu hochovi jistě bude papír ještě scházet!

„Kdo bude chtít napsat víc, než papír snese,“ zakokrhal Mischka, přiveden pracovním chvatem Hertlovým na novou myšlenku, „ten ode mne může ještě půlarch dostat. Ani snad nemusím připomínat, že šest stránek místo čtyř bude také znamenat lepší klasifikaci. To je, myslím, prostě samozřejmé!“

Trakl si otřel rukávem čelo. Šest stránek místo čtyř! Nuže, jestli někdo z české světnice usmolí těch šest stránek, bude to on! A začal psát ještě soustředěněji, ještě obšírněji. Vzletnou, kancelářskou němčinou, němčinou obchodních dopisů. A přitom se snažil dělat hodně bachratá písmena. Ale co když jemu, Traklovi, ani těch šest stránek nepostačí? Co když Trakl po šesté stránce vstane a řekne Mischkovi: „Pane leutnant, nemohu za to, ale já bych ještě tak asi půl archu potřeboval.“

Puška byla podrobně popsána, rozebrána, zákop dokreslen, vyšrafován, jen do něho postavit statečného rakouského střelce, stav jedné jezdecké divize nejen rozpočítán, ale i znázorněn vzornými značkami, velitelství s praporkem, kolony jedna vedle druhé, proviantní vozy. Povely cvičícím útvarům, to byla docela jednoduchá záležitost, ale nyní přišlo to nejtěžší, to zatraceně zlé — příklad z válečné taktiky. Mischka se naklonil nad Traklem a spatřil, jak se jeho prsty nervózně zachvívají. Střídavě hleděl na tabuli a do svého papíru, rýsoval vrstevnice, pět kopečků, dělostřelectvo, říčku, nepřátelské sbory, vlastní jednotku, blížící se k bojovému pásmu. Ruka se pohybovala čím dále pomaleji, nerozhodněji...

Mischka spokojeně zachrochtal a vzal svůj proutek do obou pěstí jako hledač pramene.

Taktika byla Traklovou slabou stránkou. To bylo něco, co se nedalo nabiflovat. Hrubý nástin rozvinutí praporu k boji, to by tak ještě šlo, ale pak bylo třeba zvolit nějaký útočný plán. Jak rozprostřít své obdélníčky setnin a čáry šiků? Trakl jen tak malounko, bezděčně otočil hlavu vlevo. Jak by ne, Kolařík již své slovní úlohy odbyl, měl toho maličko, uboze maličko, ale teď již také rozvíjel své vojsko k útoku, kreslil. Kdyby se tak mohl podívat znovu a lépe, snad by něco pochytil. Základ pro svůj vlastní manévr. Ne snad, že by chtěl toho trulanta kopírovat, bůh chraň, to ne, neškodilo však překontrolovat svůj námět. Trakla něco svrbělo na krku, poškrábal se, vzhlédl — Mischka stál neúčastně několik kroků od jeho lavice, loupal třísku na ukazovátku, byl zamyšlen. Naježená záda Traklova se uvolnila, loket, jímž se ohrazoval proti Kolaříkovi, zvláčněl. Vytáhl kapesník a zatroubil tak nevinně, tak rozšafně, jak jen může smrkat poctivý muž, který již překonal to nejhorší a nyní se pouští do posledního oddílu své práce. Zatroubení znamenalo: můžete si mě všimnout, nedělám nic nepřístojného, mohu na sebe soustředit pozornost, pracuji samostatně. A při tom, jak zastrkoval kapesník — kapsa byla jaksi příliš hluboká — Trakl se nahnul. Kolaříkovy obdélníčky se řadily za potokem, čárky se drápaly na kótu 965. Aha, jde na to z boku! Vtom se Kalařík uraženě zamračil, vzpřímil svou veverčí hlavičku, zasyčel, posunul svou kompozici co nejdál od Traklových očí. Trakl se opět skrčil — bylo však již pozdě. Dva dlouhé skoky a leutnant stál nad ním.

„Podvádíte? Vy podvádíte?“ Mischka vztekem sípěl. Hra. Předstírání. Tučná pihovatá tlapa se natáhla po Traklově úloze. Papír byl smačkán — ó té bolesti svědomitého autora — sežmolen do koule a již letěl do kouta ke dveřím. Všichni přestali psát, všechny oči se soustředily na tuto zajímavou scénu. Vyděšený Trakl vstal, trčel jako hřebík nad všemi těmi protahujícími se hřbety.

„Herr Leutnant, melde gehorsamst,“ koktal uboze, „ich habe nicht betrogen!“

„Nežvaňte,“ horšil se naoko Michka, „budete ještě zapírat! Co jsem viděl, viděl jsem, to jediné je pro mne důležité, a ne, co mi povídáte. Hodně jste toho naškrábal,“ dodal sarkasticky, „nejspíš jste to opsal do poslední písmeny.“

Traklova ústa se otevřela, ale nevyšlo z nich ani hlesu. Taková křivda! Taková neslýchaná křivda!

„A i kdybyste byl neopsal to předchozí, slyšel jste přec mé varování! Byl jste dopaden při tom, jak jste sousedovi nahlížel do práce. Jste trestán pro výstrahu ostatním.“

„Já — já — vždyť já, pane poručíku....“ blábolil Trakl. Div že nepropukl ve vzteklý nářek. Přechod od nejbujnějších nadějí do nejhlubšího zoufalství byl příliš náhlý.

„Tak abyste neřekl, že se vám stalo nějaké bezpráví,“ rozhodl pánovitě Mischka, „pojďte k mapě. Vstaňte, a pojďte k mapě. Tam nám ukážete, jak jste si útok na opevněné postavení nepřítele představoval.“

Na pódiu stála na dvou židlích veliká dřevěná bedna, plná písku — cvičný terén. Mischka k ní chvatně přistoupil a začal modelovat skicu, předkreslenou na tabuli. „Tak, tady máte kótu 1012, a tady 965 — tuhle,“ prohrábl písek dvěma prsty, „teče říčka, k níž se dostal náš předvoj. Prosím, teď máte příležitost ukázat, že jste schopen myslit bez cizí pomoci. Zde nemůžete okukovat, jak si to představuje druhý. Jen rychle, rychle, ať už to vidím. Když je prapor ostřelován, nemá velitel pokdy na dlouhé přemítání. Musí se něco udělat. Dělejte něco. Dávejte rozkazy!“

„První a druhá setnina,“ zajíkal se rozčilený Trakl, „rozvinout v útočnou linii proti kótě 965.“ (To byl Kolaříkův válečný plán.) „Třetí setnina jako záloha u potoka. Čtvrtá čelem proti kótě 1012 ke krytí případného protiútoku...“

„Bylo řečeno,“ řekl Mischka se zdánlivým klidem, „že k řece dopadají nepřátelské granáty. Tam bude vaše záloha brzy moc pěkně vypadat. Na kótě 1012, jak víte, je soustředěna téměř celá protivníkova síla. Máte proti ní ležet jen jedinou setninu. Kryt je zcela nedostatečný.“

„První a druhá setnina ztečou vrch 965,“ stále váhavěji vysvětloval Trakl svůj záměr, „seženou nepřítele s kopce, zakopou se proti kótě 1012. Vezmou útokem baterie na svahu. Tam kóta 1012 dostane oheň ze dvou stran.“

„Zdecimované setniny seběhnou do údolí a dají se do druhého vrchu!“ spráskl ruce Mischka. Již zas hrál komedii, žalostně skučel, kroutil očima.

„Záloha, má záloha...“ žvanil Trakl.

„Já vím,“ pomáhal mu Mischka do louže, „ta udělá současně útok od říčky. Je tomu tak? Myslíte to tak?“

„Má záloha podnikne útok od řeky,“ opakoval po něm bezradně Trakl.

„Můj ty světe,“ lkal Mischka, ubozí vojáci pod takovým velitelem! Jezus! Jezus! Zaplať pánbůh, Trakl, že jsem vás odhalil, dříve než se stalo neštěstí! Kdybyste se byl dostal do důstojnické školy a tam nějakým nedopatřením přehlédli vaše nedostatky, pak — sbohem, monarchie. Povídám — sbohem, monarchie! Vy byste dokázal samojediný prohrát válku svou blbostí. Myslíte, že se ještě nestalo, aby velitel čety zničil úspěchy svého jenerála? Och, mein Lieber, jakpak by ne! Špatný tah podřízeného důstojníka, nesplněný úkol — a již je tu průlom, ústup armády, tisíce zajatých, pláč vdov a sirotků..."

Kolařík zatím opatrně vymazával tělíska svých vojsk, drápajících se na kótu 965. Při této nádherné příležitosti se mu podařilo nahlédnout do Holubova nákresu.

Najednou se řeznická paže vymrštila a již vězelo Traklovo ucho ve svěráku železných prstů. „Víte-li pak, člověče, jak je kóta 1012 strmá? Všiml jste si vrstevnic? Od řeky chcete hnát útokem po svahu nejmíň pětačtyřicet stupňů, a to jedinou setninu proti třem? Zbláznil jste se?“ Mischka řval. Traklova hlava se pod zdrcující tíhou leutnantovy paže nížila, nížila, vyjevená tvář se dotkla písku, ještě jedno trhnutí a Traklův nos ryl mezi oběma kótami hlubokou brázdu.

Ovšem, ovšem, řehnilo se to, válelo se to smíchy — podívaná byla tak neodolatelná!

„Takhle jste si představoval řešení taktické úlohy?“ pištěl Mischka. Konečně prsty pustily zarudlé ucho. Trakl se pomaloučku napřímil. V kartáči fešného anglického knírku vězela zrnka žlutého písku. Zdrceně se rozhlédl. Ti všichni to viděli! Ti všichni kolem byli svědky jeho strašlivého zahanbení!

16

Pavlík, navlečený v huňatém svetru, s bačkorami na nohou, stál u okna a zatvrzele hleděl do ulice. Ortova žlutá, holá lebka světélkovala v tmavém koutě mezi dveřmi a obrovským šatníkem. Doktor seděl na praporčíkově kufru, dlouhé nohy měl nataženy málem doprostřed světnice, ruce zastrčeny v kapsách jezdeckých kalhot, a mluvil unaveně, jednotvárně, jako by usínal.

„Může se říci, že máš vlastně štěstí. Předně proto, že mě pojalo vůbec nějaké podezření při poslouchání tvých zmatených řečí, a za druhé — že jsem se už jednou setkal s takovým mládencem, jako jsi ty, který si zamanul dělat z nepěkného zlozvyku bůhvíjakou tragédii. S tím Mussetem to máš ovšem pořádně popletené. Zachytil jsi jen slovo a šel jsi po zvuku. Pokud mi je známo, tys nikdy s žádnou ženskou nic neměl, a ten jeho prostopášník užíval světa jaksepatří.“

„Ale to já přece vím,“ řekl netrpělivě Pavlík, neodvraceje tvář od okna, „docela nic jsem si nepopletl. Mně nešlo o způsob sebeubíjení, ale o výsledek. Ty věty jsem si zapsal jen proto, že tak dokonale vystihovaly můj vlastní zármutek a mé ponížení.“

„Nu tak dobře, na tom konečně nezáleží. Hlavní věcí je, že bych ti celý tvůj případ dovedl popsat, aniž bych se tě na něco vyptával. V patnácti nebo řekněme v šestnácti letech ses seznámil s nějakým starším hochem, který ti o tom pověděl a ukázal ti, jak se to dělá. Nejdříve ses ho nesmírně štítil a rozhodl se, že s ním už nikdy nebudeš nic mít, ale pak jsi přece podlehl zvědavosti. Řekl sis — zkusím to, jednou mi to nic neudělá — jenže po prvním poklesku následoval druhý a třetí. Bojoval jsi s tím, ale marně. Trápilo tě to, stal ses těžkomyslný, styděl ses, stranil ses kamarádů, zvláště děvčat, domníval ses, že by ti mohli vyčíst z očí tvé tajemství. Tak co, mám pravdu, anebo nemám?“

Pavlík pokrčil rameny. „Tak docela přesně to nebylo, ale v hrubých rysech to souhlasí. Jenomže vy to máte za nějakou chlapeckou pošetilost, za něco hrozně žertovného. Ve skutečnosti to je strašné, tak strašné, že si to ani nedovedete představit. Víte, ze všeho nejhorší je právě ten skličující pocit naprosté bezmocnosti vůči pokušení. To žalostné selhání vůle. Umiňoval jsem si — tak a teď se to stalo naposledy. Ale kdepak! Později jsem si již nevěřil, a jestli jsem se něčím chlácholil, sebe sama jsem podváděl. Vy prostě nemůžete vědět, jaká je to úzkost, jaká je to hanba, cítit se poskvrněný, špinavý — skrývat něco tak hnusného. Jiní hoši mi připadali šťastní, čistí, čilí — i když byli hloupí a hrubí. Žil jsem dva životy, jeden vnější, zdánlivě vyrovnaný, život mladého, bezstarostného chlapce, a druhý temný, odporný, plný zápasů a zoufalství, a také hrůzy z budoucnosti. Tenkrát jsem byl ještě nábožný, modlíval jsem se k pánubohu, aby mi od toho pomohl. Brečíval jsem nad sebou...“

„A kdo ti vlastně řekl,“ přerušil ho doktor, „že to, co pášeš, je nejen trapné a hnusné, jak říkáš, ale i škodlivé a nebezpečné tvému zdraví? Jak jsi na to přišel?“

„Nejdříve,“ pravil Pavlík, rozpomínaje se, „jsem slyšel to slovo z úst jednoho hocha z vyšší třídy. Řekl to o komsi, kdo byl velmi chabý v tělocviku a měl hluboké, modré kruhy pod očima. Ihned jsem si spojil své vlastní počínání s tímto pojmem a začal se pídit po zprávách. Nastavoval jsem uši. Když se člověk něco chce dozvědět, určitě se to také dozví. Ale nejlepšího poučení se mi dostalo z knihy.“

„Z knihy?“ podivil se doktor a vyndal ruce z kapes. Skrčil nohy, napřímil se, bradu podepřel pěstmi. Jeho oči ožily.

„Já už vlastně ani nevím, jaká to byla kniha. Má bytná ji měla zastrčenou v prádelníku. Přišel jsem na ni a listoval v ní, kdykoli se mi naskytla příležitost. Hledal jsem stati, které mě mohly zajímat. Bylo tam popsáno všechno, všechno...“ Pavlík znervózněl, jeho hlas se znatelně zachvíval.

„Co to bylo, to všechno?“ ptal se Ort s ledovým klidem.

„To, co jsem znal již z vlastní zkušenosti, že když se jednou člověk oddá té neřesti, nedovede obyčejně přestat. Doporučovali tam nejíst na noc masité pokrmy, zaměstnávat se tělesně, mýt se studenou vodou... Mluvilo se tam však také o následcích. Vlasy a zuby vypadávají, pleť šedne a hrubne, ruce se chvějí, síla mizí, oči se kalí, mužnosti ubývá. Taková nebohá bytost, zachvácená touto vášní, je starcem v třiceti letech, přečasto podléhá těžkým nervovým chorobám, chůze se stává nejistou, klopýtavou, paměť se zatemňuje, člověk blbne. Mnoho jich skončilo jako slintající idioti. Umírají také na rychlé úbytě, na nemoci mozku a míchy...“

„Tak! Na nemoci mozku a míchy. Paměť mizí, smysly se kalí — podívejme se!“ vrtěl hlavou doktor, ale nesmál se. Zachovával smrtelnou vážnost.

Praporčík se prudce obrátil celým tělem do místnosti, zalomil rukama. „Můj bože! Co všechno jsem od té doby dělal, abych se toho zbavil! Když jsem pochopil, kam mě to vede, neměl jsem již jinou snahu, než se zachránit. Nejen že jsem se denně omýval do pasu studenou vodou, prováděl kdejaký sport, štípal dříví — všechno podle návodu a všechno úplně zbytečně — zkoušel jsem se i přinutit přísliby, zapřísaháním, zástavami.“

„Jak to?“ zajímal se Ort. „Zapřísaháním a zástavami?“

„Nu například já míval tuze rád zvířata. Měli jsme doma kočku a ta mi byla děsně milá. Nabídl jsem bohu, že ta kočka smí zemřít, jestli toho nezanechám. Zkrátka, obětoval jsem ji. Ani nevíte, jak jsem byl nešťasten, když jsem pak opět podlehl.“

„A co kočka — pošla?“ zeptal se Ort, násilně chmuře čelo.

„Pak se rozstonala maminka,“ pokračoval Pavlík, aniž si ho všímal. „Myslil jsem si, že to je trest za můj hřích. Ponoukalo mě to, abych využil příležitosti a nabídl bohu novou zástavu — ale neodvážil jsem se. To jsem se již tuze dobře znal.“

„Když jsi tedy už znal sebe i svůj osud, jestlipak jsi také trochu krotil tu svou vášeň?“

„Och, omezit — ano, to se mi podařilo,“ přiznával se váhavě praporčík, „dokonce hodně omezit, ale nikdy ne tak, abych se cítil aspoň přibližně uspokojen.“

„Nu a tomu říkání v té takzvané lékařské knize věříš? Dodnes mu věříš?“

Pavlík se na lékaře podíval překvapeně. „Ovšem, jak bych mu nevěřil? Následky mého zlozvyku se brzy dostavily. Začaly se mi chvět prsty. Míval jsem tupou hlavu a tahavé a trhavé bolesti v údech. Zeslábla mi paměť a špatně jsem se učil. To je právě to, všechny příznaky následovaly jeden za druhým s krutou pravidelností. Nemohl jsem si dělat iluze a také jsem si je nedělal.“

„A protože se nemíníš dožít dne,“ pravil Ort s ponurým klidem, „kdy budeš nadobro zhlouplý, otupělý, kdy ti začnou nohy vypovídat službu, kdy onemocníš mozkem nebo míchou a budeš dohasínat v nějakém blázinci jako slintající idiot — uvítal jsi válku. Ano,“ pokračoval neochvějně, nevšímaje si Pavlíkova zděšení, „teď již chápu, že se ti zdálo nejlepším řešením zmizet nějak nenápadně ze světa, aby tatínek a maminka, které velmi miluješ, se nikdy nedověděli, že jejich syn byl odporný tvor, zvrácenec, lidská troska... Proto ses vydal pro tu italskou strojní pušku, jenže se ti to nepovedlo, vrátil ses s poraněnou rukou a jsi opět živ a zdráv. Abys to napravil, přihlásil ses znovu dobrovolně do pole...“

Pavlík se již neopíral o okno, stál na krok před Ortem s pravicí bezděčně položenou na svém bouřlivě bijícím srdci.

„A opravdu tě nikdy nenapadlo,“ zesílil doktor hlas, „aby sis to, co’s přečetl v oné znamenité lékařské knize, zkontroloval s něčím vážnějším, opravdovějším? Nikdy ses nepokusil navštívit lékaře? Vždyť přece umřít je těžší, než se někomu ze svých trampot vyzpovídat?“

Hoch bledl a opět červenal. Nakonec ze sebe vypravil s největšími obtížemi, mýle se v slovech a chvěje se po celém těle: „Rozumím vám, pane plukovní lékaři. Chcete mě potěšit. Rád byste mě přesvědčil, že mé celé trápení bylo nadarmo. Jenže...“

„Jaké jenže?“ rozkřikl se Ort a povstal v celé své výšce. „Chceš mi snad namluvit, že toho víš víc než starý doktor? Nebo mi snad chceš tvrdit, že jsi pouhý zabedněnec, že ses rozhodí zavřít uši před pravdou, která pro tebe znamená vysvobození ze zbytečných muk, odvolání všech rozsudků smrti, které sis sám podepsal?“

Pavlík mlčel. „Pojď sem!“ Ort ho popadl za rameno a vlekl ho k prádelníku, nad nímž viselo malé, od much pokálené zrcadlo. Pod zrcadlem byla připevněna papírová baletka s krátkou, růžovou sukénkou a neuvěřitelně rudý, z vlny uháčkovaný pomeranč s jedovatě zelenými listy. „Podívej se — co vidíš tam nahoře? Pohublou tvář, vyhaslé oči, zvadlou pleť, řídnoucí vlasy — typické znaky předčasného starce? Nebo tam snad vidíš něco jiného? Obličej venkovského balíka, růžový a kulatý jako tlamička podsvinčete, nevinné oči patnáctileté slečinky, pačesy husté jako kartáč? Och, ty hlupáku! Ty hlupáku! Opravdu ti ten obraz v zrcadle nic neříká?“

Odstoupil a znechuceně si odplivl. „Jistě mne teď máš za největšího zhýralce, s jakým ses kdy setkal. Já nemám na hlavě ani jediný vlas — ech co, vlas — ani chlup!“ Pavlík stál dosud před zrcadlem jako u vytržení. Šlehl po něm rozhněvaným pohledem. „Dej pozor, něco ti povím! Chceš-li mi věřit, věř, nechceš-li, nevěř. Nutit tě nebudu. Až dopovím — půjdu. Upozorňuji tě, že svou přednášku nemíním opakovat. Vybereš-li si z ní, že jsem tě jen chtěl obalamutit — tvá vina. Pak si myji ruce — O tvůj další osud se pak už zajímat nebudu.“

Usedl opět na své staré místo v koutě za šatníkem a vytáhl si z pouzdra cigaretu.

„Je pravda, že takzvané sebeprznění není pro mládence v době dospívání zrovna doporučitelné. Chlapci mají být před tím zlozvykem důtklivě varováni, má jim být vysvětleno, že tím způsobem jen zbůhdarma utrácejí svěžest a sílu. Ta věc je bezesporu právě tak ohyzdná jako škodlivá. U slabších dětí může vyvolat i náchylnost k tuberkulóze, stávají se bledničkovité, nervózní, jejich bystrost je otupena, roste v nich pocit méněcennosti. Je však také pravda, že těchto dětí, zamořených neřestí, je úžasné procento. Slyšíš? Úžasné procento, a to jak hochů, tak dívek. Léčení vůlí je obtížné. Každé léčení je obtížné. Ale jistě postačí, když se postižený naučí trošce zdrželivosti. Zdrželivosti, jako ty ses jí naučil. Rozumíš mi? Určitý pokles duševních schopností je tedy možný, ale je holým nesmyslem tvrdit, že pouhá onanie přivodí nemoc mozku nebo míchy. Tady už pisálek knížky vědomě lhal. Místo co by jen varoval, strašil. Nejhorší, co mohl udělat! Nikoho tím svým bubákem nevyléčil a nasil jen do mladých srdcí děs z budoucnosti, sebevražedné myšlenky. Právem se domnívám, že na tu tvou knihu umřelo víc chlapců, než se jich polepšilo. Těch nejušlechtilejších, nadaných mimořádnou citovostí, vědomím odpovědnosti k sobě a k svým blízkým. Takových dobrých, svědomitých, tobě podobných trulantů!“

Pavlík dosedl těžce na židli a rozčileně si mnul čelo. Ústa měl pokřivena bolestným úšklebkem.

„Půjdu, nemám již, co bych ti řekl,“ pravil mrzutě Ort. „Pověděl jsem ti všechno, co jsem měl na mysli. Tvé informace byly mylné. Po celá léta ses trápil nadarmo. Měl ses odvážit a promluvit dřív. Nemusil sis kazit mládí. Dosti na tom, že ti je zkazila válka. Hleď vše napravit — podaří-li se ti totiž, dostat se z toho tentokrát aspoň tak jako posledně. Pak začni žít znova. Na lepších základech.“

„Pane doktore, prosím vás, neodcházejte ještě,“ ozval se úzkostlivě Pavlík. „Já vám věřím. Věřím vám doslova. Jenom si to všechno ještě nedovedu srovnat v hlavě. Připadá mi to jako — jako... Pamatujete se ještě trochu na bibli? Víte, myslím zázrak: »Lazare, tobě pravím, vstaň!« Nebo: »Odpouštějí se tobě hříchové tvoji!« Nevím ovšem, jestli mi rozumíte. Mám takový úžasně slavnostní pocit. . .“ Nejistě se usmíval, hlas se mu chvěl.

„Jen si nemysli, že ta věc je pro tebe zcela vyřízena,“ pravil drsně Ort. „Po tomhle ulehčení se co nevidět dostaví reakce. Přijdou na tebe opět pochybnosti. Máš v sobě již příliš zakořeněnu víru v zmar. Měl bych pro tebe jakýsi recept, ale nelze přece dávat rady, které se nedají použít. Zítra odjedeš do pole. Nechci na tobě nic jiného, než abys měl vůli se vrátit. Abys měl důvěru k životu. Netruď se už, žes podlehl, podlehneš ještě mnohokrát, než zvítězíš.“ Rozpačitě si odkašlal, asi se mu samotnému příčilo tolik divadelního optimismu. Sejmul s věšáku svou vysokou, černou čáku a otřel ji loktem. Opásal se šavlí a oblékl plášť. „Nu,“ pravil dobrácky, „hlavní věcí je, že už ti je lépe.“ Pak se najednou utrhl a kráčel ke dveřím.

„Počkejte, počkejte,“ polekal se Pavlík, „vždyť jsem vám ještě ani nepoděkoval!“ Běžel za ním, ale doktor již prošel kuchyní a neohlížeje se s hlavou pokrčenou mezi rameny se hnal ke schodům. Na prvním odpočívadle div že neporazil Frau Zappe, praporčíkovou bytnou. Zabručel a dotkl se dvěma prsty štítku čepice. Stařena se zastavila, poopravila si vlňák, pohnula bezzubými ústy, jako by se chtěla dát do hovoru. Po doktorově obličeji se rozběhla celá síť pavučinově jemných vrásek. „To je, co?“ řekl jí hřmotně a česky. „Má to císař pán vojáky! Jenomže někdy neví, zač jim vlastně dává metály.“ Hlučně se rozesmál. Babce zasvítila očka. „So, so,“ přikývla vesele. Zřejmě mu však nerozuměla.

17

Pavlík se zastavil u poštovní schránky, aby do ní hodil dva dopisy — jeden domů, rodičům, druhý bratrovi do Štýrského Hradce. Dopis rodičům nebyl sice toho druhu, nad kterým se skáče radostí, avšak Pavlík byl pevně přesvědčen, že jím oznámil svůj zítřejší odjezd do pole s takovou bezstarostností a s takovou jistotou šťastného návratu, že snad ani tatínek, který obyčejně bere takové věci hrozně tragicky, nebude tentokrát příliš zarmoucen. A Jindrovi v dopise dokonce naznačoval, že se míní pro příští časy řídit jeho jasným vzorem a že se již postará, aby se jeho výlet zbytečně neprotáhl.

Rozmarně prstem přejel plechové klávesy otvoru, jako to dělával, když byl ještě malým chlapcem, a pak ještě na schránku pěstí pořádně bouchnul. Cítil se tak jarý, ochotný k jakémukoli bláznovství! Obyčejně kráčel kadaňskými ulicemi poněkud upjatě, s důstojností, nepřiměřenou svému věku, dnes se však téměř vznášel. Není to tak docela běžný případ, když s člověka spadne tíha, která ho dusila několik let, když se začne dívat na svět očima, zbavenýma chmurného závoje.

V důstojnické jídelně byl ovšem uvítán s velikým pokřikem a smíchem. Vida hýřila, který si svou opičku odstonal! Tu je ten hrdina, který chtěl zbaběle prchnout před útokem a pak byl tak jednoduše sklán v docela lehounké šarvátce! Jindy by se byl Pavlík pýřil nebo mračil, ale dnes se jen usmíval — rozuměl legraci. Weiss ho k sobě přivinul asi tak jako včera tu svou brunetku. Matějka mu výhrůžně šermoval před nosem vidličkou a nožem. Že prý ho vykuchá, že ho rozpáře, byl už na nejlepší cestě vyhrát i druhou láhev, a tu on si, ufňukánek, zaleze mezi pány doktory, kteří neumějí nic jiného než druhým kazit zábavu. „A ještě k tomu mi ten žlutý, olezlý partyka surově vynadal,“ vyčítal mu, ceně na něho své nepravidelné tesáky. „Škoda, že nemohl být flám o den odložen,“ kál se vesele Pavlík, „dnes bych se byl dal docela rád svést. Ale víš co? Slibuji ti, že to při nejbližší příležitosti napravím. Jenom až se zase spolu sejdeme v zázemí. Chceš-li, můžeš dnes s Wihanem uzavřít novou sázku.“ Matějka kroutil hlavou, takhle rozdováděného ještě nikdy toho mládence neviděl. Když však o chvíli později do jídelny vstoupil doktor Ort, pohasl praporčíkovi úsměv na rtech. Uklonil se mu s takovou úctou a vážností, že se Skálova kamenná tvář zkřivila filosofickým úšklebkem.

Cestou z menáže se do Pavlíka zavěsil Mischka. Měl starosti, zatracené starosti, a hledal nějakého dobráka, kterému by je svěřil. „Při takovémhle mlhavém počasí — Teufel soli es holen — nevím, jestli ty, ale já jsem vždycky na měkko. Ono také není divu. Vojna a pořád jen vojna, ech, hrom by do toho měl třísknout.“ Odmlčel se, chvíli se díval na špičky svých bot. Když opět vzhlédl, bylo jeho čelo celé zvarhánkovatělé vráskami. „Příští oddělení jednoročáků už nepovedu. Právě před několika minutami mi to sdělil ten mizera, Mimra. Že prý je povede sám. Chápeš už? Povede je sám a já půjdu ke kumpanii. A od kumpanie — to už víš, kam se chodí. Ja, ja.“ Bolestně si povzdychl.

„Proti tomu, Mischko, ty přece nemůžeš nic namítat,“ pokoušel ho Pavlík. „Ty máš vojnu rád. Ty jsi rakouský vlastenec. Věříš ve vítězství našich zbraní. Já myslím, že to pro tebe není tak špatné, mít naději, že se zas co nejdřív octneš v zákopech. Takový znamenitý střelec jako ty! Není tomu tak dávno, cos mi vypravoval, jak jsi pracoval u střílny s puškou, opatřenou dalekohledem...“

„Tak se mi zdá, že si ze mne utahuješ,“ kormoutil se Mischka, nedůvěřivě si ho prohlížeje svýma vyboulenýma, bledýma očima. „Copak to do tebe vlezlo? Chválabohu, já užil fronty dost. Byl jsem tam třikrát. Po čtvrté se nikomu nechce, ani sebevětšímu kabrňákovi. Pokoušet osud po čtvrté — to je riskantní. Moc riskantní.“

„Ale vždyť já přece zítra odjíždím, a také nemám strach,“ povýšeně se usmíval Pavlík.

„Strach?“ polekal se Mischka. „Copak já mám strach? Nic takového jsem neřekl!“ Stavěl se uraženým. Bušil se mocně do prsou. „O mně ještě nikdo nikdy neřekl, že mám strach! Ale když mne takový mazaný tichošlápek vypíchl z teplého místa, mohu být aspoň rozhořčen. Přece mi rozumíš!“

„Ach, rozumím ti, rozumím ti dokonale,“ ujišťoval ho obmyslně Pavlík. Došli k zahradním vratům hospodářské školy. Pavlík by byl už rád zmizel, ale Mischka nepustil jeho rukáv, táhl ho s sebou. „Já mám ještě jakési řízení v abtajlunku. V nejbližších dnech ta banda jede do Jablonce. Jako obyčejně, bude před odjezdem večírek. Kamaradschaftsabend. Někteří ti kluci jsou prachoví — ať pustí chlup.“ Pak se začal nadouvat. „Byla to tentokrát podivná sebranka, ale to víš, pod mým velením...“

Když míjeli sochu svátého Šebestiána, odloupla se od kamenné podezdívky plotu hubená, neforemná postavička, bylo slyšel ostré cvaknutí podpatků, pozdrav letěl k štítku čepice. Trakl! Mischka si ho ani nevšiml, Pavlík mu vlídně odpověděl. „Och, já jsem náramně štram komandant,“ chválil se Mischka, aby si dodal důležitosti, „na mne si tak hned někdo nepřijde. A víš — je to vlastně docela hezké, vychovávat příští důstojnický dorost. Třeba tě pak ani neuznají za hodna, aby ti poděkovali. Ale pouhé pomyšlení, že jsi z několika pitomých civilistů udělal správné chlapíky...“

Trakl se opět posadil na podezdívku, celý se jaksi schoulil do hromádky. Pavlík se po něm několikrát ohlédl, pocítil něco jako bodnutí špatného svědomí. Je tu v Kadani už hezky dlouho a nikdy s tím člověkem nepromluvil, nezeptal se ho, co dělá, jak se mu daří. A je to přece krajan. Když ho tenkrát Mischka tak proháněl, bylo mu ho upřímně líto. Teď by se to hodilo, zastavit se s ním, stisknout mu ruku, dát mu najevo, že staré vztahy jsou trvanlivější, než by se snad zdálo. Čekal jen, až Mischkovi dojde nit hovoru. Nechal se od něho ještě popleskat po zádech, vyslechl mnohomluvné přání šťastného návratu a zamířil k zahradním vratům. K Traklovi. Ten ovšem ihned vyskočil, jako by v sobě měl ocelovou pružinu.

„Nu tak, pane účetní — jdu se s vámi rozloučit. Víte přece, že náš pochodový prapor zítra odjíždí? Vy na tom jste zatím podstatně lépe než já. Čeká na vás škola. Jablonec. Je tam hezky, rád na to město vzpomínám. Když se člověk podívá k horám, vidí, jak to má vlastně blízko domů. A prosím vás, postavte se docela pohodlně, nemluví s vámi důstojník, ale váš dobrý známý.“

Trakl ovšem nedbal Pavlíkových domluv, zůstal napjat jako struna a hleděl mu posupně do očí. Co to žvaní? Tropí si snad z něho šašky? Nebo to opravdu neví? Och, beztoho o něm prve s Mischkou mluvili. Jistě se tu zastavil jen proto, aby ho mohl urážet. Všichni jsou takoví. Trakl by ho nejraději odbyl po zásluze, řekl mu něco hrubého, ale vojenský řád káže, aby byl uctivý a poslušný. Musí odpovídat, i kdyby mu při tom mělo puknout srdce.

„Poslušně hlásím, pane praporčíku, že já nepojedu do Jablonce.“

„Nepojedete? A proč?“ nechápal dosud Pavlík. „Ach tak, vy tu ještě nejste dosti dlouho, počkáte si na příští kurs. Nu, tím lépe, nemyslíte? O to se jen déle zdržíte v zázemí.“

„Já, prosím,“ procedil Trakl skrz zuby, „nepojedu do Jablonce — proto — že jsem propadl.“

„Propadl?“ Pavlík se polekal a současně se do temna zarděl. Co ho to jen napadlo, tak hloupě se vyptávat! Jak je to teď všechno trapné! Účetní ho bude jistě podezírat ze zlomyslnosti.

„Propadl,“ pravil Trakl tvrdě, „je mi líto. Půjdu k nejbližší pochodové jako pouhý kmán.“ Nevyřkl to hrozné slovo hořce, aby ulevil svému zármutku, ale vzpurně, divoce. Teď již věděl, že ten klouček se jen přišel pást na jeho neštěstí. Nuže, když chceš pít mou krev, prosím — bodej, vrtej se v mé ráně — tady je — já se před tebou neroztřesu žalem. Příšerné slovo — kmán — ale Trakl má dosti odvahy, aby je vyslovil. Cožpak se nestala donebevolající nespravedlnost? Nejpilnější, nejspolehlivější byl potupen a rozdrcen. Záleží snad ještě na něčem? Trakl ví, komu za to má děkovat, však je všechny tisíckrát proklel, Mischku na prvém místě. Co však nesmí nikdo spatřit na jeho tváři, to je zoufalství. A přece! Jaká budoucnost se to před ním otvírá! Nebude již chodit po Kadani v parádní uniformě, navléknou ho do jakýchsi špinavých hadrů, bude spát s mužstvem, vedle chrápajících hulvátů, vedle takových Ludvíků a Patočků jako rovný mezi rovnými. Strašné! Strašné! A důstojníkem by se mohl stát, leda že by na sebe v poli upozornil, vyznamenal se... Avšak bitva, krev — poprvé za jeho vojenské dráhy se mu tyto věci začaly jevit v poněkud jiném, nebezpečném světle.

„To jsem ovšem nevěděl, pane účetní,“ pravil zasmušile Pavlík. „Ale snad se to jen domníváte, nebo je opravdu věc již konečná, definitivní?“

„Naprosto definitivní. Už to bylo oficielně vyhlášeno. Propadli tři, a já mezi nimi. Tady se již nedá nic dělat.“

„A co teď míníte počít?“ zeptal se Pavlík opatrně. „Snad by se mohlo něco zkusit.“ Opět ho jal soucit s tímto chudákem, málem mrzákem, který vypadal tak naprosto nevojensky. „Jste přece úředník, váš ústav vás potřebuje. Nechcete jít do pole jako pěšák. Spořitelna vás může vyreklamovat.“

„Na to, abych mohl být vyreklamován,“ pravil Trakl pevně, s odstínem posměchu v hlase, „nesměl bych být schopen polní služby. Musil bych být klasifikován C, nebo aspoň B, a já mám A — to prosím nejde.“

Pavlík se zamyslil. Případ je jasný, ten chlapík se dostal na vojnu pouhým nedopatřením, jak mu to však říci, aby se ho to nedotklo? Je již tak dost popuzen, z očí mu hledí nedůvěra.

„Podívejte se, pane účetní, vy máte zajisté pravdu, ale snad by přece nebylo zcela nemožné, získat nějakou jinou klasifikaci. Podle mého názoru nejste právě z nejsilnějších. Kdybyste šel k lékařské prohlídce, jistě byste byl uznán...“

Pohled, který na něho Trakl vrhl, byl tak žíravý, tak vzteklý, že každý jiný než Pavlík by byl beze slova odešel a zanechal nenávistníka jeho osudu — jenže Pavlík byl před krátkou dobou sám obdarován, sám získal nečekané štěstí, novou naději — a byl tak mlád — byl z těch, kteří svůj dluh ihned splácejí. Otevřel se mu ráj radosti — nuže, rychle, rychle někomu vnutit také nějakou radost! Pomůže Traklovi, byť se i vzpouzel. Jak? Docela jednoduše. Ort mu několikrát nabízel, že ho nějaký čas udrží v zázemí. Pošle k Ortovi Trakla místo sebe, dá mu lísteček...

„Víte co, pane účetní? Já vám něco poradím. Vy k té lékařské prohlídce půjdete. Mlčte, mlčte, nejdřív mě vyslechněte. Já se s panem plukovním lékařem dobře znám. Tím není ovšem řečeno, že by se pan plukovní lékař pro mne dopustil nějaké nesprávnosti, ale víte, jak to bývá, v davu nemocných jste jen pouhým jedincem, který se ztratí. Bude-li na vás upozorněno... Mám dosti příčin domnívat se, že pan plukovní lékař na mou prosbu dá a svědomitě vás prohlédne. Řekl bych, že tím bude dosaženo cíle.“

Trakl mlčel.

„Dám vám pro něho navštívenku.“ A již tahal z náprsní kapsy tašku a plnicí pero. Opřel nohu o kamennou obrubu plotu a psal chvatně, nerozmýšleje se. Že je Trakl jeho starý příznivec, krajan, že je zřejmě churav a trpí tělesnou vadou, pan doktor jistě učiní, co za dobré uzná. Ještě jednou se loučí a děkuje za vše, za vše... Přeběhl očima napsané řádky, olízl obálku a zalepil.

„Když jste tedy, pane praporčíku, tak laskav,“ řekl Trakl chladně.

„Tu máte,“ podával mu Pavlík prudce dopis, „doufám, že vám to prospěje. A — a — snad vás nemusím upozorňovat, že by nebylo vhodné, abyste o tom s někým mluvil.“

„Uctivě děkuji, pane praporčíku,“ řekl Trakl ještě prkenněji.

Když nic jiného, myslil si Pavlík, dlužno vzít aspoň v úvahu, že to je Kverkův představený. Snad jednou strýci odplatí dobrým, co jsem pro něho udělal. A v domnění, že učinil právě něco obzvlášť výborného pro svého strýce, pro omrzelou, tělnatou tetu a pro své čtyři rachitické sestřenky, velmi vřele a velmi přátelsky potřásl Traklovi rukou. „Na dobré pořízení! A na shledanou v civilu, v našem krásném městečku Jilemnici.“

Pavlík pružně odcházel (se svou velikou, osvobozenou radostí, se svým štěstím Lazara, vstavšího z hrobu) a Trakl se zas váhavě posadil na podezdívku. Jeho vztek a bezvýchodné hoře vyústily v nerozhodnost. Obracel v prstech zalepenou obálku se smíšenými pocity. Nechat si ji — nebo ji pohodit? Díval se za praporčíkem. Vida ho, mládenečka, jak si hraje na mocného! Jak nadutě se nese se svou šavličkou, takový mizerný, nedostudovaný studentíček! Pamatuje se na něho, jak chodil s mlíčnem — ano, tak se na něho pamatuje. A nyní se k němu ten usmrkánek dokonce chová protektorsky! Protekce jemu, účetnímu Traklovi! Zlobně frkl nosem. Tak to s ním dopadlo, tam až to dopracoval. Takoví zelenáči, hňupové jsou důstojníky, kdežto on... Opět ho přemohlo zoufalství. Zatímco jeho dosavadní druhové budou trávit bezstarostné chvíle v útulných učebnách, on bude líhat nemytý, prostydlý, vyzáblý ve vlhké díře v zemi, vystlané provšivenou slámou. Tetelil se ošklivostí. A pojala ho tak prudká nenávist ke všemu, co bylo nad ním, co bylo čistší, jasnější, lepší než on, že mu z prsou uniklo zaúpění, podobné vlčímu zavytí.

Ale navštívenku přece jen zastrčil do kapsy.

18

Večer vylovil Pavlík z ubikací druhé doplňovací setniny Kverku a odvedl si ho na náměstí do cukrárny. Strýček by byl šel pochopitelně raději do hospody, ale tam by se to bylo asi trochu protáhlo a Pavlík chtěl ještě dnes naposledy užít své měkké postele.

„Copa já tam,“ zpěčoval se Kverka, rozpačitě přešlapuje na prahu, „takový věci, sladký jako cumel, ty já nejím, nikdá sem je nejed. Di si tam sám a já na tebe počkám venku!“ Nešlo mu na rozum, proč ho tam vlastně synovec táhne. Praporčík však nepolevil a tak si dal Kverka nakonec přece jen říci. Otíral si o rohož své obrovské pěšácké boty a bručel: „Nebyl bych sem vlez, jenže to moc divně vypadalo, jak sme se tak strkali přede dveřma. Lidi se už po nás začali ohlížet!“

„Mají tu poměrně dost dobrou kávu,“ chlácholil ho Pavlík, „a tu vy přece rád! Dejte si k ní třeba nějaký suchar. Já vím, tuze veliký výběr pečivá tu není, ale co se dá dělat?“ Umlkl a rozzářeně se na strýce zadíval. „Víte-li pak, že již zítra ráno odjíždíme?“

Kverka to věděl a byl tím notně pohoršen. „No tak přeci! Tak přeci jedeš! Vidíš, dybys byl dal na mě, moh ses trhnout eště v poslední chvíli. Každej, kdo má jen trochu filipa, by to byl na tvým místě aspoň zkusil!“ S nechutí hleděl na růžový koflíček, jehož křehkým ouškem měl prostrčen svůj kloubnatý prst s černým nehtem. Když káva, tak káva. Božka jí mívala v troubě vždycky plný hrnec. Kdo chtěl, ten si nabral. Nebo se napil přímo z hrnce, když byla žízeň. Takováhle odlivka — co to je?

„Dyby to aspoň bylo kafe,“ reptal, „ale vono to smrdí žaludama, vono to škraloup ani nevidělo. Ale copak škraloup — dyť vono to mlíko, co v tom je, ani nikdá nevidělo krávu! Jo, jo.“ Pak se odhodlaně zahryzl do sucharu zbytky svých zubů. Několik drobtů mu spadlo na ubrousek. Smetl je do dlaně a virtuózně hodil do otevřených úst.

„Tak si myslím, strýčku,“ pravil Pavlík zádumčivě, „že vy přece jen přijdete domů dřív než já. Byl bych hrozně rád, kdybyste u nás vyřídil...“ Přemýšlel, co by tak asi měl Kverka jeho rodičům vyřídit. Najednou ožil. „Víte, já jsem jim sice dnes ráno psal, ale oni budou mít přece jakési starosti, třeba jsem psal vesele...“

„Japa by neměli, to víš, že jo,“ přisvědčoval mu ochotně Kverka.

„Já bych chtěl, aby nabyli přesvědčení, že se mi tentokrát nic zlého nestane,“ sledoval Pavlík svou utkvělou myšlenku. Bylo to vlastně špatné svědomí, které z něho mluvilo. Měsíc nebo dva mohl ještě spokojeně dřepět v Kadani, kdyby se byl do fronty dobrovolně nehlásil. „Totiž, abyste mi, strýčku, dobře rozuměl, já docela určitě vím, že se zdráv vrátím. Tuze bych vám byl povděčen, kdybyste je v tom utvrdil. Aby se zbytečně netrápili, víte?“

„To se nikdá nedá říct,“ vrtěl Kverka skepticky hlavou, „dyž de člověk do toho, nikdá nemůže najisto vědět, esi, esi se vrátí.“

„No dobrá, strýčku,“ stál Pavlík netrpělivě na svém, „ale přece snad aspoň trochu dáte na předtuchy. A já mám takové podvědomé tušení, ba možno říci vnitřní jistotu, že všechno dobře dopadne. Když jsem jel do pole poprvé, měl jsem strach, a také jsem se opravdu dostal do velikého nebezpečí, kdežto teď se nebojím...“ Praporčík nemohl přece Kverkovi na plná ústa říci, s jakými úmysly poprvé odjížděl, a proč je nyní rozhodnut chopit se každé příležitosti k záchraně.

„Já na takový duchařiny nejsem,“ statečně mu odpíral Kverka. „Já sem nikdá žádný podvědomý tušení neměl, já si dycky pomoh sám. Dyž sem se chtěl dostat ze štelunků, ďál sem psí kusy, až sem se vodtamtuď dostal. A teď zas dělám všecky možný hejble, aby mě tam nedostali. Dybych se byl těšil ňákejma předtuchama, byl bych už možná dávno pod drnem.“

Kverkova filosofie nebyla sice zrovna povznášející, ale Pavlík měl v sobě tolik optimismu, že by jím nebylo otřáslo, ani kdyby mu strýc věštil hrdinskou smrt na poli cti a slávy. Domníval se, že jeho pochmurná nálada pramení z nedostatku alkoholu. Kverka není přece žádná slečinka, aby byl častován náprstkem řídké kávy. Aby ho potěšil, svěřil mu, že v cukrárně může dostat nejen kávu a suchary, ale také nějaké likéry.

Kverka se zatvářil pochybovačně. „To bych teda nevěděl, že by cukráři prodávali kořalku. To sem jaktěživ neslyšel. Leda ňákou rybízovou šťávu nebo něco takovýho, ale kořalku?“

„Nu, slivovici tu zrovna nemají,“ usmíval se Pavlík, „ale dostanete tu dejme tomu — vaječný koňak. Co byste, strýčku, řekl vaječnému koňaku? Jestli se vám to totiž nezdá po kávě trochu divoké.“

„Pročpak, po kafi nemůže štamprle škodit. Povídáš ajrkoňak? Ten se tuze lepí na fousy!“ Přesto nic nenamítal, když mu slečinka s nečistou pletí a odstálýma ušima přinesla na lesknoucím se tácu kalíšek husté, žluté tekutiny. Připustil dokonce, aniž ho bylo třeba příliš pobízet, aby mu bolavá slečna přinesla vaječný koňak i podruhé a potřetí. Při čtvrtém kalíšku se Pavlík zvedl. „Nic naplat, strýčku, musím ještě balit, pořád jsem to odkládal, ale teď již nemohu. A ráno abych byl časně na nohou.“ Kverkova tvář se protáhla zklamáním.

Pavlík platil u pokladny útratu. Zatímco mu slečna na mramorový pult sázela drobné, vytáhl z náprsní tašky stokorunu a schoval ji do kapsy. Přitom se kradmo ohlédl po strýci. Kverka postřehl tuto manipulaci, pochopil její smysl, cudně se obrátil ke zdi a zakašlal, jako by ho lechtalo v krku.

Stokoruna byla zlatým hřebem praporčíkova programu. Umínil si, že ji při nějaké příležitosti Kverkovi podstrčí, nevěděl však, jak to provést. Nesrovnávalo se to s vžitou tradicí. Obyčejně dostávají přece synovci od strýců a nikoli naopak. Sám se dobře pamatoval na dávné časy, kdy jako malý hošík na svátek svatého Vojtěcha říkával strýci kratičká přání a býval obdarován dvacetníkem. Kverka, maje většinou prázdné kapsy, vyšší honoráře za podobné lyrické projevy neuděloval. Nyní mu tento zakořeněný obyčej bránil, aby tu záležitost vyřídil prostě, bez zvláštních příprav. Jen proto zavedl strýce do cukrárny a nyní ho zase z těchže důvodů tahal s sebou po kadaňském korze.

Kverkovi se nelíbilo, že se musil pořád štrekovat, ale co dělat, stokoruna vězela v praporčíkově kapse jako špek pro myš. Kverka k ní byl přitahován mocněji než železná pilina magnetem. Tak chodili, Pavlík melancholicky vzpomínal na domov, na hory a lesy kolem městečka, Kverka mu nevrle přizvukoval, utrápen svou pěšáckou povinností ustavičně zdravit. Také se po nich příliš ohlíželi, byl to poněkud nezvyklý obrázek, růžolící, koketní důstojníček vedle domobrance v pomačkaném plášti, s čepicí zapadlou až po uši, jejíž štítek byl v půli zlomen.

Když se již asi popáté obraceli před kadaňskou radnicí, spatřili Trakla. Trakl provedl svou věc opravdu vzorně. Napřímil se, tři kroky před důstojníkem zesílil krok, nohama přímo bil do dlažby jako zpěněný oř — prudké vpravo hleď — vzlétnutí dlaně k čapce, přesně nad koutek pravého oka — ještě další tři dunivé kroky a pak vláčný pohov, sobě samému nařízený vnitřním povelem. Kverka se na Traklovu produkci díval u vytržení. „No tohle! Hergot! Tohle!“ Kulil nadšeně oči, svíraje rukáv praporčíkova pláště. „To se povedlo. To bylo ohromný. Já si tu špacíruju a starej Trakl mi vysekne kompliment! Jemine, Jendo, já sem celej pryč. Nikdá se mi ani nezdálo, že něco ťakovýho zažiju.“

„Jak by nám nevysekl kompliment,“ smál se nepřetržitě Pavlík, zapomínaje ve svém mladickém opojení na pohnutky, které Kverku tak rozjařily. „Odpoledne jsem mu dal něco, co ho zcela odškodní za tohle vypětí sil.“

„Copak?“ ptal se opatrně Kverka, všecek zajíklý obavami, zpozornělý temným tušením, ale naoko klidný. „Copaks mu dal, že ti má za to bejt vděčnej?“

„On totiž, strýčku, v oddělení propadl. Místo do jablonecké školy by musil jet do pole. A je to takový nepodařený voják! Když jsem ho před sebou viděl, nu, zželelo se mi ho, napovídal jsem mu, že by měl jít k lékařské prohlídce, že by ho snad uznali neschopným služby ve zbrani. Pak by ho mohla spořitelna vyreklamovat. Zkrátka, naznačil jsem mu, že by se mohl docela dobře dostat do civilu.“

„Že by se moh lehce dostat do civilu,“ polkl Kverka sliny vyprahlým hrdlem. „A co von na to?“

„Och, byl docela rozumný, namítal, že to je těžké, že se to asi nepodaří. Dal jsem mu tedy vizitku pro plukovního lékaře Orta. Ale strýčku, neříkejte to nikomu, to víte, když by se to rozkřiklo, leckdo by měl kdovíjaké podezření, ačkoli je Trakl vyloženě churavý člověk. Víte, on mě má totiž doktor Ort rád, a vsadil bych na to hlavu, že s mou vizitkou se Trakl dostane při nejmenším ke konstatýrunku.“

„Ke konstatýrunku,“ pravil vyvanutě Kverka. „S tvou vizitkou. Z vojny. Místo do fronty, do civilu. Ach jo...“ Povzdechl si tak srdcervoucně, že Pavlík překvapeně vzhlédl. Začalo se mu zdát, že svým přiznáním k dílu milosrdenství nezpůsobil strýci pražádnou radost.

„Vás to, strýčku, mrzí, že jsem to udělal?“ zeptal se nejistě.

„Esi mě to mrzí?“ Kverkův obličej vypadal jako vymačkaný citrón. Oči pohaslé, ústa pod zplihlými kníry stažená do hořkého úšklebku. „Esi mě to mrzí?“ Zesílil hlas. „To teda jo, to mě teda mrzí.“ Šel chvíli mlčky se sklopenou hlavou, pak se najednou zastavil a podíval se Pavlíkovi vyčítavě do očí. „Tos mně, hochu, neměl dělat. Tos mně vopraudu neměl dělat.“

„Ale strýčku,“ koktal praporčík, „já si myslil — myslil jsem si, že by vám to jednou mohlo být dobré. To, co jsem pro něho vykonal, vám snad Trakl vrátí — vlídností. Já si aspoň myslím.“

„To máš teda recht,“ pravil Kverka s šibeničním smíchem, „ten mi to vrátí.“ Odplivl si širokým obloukem. „To je holt vidět, že neznáš lidi. No, já ti to nezazlívám. Já se na tebe nehněvám. Ale to ti musím říct, žes mě náramně zarmoutil. Dyť von Trakl,“ blábolil přerývaně, „to byla v Kadani má jediná radost. Denně sem se na něj chodil Ludvíka ptát a po každý sem se dověděl, že že zas něco zvrtačil, že má ňákej novej trest. Já dobře věděl, že praskne, a jak sem se na to těšil, to si nedovedeš představit. Už sem ho viděl v maršce s chomoutem na hřbetě, s břízou, celýho zelenýho, celýho posranýho... Jejej, já bych byl nemarodýroval tady v Kadani, už dávno sem moh bejt ulitej, jen toho sem se eště chtěl dočkat, až ten prevít pude do pole. A tys mi to takhle proved. Takles mi to proved.“

Pavlík by mu byl chtěl namítnout, že není správné takto člověka nenávidět, že to je kruté, ale slova mu nešla z úst. Pochyboval, že by se mu podařilo Kverku přesvědčit,

„A já si ho pěstoval jako prase v chlívě. Měl jsem ho jako mouchu v pavučině. Tys mi ho teď pustil. Taky sem jednou moh vidět svýho nepřítele zdeptanýho, a tys mě vo tu radost připravil. Ne, já se na tebe nehněvám,“ prohlašoval znovu a znovu v záchvatu křesťanské ušlechtilosti, „ale dělaťs mi to neměl. Tos teda neměl.“

„Strýčku,“ pravil Pavlík kajícně, „když já jsem to netušil! Kdybyste mi to byl řekl dřív, kdybyste mě byl upozornil, že si tu s Traklem vyrovnáváte staré účty, já bych — docela určitě bych se vám byl do toho nemíchal.“

„Jo, nemíchal,“ řekl kousavě Kverka. „Dybych ti to byl řek, byl bys mně to vymlouval, dovíjaký by z toho byly eště řeči — třá bys to byl i napsal domu — e, darmo mluvit.“ Vytáhl z kapsy barevný, nevýslovně špinavý kapesník a truchlivě do něho zatroubil. Pak schýlil hlavu do ramen a kolíbavě vykročil.

Probral se ze svého ustrnutí teprve tenkráte, když mu Pavlík strkal do dlaně papírek, svinutý do trubky. Nyní bylo ovšem odevzdání stokoruny jako pěst na oko, ale co se dalo dělat? Praporčík déle prodlévat nemohl.

„Tak ještě jednou, strýčku, na mne se, prosím vás, nezlobte — a pozdravujte, až přijdete domů. Zítra touto dobou budeme už na české hranici.“ Poprvé za dnešní den si uvědomil, že se doopravdy loučí, a bodlo ho bolestně u srdce. „Mějte se hodně dobře a aby se vám dařilo v tom vašem ulejvání“ (kormutlivý úsměv) „a — a — když jsme spolu už neměli čas jít na flám — tuhle máte něco — to víte, já v poli peníze potřebovat nebudu...“

Tak přešla konečně nešťastná stokoruna do Kverkova vlastnictví. Ruka se otevřela a zavřela, Kverka rozpačitě zakašlal a Pavlík, který byl, kupodivu, velmi dojat, upaloval od obdarovaného asi jako kdysi svátý Martin od žebráka s vlající půlkou svého pláště. „Na shledanou! Doma — na shledanou!“

Kverka cosi zamručel, mohlo to být právě tak slovo lásky jako výraz pohrdání, a rozevřel dlaň. Byla to ona. Aspoň to. Pečlivě ji narovnal a uložil do notesu. Pak obrátil oči nikoliv za odcházejícím synovcem, ale kamsi k obloze, do nekonečné dálavy, kde sídlila Věčná Spravedlnost, a oddaně jí tímto pohledem předal svůj spor s Aloisem Traklem. Již nikdy na této zemi — pravil ten pohled. Kverka zůstane sluhou Kverkou a Trakl panem účetním Traklem. Patrně se domníval, že touto rezignací, tímto podáním nabyl dvojnásobného práva na papírek, hřátý nyní teplem svého srdce, který pro něho znamenal — když už nic jiného — alespoň rozptýlení, dočasné zapomenutí všech životních zklamání a běd.

19

Šlégl stál s puškou u nohy, s batohem na zádech, na levém křídle čtvrté čety. Setnina měla být na kadaňském náměstí až v deset hodin padesát minut, ale nadporučík Weiss nařídil nástup na školním dvoře již na půl devátou. Od časného rána nesmělo být v celé budově ani jediného vojáka, kromě mužstva z pochodové a strážní služby, musili vyrukovat i marodi. Mimra byl právě takový puntičkář jako Weiss a ochotně mu v té věci vyhověl. Šlo o to, aby se nastupující setnině nikdo nepletl do cesty, aby v poslední chvíli nedošlo k nežádoucím výměnám prádla a rekvizit za kuřivo a potraviny. Na Weissův rozkaz musili poddůstojníci a velitelé rojů přezkoumat obsah batohů a chlebníků, přesvědčit se, zda má každý své masové i kávové konzervy, přepočítat polní krumpáče, svítilny, měchy na vodu. Když bylo vše hotovo, po všem tom zbytečném křiku, spílání, marném shánění věcí zapomenutých a ztracených, byl dán povel k pozoru a nadporučík s nachmuřeným obočím, pyšný jako páv, kráčel pomalu od čety k četě, od muže k muži a bedlivě si prohlížel výzbroj i výstroj. Boty musily být namazány (nikoli načerněny!), řemení svinuto do úhledných spirál, bodla připoutána k polním lopatkám, aby nezvonila, ani jediný knoflík nesměl chybět, ani jediná přezka nesměla být rozepnutá. A opět hysterický jekot, kletby šarží, batohy byly přebalovány, celty a pokrývky převinovány, řemení utahováno.

„Já tam du už potřetí,“ stěžoval si trpce Šléglovi zakrslý, nosatý záložník s uhrovitou pletí, „ale víš, jednoročáku, takovýhle blbnutí sem eště neviděl. Voni se dycky honěj, aby člověka co nejvíc votrávili, ale co je moc, to je moc. Tohodlenc parchanta nám byl sám čert dlužen.“

Šlégl se ušklíbl, odkašlal si, přešlápl z nohy na nohu. Nebyl žádný pápěrka, ale už ho od toho nekonečného stání na jednom místě bolelo v kříži. Unaveně se kolem sebe rozhlédl. Spatřil jen samé zamračené nebo lhostejné obličeje, ústa semknutá mlčenlivým vzdorem, čela nakrabená starostí. Nikde žádný výraz bojechtivosti nebo aspoň touhy po dobrodružství! Ovšem, ještě se našli blázni, směšní hlupáci, kteří měli na čepici, na prsou přišpendlenu pestrou kokardu nebo papírovou kytku — ale kolik jich bylo? Vždyť ani občanstvo nejevilo již valný zájem o odjezd hrdinů. Takhle před rokem, to by byla Kadaň vzhůru, všechna okna by byla plná, kapesníky by vlály, květiny pršely, ale dnes? Dnes jim je taková lékařská prohlídka na nádvoří nepoměrně větší atrakcí, je to aspoň psina!

Pravda, když byla vyhlášena pohotovost, nastalo mezi mužstvem pochodových útvarů jisté vzrušení. Neminul den, aby se u školních vrat neobjevily hloučky příbuzných s balíky a ranečky. Tatíci dojatě posmrkávali, maminky vzlykaly, kreslily třesoucími se prsty křížky na čela synů a manželů. Setnina prožívala aspoň kus své patetické éry, pocit loučení rozněžnil i srdce těch, k nimž nikdo nepřijel. Když se nově obléknutí bojovníci poprvé ukázali na městském korze, ještě se za nimi ohlédla tu a tam některá z vojáckých dívek, z nedělních tanečnic z Goesnu a Wistritz. V hospodách při limonádě tropili velkolepý hřmot a bylo jim to kamarádsky trpěno, snad se občas našel i nějaký dobrák, řemeslník, ztrativší syna, invalida, ztrativší zdraví, který jim tu limonádu zaplatil. Byla v tom jakási zvrhlá rozkoš, stavět se lidem na oči jako příští pastva kulometů a děl, a tak řvali do ochraptění své sentimentální písně. Včera ještě dělali laskominy těm chudákům od doplňovací, když k večeři pojídali okázale svůj zubesserung, guláš před odjezdem, včera se ještě s hravostí prosťáčků probírali v svém ubohém majetku, v těch všech tretách, které jim byly přiděleny s prádlem a výzbrojí, radovali se z rezervních knoflíků a zrcátek s povzbuzujícími nápisy, ze všech těch Nadelgranaten für unsere Soldaten, a chlubili se svými úmrtními lístky, vytahujíce je z plechových pouzder, natřených polní šedí. Nyní však bylo všechno kouzlo to tam. Nyní zbývalo již jen slavnostní zum Gebet na náměstí, vlastenecký proslov obersta Krehana a cesta s kutálkou na prunéřovské nádraží. Ještě naposledy se do nich cestou zavěsí jejich přechodné a snadno zapomínající milenky, ještě naposledy někdo líně pokyne rukou za zavřeným oknem, snad se i najde několik potřeštěných uličníků, kteří vynechají školu jen proto, aby s nimi směli mašírovat v rytmu hudby, ale pak konečně přece jen nadejde chvíle, kdy budou nastrkáni do dobytčích vagónů. Vlak se pohne, kapela spustí rakouskou hymnu a započne zdlouhavá a nudná pouť živého materiálu zeměmi mocnářství, etapou, blíž a blíž frontě, kolem prvních rozstřílených a spálených měst, kolem bezútěšných vojenských hřbitovů. Dnes, v první den jízdy, budou ještě pokřikovat po babkách, lopotících se v polích (nějaká zarmoucená máma snad nad nimi ještě zalomí rukama), několik mastných vojenských vtipů uslyší omrzelé a utahané sestry Červeného kříže, které jim budou na nádražích rozdílet čaj nebo černou kávu, ale zítra již je žerty přejdou, vše se rozplyne v ponuré tuposti, v očekávání zlého osudu.

„A dybysme byli co nač,“ povídal zakrslý domobranec Šléglovi, „tak bysme na rynku, až bysme byli všecky pěkně pohromadě, sekli těma břízama nebo rači na ně nasadili ty svý bajonety a vykuchali několik posranejch feláků, co nás vokrádaj, a pak bysme se dali do honičky za obrštovým valachem. Ti říkám, jen by se mu vod kopyt prášilo a náš smradlavej obrlajtnant by měl první plný kalhoty. Ale mý sme eště hloupí, mý toho potřebujem eště mnohem víc, aby nás bylo eště víc mrtvejch a mrzáků, eště víc beznohejch a bezrukejch. Stejně na to lidi jednou přídou a udělaj to, to ti řikám já!“

„Já vím,“ svěsil hlavu Šlégl, „jenže...“

„Jenže!“ zlobil se uhrovatý. „Vy ste lidi pořád samý jenže. Dokud někdo nezačne, nic nebude, jednou se ale přeci začít musí. Vostatně, moh sem si to myslet. Vy, inteligenti...“

Šlégl se prudce obrátil, upozorněn vřískavým smíchem praporčíka Wihana. Několik kroků za šikem stáli všichni čtyři důstojníci, poručík Skála mezi nimi se smeknutou čapkou. To, co Wihana tak rozveselilo, byla Skálova dohola ostříhaná a hladce oholená hlava. Leskla se jako biliárová koule a nad týlem na ní vynikala zaoblina, podobná obrovské bouli.

„Vidíte?“ demonstroval Matějka na Skálově lebce, „totoť jest výběžek smyslnosti. Muž ten má abnormálně vyvinutý pohlavní pud. Nevěděli jsme, Skálo, že jsi takový prasák!“

„Copak tamty,“ bručel domobranec poněkud usmířeněji, „s těma by to eště šlo. To sou holt mladý kluci a nejsou zlý. A ten náš z nich je ze všech nejlepší.“

Ten jejich, Pavlík, byl oblečen jako ostatní do šedého polního stejnokroje, plášť mu sahal málem na paty, místo koketní kadetky měl na hlavě těžkou soukennou čepici a po boku místo lesklé šavličky pěšácké bodlo, ozdobené zlatým třapcem. Vypadal nesmírně chlapecky a titěrně, zasněně a téměř truchlivě.

„Dyž vono,“ filosofoval domobranec, „tejkonc se to vzteká jako kuzlata, ale dybysme začali rebelantit, dybysme řekli, že už nechceme chcípat, vytáhli by na nás levorvery. Sou to holt oficíři a oficíři dou dycky proti manšaftu, protože musej. Ale co ti to poudám?“ dodal s šibeničním smíchem. „Zejtra ti třá daj frčku a budeš jejich. Dyť ty seš z nich. Vy se nezapřete. Voni maj ty svý portepé a ty zas štráfky. Ste z jednoho těsta.“

„Že mluvíte, strejdo,“ řekl vesele Šlégl, „za prvé tu frčku jaktěživ nedostanu, a za druhé jsme snad všichni z jednoho těsta. Nesmíte být takový škarohlíd!“

Domobranec chtěl něco namítnout, ale vtom byla jeho pozornost upoutána v jinou stranu. Na dvoře se objevila školníkova Mariechen, v prstech si pohrávajíc brčálově zelenou, papírovou kytkou, ozdobenou černožlutými stuhami. Desítky paží se po ní natáhly. „Mariechen, Mariechen — sem s tím! — Tos přinesla mně, viď, ty mrško? — Nebuď, holka, hlad, dyť ty seš má jediná láska! — Hergot, kolik kafí sem u vás vypil, to je myšlený asi jako remunerace?“ Děvče se uhýbalo, kroutilo se jako užovka, uchichtávalo se, příliš nezpůsobným dotěravcům se bránilo nehty. Komusi z třetí čety se podařilo obejmout ji kolem pasu, Wihan však zakročil a Mariechen byla osvobozena.

Matějka se jí poklonil hlubokou, ruskou poklonou až po pás. „Slečna mi ráčí připnout toto vyznamenání na mou hrdinskou hruď?“ — „Nein, nein,“ smála se dívka, potřásajíc rusými kadeřemi, „vy nepotřebuješ žádná paráda, vy sám být velká paráda!“ Wihan opět propukl v pronikavý řehot a chňapl po Mařenčině ruce. „Ta nebýt pro vás,“ zlobila se a schovala kytku za záda, „ten, kdo si o ni nejlíp říct, ten ji můžeš dostat.“

„Pavlík! Pavlík!“ křičel Skála, který pochopil situaci. Mariechen přitančila k praporčíkovi jako baletka. „Her Fähnrich, vy nemáte žádné slečna, který by vám dal pěkná kytka?“

Pavlík se nejapně usmíval, byl červený jako kokeš.

„Tak si o ni kčertu řekni,“ pobízel ho Skála, „vždyť přece vidíš, že ji přinesla tobě!“

„Slečno Mariechen,“ zašeptal Pavlík, „kdybyste byla tak hodná...“

„So ist es schön,“ chválila dívka, šelmovsky se usmívajíc, a již měla v ruce špendlík a připevňovala groteskní, rekrutskou ozdobu na jeho hruď. „Kde bude srdce? Tady?“ ptala se, hledíc mu zespoda do očí, „nebo tady? Kytička patří na srdce!“

„Ještě, žábo, hubičku,“ komandoval Matějka.

„Kdyby pan Fähnrich chtít, mohl ji dostat,“ prohlásila Mariechen rozhodně.

Pavlík sám nevěděl, kde k tomu vzal odvahu, neobratně se nachýlil k děvčeti. Jenže Mariechen uhnula, jako by ji uštknul had. Rázem byla na několik kroků od něho. „Dřív — dřív,“ volala, gestikulujíc, „kdyby dřív chtít, mohl ji dostat!“ Pak zamávala ručkou: „Auf Wiedersehen!“ Popoběhla a ještě jednou zamávala: „Auf Wiedersehen!“ Jako srnka zmizela v domě a dívala se na seřazenou setninu škvírou přivřených dveří.

„To víš, tady ti ji nedá, to ti bůh řek, jdi za ní, do síně, běž honem,“ radil mu Wihan.

Pavlík zašilhal na svůj plášť, kde se čepýřila bláznovská kytice, pak na kamaráda. Jít — či nejít? Krátké váhání, a v témže okamžiku vykřikl Weiss zbytečně ostrým hlasem: „Páni důstojníci na svá místa k četám. Urovnat řady! Habt acht!“

Šlégl, který dosud s opovržlivým úšklebkem sledoval celou tu scénu, srazil podpatky, přitiskl pušku k pravé noze, vypjal prsa. „To sou srandičky, co?“ slyšel reptat zakrslého druha po svém boku. „Srandičky s kurvičkama, to se ví, inu jo. Voni to sou holt páni. Ristunky už maj na dráze, pucfleci jim je tam vodtáhli, pofrčej si to druhou klasou...“ — „Ticho!“ zahřměl nadporučík. „Schultert! — Beim Fuss. — Schultert!“

Ve tři čtvrti na jedenáct vyšla setnina, hlučně dupajíc, široce rozevřenými vraty. Lucerničky, nastrčené na hlavních pušek, skřípěly, bodla, přestože byla připoutána k lopatkám, zvonila do kroku, trubač dul do své polnice. Cítil se nesmírně důležitý, oči mu lezly z důlků, uši měl zardělé rozčilením.

Na náměstí již stála seřazena první pochodová a před ní netrpělivě přešlapoval setník Tauchen. Zatímco druhá nastupovala za ní, ozývalo se odkudsi svrchu troubení trubače třetí, která se blížila od kaolínové továrny. Po čtvrté nebylo dotud ani potuchy. Ovšem, ti milostpáni mají dost času, nejdřív musí na kasárenském dvoře vylézt Krehan na kobylu a kutálka profouknout trumpety. Čtvrtá přimašíruje za zvuků praporní kapely a přivede ji sám obršt.

Weiss, domluviv se s Tauchenem, dovolil pohov. Sotva pažby pušek dopadly na dláždění, vběhlo na náměstí několik udýchaných jednoročáků. Holub, Šíma, Kahánek, Kolařík, Pelant. Šlégl na levém křídle byl snadno dostupný, nemusili se k němu ani tuze tlačit.

„Člověče,“ koktal Kolařík, „letíme sem jako blázni, já z toho dostanu souchotiny. Řekli jsme Kolbenovi a on nás pustil dřív. Beztoho jsme se jen váleli na louce pod Goldbergem!“

Kahánek vytáhl z kapsy láhev rumu, z druhé krabičku cigaret. Šíma se vytasil s pořádným kusem salámu. „To ti posílá Hincík, utrhl si to od huby.“ Pelant mu rozpačitě podával balíček čokolády.

„Hoši, hoši,“ bránil se Šlégl, „co vás to jen napadlo!“

„Nežvaň a dělej,“ okřikoval ho Kolařík. „To víš, všichni nemohli přijít, ale máme ti od nich vyřídit pozdravení.“ Holub mu mlčky a spěšně rozvazoval batoh.

„Ale kde jste všechno to ohromné bohatství sehnali?“ divil se Šlégl, který byl upřímně dojat.

„O to se nestarej. To víš, každý někde a každý něco. Je to jen taková pozornost.“

„Jak jen vám to vrátím?“ lekal se Šlégl.

„Podívej se, Petře,“ pravil poklidně Holub, „to je nesmyslná řeč. Sám víš, že nikdo z nás by nechtěl být v tvé kůži. Mysli si, že je to taková daň. Daň špatného svědomí.“

„A jestlipak víš, proč nás dnes cvičil jen Kolben?“ přerušil ho Kolařík. „Protože Mischka už nemá zájem. Zájem nemá — chápeš? Až odjedeme do Jablonce, půjde k setnině. Příští oddělení povede Mimra. A Trakl — Trakl propadl. Člověče, pukl jako žalud!“

„Ech, nekrm ho Traklem,“ mrzel se Holub, „s tím mu dej pokoj. Tak, příteli, na brzkou shledanou. Rozumíš? Já myslím, že mi rozumíš. Víš přece, co je teď tvým právem a tvou povinností!“

„Vím,“ zašeptal Šlégl temně.

Bouřlivé zvuky blížící se kutálky vše přerušily. „Pryč! Pryč!“ odháněly šarže zvědavce. „Všichni pryč!“

Čtvrtá setnina došla na své místo, vyřídila řady, poslední šum dozněl. Oberst Krehan se vztyčil v třmenech na svém hnědáku. „Meine Herren! Offiziere und Soldaten! Kameraden!“ Mluvil o statečnosti, o lásce k monarchii, o povinnosti každého muže, přispět svou hřivnou ke konečnému vítězství rakouských zbraní, o odhodlání a štěstí těch, jimž se podařilo položit životy za císaře a vlast. Domluvil. Hudba nejdřív jako by se rozmýšlela, několik kvílivých tónů se rozlétlo, pak se soustředily, dutá rána dopadla na kůži bubnu. Bum, bum... a opět bum. „Batalion auf mein Kommando!“ zvolal Krehan třaslavým, stařeckým hlasem, který přeskakoval napětím. „Zum Gebet!“

Šléglovi bylo, jako by mu po páteři stékala ledová krůpěj. Truchlivé tóny modlitby před odchodem do pole se odrážely v ozvěnách od mlčících domů. Kdosi v obecenstvu zavzlykal, ale vzlykot utonul v ponurých úderech smutečního bubnu. Třepetavé zvuky horny, doprovázené spodním šuměním trub, a do toho ty temné údery, podobné vzdáleným dělovým ranám! Šlégl hleděl kamsi do neurčita a cítil mravenčení až ve špičkách prstů. Za četou, právě uprostřed, stál praporčík Pavlík. Neodjížděl poprvé, a přece podléhal elegické náladě chvíle. „Nyní se obracím k tobě,“ šeptal si pro sebe, „jsi-li, pane bože, učiň, prosím Tě, abych se vrátil. Tolik jsem toho na světě promarnil, a vlastně jsem dosud ani nežil. Tak toužebně si nyní přeji žít! Zvlášť teď, když se mi ukázalo ono opojně sladké — růžový obláček štěstí — och, jen aby už nebylo pozdě!“

Buben naposledy zaduněl, ruce třeskly po řemeni, ticho se proměnilo v povyk, protkaný výkřiky povelů. Vše bylo náhle zachváceno chvatem a zmatkem. Kapela nepozorovaně poodešla na roh náměstí. A už se vpředu na povel hejtmana Tauchena pohnula první setnina. Hlavy se rozkývaly. První četa druhé setniny se na ni zapojila zkráceným krokem. Plechy spustily břeskný pochod Radeckého. Mužstvo si pobroukávalo do kroku: „Radecký, Radecký, to byl hodnej pán, chleba dal vojákum, maso sežral sám...“

Když se dostali z ulic na širokou prunéřovskou silnici, čtyřstupy se roztáhly. Důstojníci vystoupili z řad a kráčeli podle svých čet. Šlégl posměšně pokukoval po Pavlíkově opentlené kytici. Pojednou zaslechl stejnoměrné škemrání. Po jeho boku vytrvale klusal nějaký klouček. Nejdřív mu nerozuměl, potom teprve pochopil: chce, aby směl nést jeho pušku. Hrozně rád by nesl na rameni vojenskou pušku, a nikdo mu ji nechce půjčit. To bylo na Šlégla už trochu moc. Dopálil se. „Jedeš, ty spratku! Kvér bys chtěl, podívejme se! Táhni — táhni k své mámě!“ A ohnal se po něm. Chlapec se na něho poděšeně podíval, zůstal o krůček zpátky. Šlégl se ohlédl a spatřil, že Pavlík drží uličníka za rukáv a na něco se ho vlídně vyptává. Ohlédl se znovu a viděl, jak praporčík odepíná z pláště svou pestrou kytku a tiskne ji do kloučkových umazaných ruček.

Hudba opět spustila řízný pochod. Pavlík doběhl svou četu. Ze soustředěného výrazu jeho obličeje se dalo vyčíst, že k tomu, co učinil, se odhodlal s těžkým srdcem. Nyní však byla jeho prsa holá, bez jakékoli ozdoby. Bez černožlutých stuh. Pavlíkovy a Šléglovy oči se setkaly. V jedněch byla otázka a v druhých odpověď. Úsměv a dorozumění.

20

Celému oddělení jednoročních dobrovolníků bylo dovoleno prodlévat mimo ubikace až do dvou hodin ráno, což bylo prakticky totéž jako do svítání, aby se každý mohl účastnit večírku na rozloučenou s Kadaní. Nebyly činěny výjimky, prošel jsi nebo neprošel, na tom pranic nezáleží. Tak dostali propustky také Odrážka, Trávníček a Trakl.

Když je leutnant Mischka při večerním rozkazu rozdával, věnoval Traklovi obzvláštní pozornost. „No a vy půjdete ovšem také, rozumíte? Dokud jsme tady, patříte mezi nás. Ne abyste se ulil, to vám povídám!“ Tvářil se vlídně a ustaraně, ale potají pomrkával po ostatních — ať pochopí, že nejde o nic jiného, než Trakla stůj co stůj do večírku dostat, aby byla nějaká legrace.

Trakl cosi neurčitého zamručel. Neodmítl pozvání, ale také nic neslíbil. Och, ne snad, že by se rozmýšlel, že by nevěděl, jak se zachovat! Mischka se ho docela zbytečně doprošuje. Má to marné, Trakl nepůjde, je uražen. Právě on, ten ryšavý řezník, který se na něho tak farizejsky usmívá, ho nechal propadnout, zničil jeho kariéru, spáchal na něm ohavný hřích. Nyní nechť pozná velikost jeho hněvu. Hloubku jeho opovržení.

Trakl seděl za katedrou a cosi psal — vlastně nepsal nic, jen si tak čmáral. Seděl na tom povýšeném místě a užíval svého hněvu, své urážky. Díval se. Bylo to zajímavé a komické podívání na ty hošíky, jak se fintí a šlechtí, jak jsou bláhově veselí, jak se těší. Ubožáci! Dostali se lacino k svému štěstí. Jak si ten pitomec Kahánek pečlivě stříhá drápy, jak si Hincík leští promaštěný límeček a Kolařík už bůhvípokolikáté namáčí do vody svou vzdorovitou čupřinu! Pitvorné hemžení, bláznivý chvat! I ten mudrlant Pekárek je všecek vyměněn, pousmívá se pro sebe, drhne si boty rýžovým kartáčem, až mu uši hoří. Trakl to vše pozoroval zpod čela, škrtal perem po papíře, maloval jakousi hvězdici, k hvězdici přidal paprsky, z paprsků sestrojil šestiúhelník. Pak najednou všecko začmáral. Hlupáci! Hlupáci! A největší trumberové ze všech jsou ti dva propadlíci. Odrážka a Trávníček — také půjdou obveselovat Mischku, svého kata. Jen si jděte, jděte, Trakl vám nezávidí!

Nevšímali si ho. Totiž, vlastně se jen tvářili, jako by si ho nevšímali. Och, nic nového, docela nic nového! Již od případu se Šléglem s ním jednali jako s prašivou ovcí. Jako by byl nějaký zločinec, vyvrhel — padouch! Trakla však nesmírně bavilo, jak se snažili tu nevšímavost předstírat a přitom to neuměli. Pokukovali po něm málem nábožně — půjde či nepůjde? Bude tu pořád sedět u katedry a psát, nebo se konečně zvedne a začne se strojit? Je to možné, že by se odvážil zůstat doma? Že by Mischkovi vypověděl poslušnost? Trakl se chechtal pod vousy. Jak jsou směšní! Celí se třesou zvědavostí, jak se rozhodne. Nevědí, nemohou vědět, že se už dávno rozhodl.

Když za posledním obyvatelem světnice zapadly dveře a Trakl osaměl, nabyl jeho vznešený vzdor nové tvářnosti. Náhle neměl před kým si hrát na velikého opovrhovatele. Zůstal sám, sám v celé budově s dvěma burši, s Ludvíkem a Patočkou, kteří poprvé a naposledy za této éry navlékli na břicho patrontašky — převzali denní službu, aby nikdo z jednoročáků nemusil zůstat doma. Co si tu však Trakl počne ve společnosti těch dvou otrapů. Aby byli nějak odškodněni, dostali od oddělení láhev vermutu, balíček chlebů obložených salámem a cigarety. Namáznou se, stanou se hovorní, budou tu hulit jako cikáni. Zbytečný papír, počmáraný nervózními kresbami, byl vztekle zmačkán a odhozen do kouta. Takhle sedět tu Trakl přece věčně nemůže. Půjde snad spát? Kupodivu spát se mu ani trochu nechtělo. Osiřelé kroky toho kolohnáta na chodbě — astmatické chrchlání druhého — a přitom se beze sna povalovat na kavalci — ne, to nevypadalo vábně. Trakl naprosto nehledal příležitost k rozjímání. Znamenalo by to, obírat se onou neodvratnou budoucností. . . avšak ne, ne, nemyslit, nechat toho! Všechno se dá snést, jen ne ten pocit ohavné bezmoci, úzkost, zoufalství. . . Prve byl Trakl navrchu, cítil svou nadřazenost, sílu svého vzdoru, nyní však přišlo ochabnutí.

Nejlepší bude — uvažoval — když se půjdu na chvíli projít. Na spánek mám, konečně, dost času. Jít ven, trochu se proběhnout, vrátit se unaven, lehnout, zaspat svůj žal, svůj strach, snad i vítězoslavný návrat těch flamendrů! Spěšně si převlékl kalhoty, obul boty, navlékl parádní plášť. Za čtvrt hodiny již kráčel kolem sochy svatého Šebestiána, mlčelivého svědka svého prvního zhroucení.

Původně měl v plánu vyhnout se náměstí, aby nezaslechl ani sebenepatrnější ohlas toho jejich veselí, aby nespatřil ani paprsek světla, v jehož záři se opíjeli. Nač se trápit, nač si drásat hruď pro to, co mohlo být a není? Toto předsevzetí se však ukázalo nad jeho síly. Náměstí jako by ho přitahovalo. Octl se na podloubí ani nevěda jak. Před hospodou „U Otce“ stálo celé klubko pěšáků, zřejmě zaujatých hlukem a cinkotem sklenic, který vycházel z osvětleného okna, zakrytého bílou záclonkou. Nejen že poslouchali, oni se také dívali, neboť záclonka nedoléhala, skulinami bylo dovnitř výborně vidět. Co na tom — pomyslil si rozechvěně Trakl — ať poslouchají, mě to nezajímá, ať jen se dívají, já se nepodívám. Ale opět se přeceňoval. Zrůdná zvědavost byla mocnější než jeho hrdost. Nežli se nadál, stál v hloučku diváků u osvětleného okna. Vždyť to nikdo netuší, nikdo se to nedoví! Aby se uchlácholil, představoval si to dramaticky: zatímco se chechtají, pokoušejí se o žalostné žerty, on, který zhrdl jejich nízkou zábavou, na ně posupně hledí, odsuzuje je...

První, kterého spatřil, byl Mischka. Jenže mu neviděl do tváře, leutnant seděl v čele stolu, obrácen k oknu zády, vedle něho Kolben, a jim oběma nejblíž ti, kteří měli nejlepší kvalifikaci, Frank, Hertl, Möhwald, Maras... Ale proč se jen Mischkovi tak třesou ramena a proč si Kolben utírá kapesníkem oči? Aha — smějí se. Náramně se smějí. Ovšem, jak by ne, Chrastil! Stojí právě na protějším konci stolu a cosi vykládá. Teď všichni buší pěstmi do stolu, svíjejí se na židlích, patrně je tam vřava, že není slyšet vlastního slova. Chrastil si opět zjednává ticho. Ukazováky si vložil do koutků očí, takže vypadají, jako by strašlivě šilhaly, hledí před sebe vytřeštěně — co jen to dělá? Co to má znamenat? Náhle Trakl zbledl. Pochopil. Chrastilovy rozčepýřené vlasy jsou sčesány v umnou pěšinku — v jeho, Traklovu pěšinku — na hořejším rtu má černé skvrny od sazí — kníry — kývá se na místě jako modlící se žid. Tak je to tedy, když se jim nepodařilo dostat do večírku pravého Trakla, opatřili si aspoň jeho masku. Aby se mohli dosyta vysmát. A hle — nyní k Chrastilovi přistupuje Maras. Cosi mu přísně povídá, Chrastil se celý tetelí, píše prstem po stole — smích — Maras výhružně kulí oči, chytá Chrastila za ucho, tlačí mu hlavu dolů, kdosi mu podstrkuje slánku, špička nosu se barví paprikou. Jak by ne, den písemných zkoušek, mapa z písku! Jásot nezná mezí. Mischka vstává, tleská, je bez sebe nadšením...

Déle se již Trakl nedíval, bylo to příliš hnusné. Kdyby si byli z něho jen tropili šašky! To by se ho bylo ani tak příliš nedotklo, na to byl už zvyklý, vždycky jim byla k smíchu jeho vzorná píle, jeho pedantství. Oni tam však předváděli jeho karikaturu, posmívali se jeho vzezření! Věděl dobře, že jeho oči jsou stočeny, že jeho postava není zrovna lepá, nikdy si to však neuvědomil s takovou zdrcující jasností. Nejhorší bylo, že se hned poznal. Chrastilův herecký výkon byl až příliš zdařilý.

Trakl šel a šel, obyčejná lidská lítost mu svírala srdce. Minul hostinec „U zeleného stromu“, za nímž silnice, vroubená stromořadím a křížovou cestou, počínala stoupat do sedla na Heiligenberg. Zde byla také poslední městská svítilna a za ní noc houstla v neproniknutelnou temnotu. Však právě tmy bylo Traklovi nyní ze všeho nejvíce zapotřebí, mohl v ní aspoň dokonale skrýt všechny žalostné nedostatky svého zevnějšku. Marné vzdorování osudu, marné nadouvání, ty tam jsou sny o statném, elegantním důstojníku, ovládajícím mužskou společnost, okouzlujícím dámy! Například nyní — docela tělesně cítí, jak se mu trup v úzké pánvi sem tam kývá, jak jeho oči míří každé v jinou stranu. Lebka ho tlačí v spáncích, lysina ho zebe. Trakl se vlekl jako v mrákotách, jeho duše kráčela vedle něho a zpytavě si ho prohlížela. Bylo to neskonale trudné putování. Lítost dostávala ostny, stával se z ní pocit utrpěné křivdy.

Jako by za to mohl, že se takový narodil! Nebylo dosti na tom, že byl nemanželským dítětem a že až do matčiny smrti neměl daleko do bídy? Pravda, v strýcově rodině se mu později dostalo téměř všeho, co měly jiné děti, dali ho na studie, získal slušně placené postavení, ale co to je všechno platné, okolnost, že se k němu příroda zachovala macešsky, tím nemohla být smazána. Byl vždycky slabý, nikdy si nemohl dopřát potěšení vrátit uštědřenou ránu. Nikdy žádná žena se na něho nepodívala se zalíbením. Proč právě on má ty hadrovité, slimáčí svaly, řídké vlasy na zploštělé lebce, kolísavou chůzi — a proč ne ti druzí? Jiní jsou sliční, uhlazení, sebevědomí, a on je šeredný, neohrabaný, plachý. Trakl se propadal hloub a hloub do sentimentality. Aby se mohl účinněji litovat, vymýšlel si odříkání a bědy, jakých nikdy nepoznal. Podle těchto jeho představ ho ani vlastní matka doopravdy nemilovala, spolužáci ho s oblibou trýznili a učitelé přezírali, nikdo si ho dost nevážil a nikdo ho nechápal. Proč byl jeho život tak ubohý? Proč ke všemu na světě přicházel tak těžce, zatímco jiní bezstarostně ukusovali ze svého lehkomyslného krajíce? Bůh není spravedlivý! Ne, bůh není ani dost málo spravedlivý!

Došel až na výšinu, kde se silnice svažovala. Křížová cesta tam odbočovala k zalesněnému vrcholu kopce. Dole ležela zamžená světla Kadaně. Trakl pohlédl k obloze — ani jedinou hvězdu nebylo vidět, ani jedinou! Pošmourná plachtovina mračen visela nízko, téměř nad jeho hlavou. A v téže chvíli mu padla na čelo první kapka. Veliká studená kapka, a hned za ní druhá a třetí.

Trakl se polekal. Do města je daleko, dá-li se do lijáku, promokne na kůži, nastydne a onemocní. S jeho křehkou konstitucí, s jeho chatrným zdravím, není radno si s takovými věcmi zahrávat. Co už ho dnes všechno potkalo, a teď ještě tohle! Rychle se obrátil a vracel se touže cestou, jíž přišel, šněroval jak uměl nehbitýma nohama, ale marně. Nebyl ještě ani ve čtvrtině kopce, když se hustě a dotěrně rozpršelo. Pokoušel se schovat pod nejbližším stromem, koruna však byla ještě skoro holá, neskýtala pražádnou ochranu. V úzkostech se rozhlížel. I kdyby tu někde nablízku byl nějaký vhodný úkryt, v této tmě by jej byl nespatřil. Kdesi dole, pod zákrutem silnice, ponuře hučela Ohře. Zachvátila ho panika. Rozběhl se. Zastavoval se, aby popadl dech, a opět běžel. Srdce mu divoce bilo námahou i strachem, zdálo se mu, že deštěm napitý plášť je těžší a těžší, že mu křehnou ramena. Pod lopatkami ho píchlo. Než doběhl na konec aleje, byl zpocený a uřícený, kolena se pod ním podlamovala.

Jakmile shledal, že je zas na okraji města a že se v nejhorším případě může uchýlit do síně některého domu, přece jen se trochu upokojil. Zvolnil krok, aby dal odpočinout rozblázněnému srdci, na nos si přiložil kapesník. S tím kapesníkem to vlastně měl udělat už dávno, bylo docela zbytečné vdechovat plnými plícemi ten studený, vlhký vzduch. A vůbec neměl tak nesmyslně utíkat, je nebezpečnější uhnat se než promoknout. Pouhé nastydnutí odnese člověk většinou jen rýmou nebo kašlem, kdežto z takového zchvácení může také koukat zápal plic! Nejmoudřejší by bylo, sednout si teď na chvíli „U zeleného stromu“, osušit se u kamen a vypít horký čaj. Jenže tam obyčejně bývá tuze plno a hlučno, a on by spíš potřeboval samotu a klid. Nuže, cožpak takhle se zastavit na ten horký čaj v první méně navštěvované hospodě, která se mu cestou naskytne?

Odbočil do úzké uličky, vedoucí k řece, kde byly jen samé nízké domky s okny téměř v úrovni chodníku a kde bydlili chudí řemeslníci a švadleny. Již z dálky spatřil pohostinně otevřenou síň, v níž u klenutého stropu matně svítila slaboučká žárovka. Překročil vysoký práh a oddechl si jako člověk, kterému se podařilo zachránit holý život.

V síni byly po každé straně jedny dveře. Vlevo cinkaly sklenice, bylo slyšet rozšafný rozhovor, podle zasouvacího okénka ve zdi visel rezavý drát od zvonku — tam byl zřejmě výčep. Nad protějšími dveřmi byl namalován ozdobný, po celé stěně rozlezlý nápis: Gastzimmer. Ne, do výčepu Trakl nepůjde, to by bylo pod jeho důstojnost, jistěže tam sedí všelijací ševci a krejčí, pijí limonádu a debatují o válce. Narovnal si ohrnutý límec pláště, několikrát mávl čepicí, aby s ní setřásl dešťové krůpěje, otřel si boty o dřevěnou rohožku a vstoupil do hostinské místnosti.

21

Bylo tam úplně prázdno, ještě se tam však svítilo. Z několika dopitých sklenic, zanechaných na stole, a z nepořádně rozestavených židlí bylo patrné, že poslední hosté odtud odešli sotva před několika minutami. Trakl si pomyslil, že to byli asi vojáci, neboť se blížila devátá a trubač v kasárnách co nevidět začne troubit večerku. Nebylo tu sice pražádné horko, ale kamna byla naštěstí ještě trochu teplá. Chvatně si svlékl namoklý plášť a pečlivě jej rozložil na věšáku. Usedl tak, aby byl co nejdále od okna, jímž fičela zima.

Ohavná hospoda! Na stěnách visely zčernalé obrazy, židle byly rozviklané a odřené, stůl politý. Na druhém konci světnice, proti dveřím, kterými vešel, byly jiné dveře, zasklené a zastřené tylovou záclonkou. Záclonka se pohnula, za sklem se ukázala vrásčitá tvář staré ženy. Trakl se setkal s pátravým pohledem vyhaslých očí. Zvedl ruku, aby na sebe upozornil, nebylo toho však ani zapotřebí, dveře se již nehlučně otvíraly. Shrbená stařena vešla hekajíc a kašlajíc, s šátkem sesmeklým z řídkého drdůlku šedivých vlasů. Ruce, obnažené až k loktům, byly hubené, žilnaté, pokroucené reumatismem.

Hostinská se šišlavě, po německu zeptala, co si pán přeje. Trakl postřehl v jejím obličeji výraz údivu, netajené úcty. Uvědomil si, že ho asi ve své prostotě má za důstojníka. V hospodě nejsou zřejmě zvyklí na návštěvy tak dobře oblečených vojáků. Naplnilo ho to hlubokým uspokojením. Zálibně si pohladil svůj anglický knírek. Vida, přece jen ještě pro někoho něco znamená! Není tak docela bezvýznamný, tak zcela nicotný. Jsou lidé, kteří si ho dovedou vážit. Všecek se nadmul pýchou. Jeho hlas se ozval ostře, rozkazovačně — byl to hlas mocného muže, který ví, co si smí dovolit. Chtěl by něco horkého k pití. Takhle čaj — ať už z ostružin nebo z bodláčí — ale hlavně s rumem. Mohl by dostat čaj s rumem? Točil nedbale v ruce pivním táckem, pak náhle vzhlédl a zadíval se stařeně pronikavě do očí. (Tak si asi představoval orlí pohled statečného muže.)

Ale ovšem, ovšem! Babka byla ihned samá ochota. Čaj s rumem? Beze všeho, pán jej může mít, jen když chvilku počká, voda je tak jako tak na plotně, hned se bude vařit. Nahrbila se, možno-li, ještě víc a svou ne příliš čistou zástěrou otřela mokrá kola na stole. Kýchla, očistila si zástěrou nos a tiše se odšourala, zmítajíc se dušeným kašlem. Tak se podívejme, liboval si Trakl, uvaří čaj. Sedím tu sám, docela sám, jen pro mne se tu svítí, jen pro mne jediného se bude vařit čaj. Vytáhl z kapsy hřeben a dlouho, opatrně si opravoval porouchanou cestičku nad levým uchem. Pak si přisunul židli blíže k železným kamnům. Docela hezky se tady zařídil, jen co je pravda! Nohy téměř u samých dvířek, záda opřena o vyhřátou zeď. Ne snad že by ho mrazilo, že by se už hlásilo nastuzení, ale po takovém promoknutí, po takové únavě nelze ani učinit nic moudřejšího, než se uvelebit v teplém koutku a řádně si odpočinout.

Záclonka na dveřích se opět pohnula, tentokrát se však v okénku neukázala stařena, ale jakýsi kulatý obličej s brýlemi na nose; pokud mohl Trakl postřehnout, patřil ten obličej mladé, buclaté dívce. Snad domácí dcerka? Stařena se patrně v kuchyni pochlubila, jakého tu mají vzácného hosta, což pochopitelně vzbudilo zvědavost. Trakl se mírně usmál. Záclonka se ještě zachvívala, oválný obličej však zmizel. Hleďme, hleďme, věci se vyvíjejí docela zajímavě. Budí pozornost! A jak je tomu dávno, co byl nešťastný, zdrcený, přímo zoufalý? Člověk nesmí nikdy podléhat náladám. Bral si příliš k srdci své pohanění. Hloupý šprým sprostého klacka, surová zábava zvrhlé společnosti — a to ho dovedlo vyrušit z klidu? Nesmysl! Na světě jsou také ještě jiné hodnoty, než je síla, krása, vnější lesk. Například ušlechtilá mysl, houževnatost, poctivost. On sám je dojista — aniž by se snad chtěl vypínat — jedním z mála opravdu věrných, spolehlivých úředníků, cele oddaných svým povinnostem. Kdo se mu tak hned vyrovná v píli, vytrvalosti a obětavosti? A taková lapálie by mu byla málem zkazila náladu! Spokojeně se kolem sebe rozhlížel, bubnoval prsty na stolní desku. Chvála bohu, má času dost, může si tu pobýt. Pasírka, kterou dostal od Mischky, se přece jen k něčemu hodí. Může přemýšlet o svých záležitostech. Rozumně a věcně, a ne jako prve, zbrkle a zmateně. Posedí, dokavad mu neoschne plášť. Možná že zatím přestane pršet. Okřeje, upevní se v svých starých jistotách, pak půjde rovnou domů — na kutě. Nevídáno, když také jednou probdí část noci. Sáhl si na tep — bil docela pokojně. Strčil si prst za límec — ne, nebyl na krku již ani trochu zpocený. Kupodivu i v botách měl docela sucho, nepromáčely se mu, přestože utíkal blátem a kalužinami.

Klika cvakla, podle všeho smáčknuta loktem, dveře se prudce rozlétly, odstrčeny bokem. Osoba, která vcházela, měla plné ruce. Trakl se ohlédl. Nebyla to stará hostinská, nýbrž ta dívka s brýlemi na nose. V pravici nesla kbelík, plný uhlí, levou paží tiskla k prsoum několik polen. Je to tedy služka, nikoli domácí dcerka. Služka, jak by ne, to se pozná! Domácí dcerka by vypadala přece jen trochu úpravněji, tahle je rozčepýřená jako strašák do zelí, jedna punčocha jí padá z tlustého lýtka, svetr je notně děravý a zamazaný sazemi. Nejspíš před chvílí vymetala kamna! Ale je to hezké od těch lidí, to se musí říci. Posílají mu sem služku, aby mu zatopila. Nutno přiznat, že to je od nich velmi milá pozornost. Nejen že mu tady svítí, ještě mu budou topit. Jemu samotnému! Povšimli si, že usedl blízko kamen, a domnívají se, že je mu zima.

Dívka vysypala beze slova dříví těsně u jeho nohou a postavila kbelík na podlahu. Trakl si ji kradmo prohlížel. Ne, kráska to zrovna nebyla, měla trochu zakrslou postavu, byla velmi, velmi kyprá, světlé vlasy, spletené do tenkých copánků, měla nad čelem svázány šněrovadlem, v obličeji byla jakoby oteklá, bledá, pleť měla plnou růžové vyrážky (nějaké lišeje — nejspíš blechy — pomyslil si Trakl shovívavě), a musila být také pořádně krátkozraká. Ty brýle, co měla na nose, byly zatraceně tlusté, její bleděmodré oči se za nimi zdály obrovské jako oči krávy.

Přesto se na děvečku vlídně usmál. Vlídnost se na Traklově tváři jevila vždycky jako jistý druh kyselosti. Ústa se zkřivila, na úzkém kostnatém čele naskočily starostlivé vrásky. „Ich denke, es wäre überflüssig hier zu heizen,“ pravil dobromyslně, „ich kann nicht sagen, dass es mir gerade kalt ist.“ Nemyslil to ovšem doslova. Chtěl jen dát najevo, že si je dobře vědom pozorností, které se mu zde prokazují. Jenomže služka byla asi strašlivě hloupé stvoření. Jakmile Trakl řekl, že tu není zapotřebí topit, zůstala nerozhodně stát nad kbelíkem a hromádkou dříví. Nechápavě na něho zírala svýma vyboulenýma očima. Nu, to jsem to vypral — pomyslil si Trakl — co mě to jen napadlo? Ta osoba je zřejmě tak tupá, že bere má slova doopravdy.

„Na, wenn sie es schon gebracht haben,“ podotkl spěšně a o něco úsečněji, „stecken sie es doch ein!“

Dívka se opět mlčky shýbla a začla se rýpat pohrabáčem v ohništi. Jak poklekla, objevilo se nahé a velmi špinavé koleno nad černou, shrnutou punčochou, převázanou jen jakýmsi pestrým klůckem. Bylo to nehezké, strupaté koleno, ale přece jen ženské, masité, vábné. Trakl se neodhodlal odvrátit od něho oči. Pak se jeho pohled povznesl o něco výše. Shledal, že má služka ruce jako válečky, měkké a bílé, a svetr že se jí na prsou vzdouvá přímo neuvěřitelně. Malounko poposedl, aby lépe viděl. Ten svetr byl opravdu zajímavý, tuze přitažlivý. Dívčina hruď byla kupodivu pěkně modelována. A při těch jejích kyprých tvarech... Není tak špatná — pomyslil si, cítě přímo pašovskou radost z toho, že je tak pečlivě obsluhován, že jeho rozkazů je dbáno. Zachtělo se mu užít dosyta této nezvyklé převahy, tohoto okouzlujícího zážitku. Být opět někým, kdo vládne, imponuje, oslňuje... Oheň zapraskal, děvečka vhodila do kamen dvě lopatky uhlí a zavřela dvířka, dříve je však zaklínila odštěpkem polena.

„Warum machen sie es?“ zeptal se se zájmem, snaže se navázat rozhovor.

Nechápavě se na něho podívala, otevřela ústa — ne však, aby odpověděla. Tiše se zachichtala. Měla vlastně docela pěkná ústa, velmi červená. Nebýt té vyrážky, těch brýlí, té bledé odulosti... Najednou trhla rameny a odkvapila, zřejmě blažená, že byla oslovena tak zdvořilým a dobře ustrojeným mužem.

Trakl se rozložil ještě pohodlněji, obsáhl lokty téměř celý stůl, nohy si opřel o trnož. Nyní tu bylo vskutku útulno. V železném trupu kamínek to plápolalo a hučelo, sálalo odtamtud stále větší horko. Rozepjal si u krku límeček, pak ještě jeden knoflík blůzy, jak to vídal u důstojnictva v restauracích. Mužstvo si podobný přepych nesmělo nikdy dovolit, kdyby vstoupil nějaký komisní poddůstojník, mohl z toho být kravál nebo dokonce trest. A hle, teď se to děvče vrací, v podpaží nese složenou stolní pokrývku. Pokrývka je sice spravovaná, nevyžehlená, ale což, přece jen to je stolní pokrývka a přinesla ji zřejmě jen pro něj. Obyčejným vojákům nikdy neprostírají. Pozvedl lokty, aby služce nepřekážel. Děvče se usmálo, hlasitě si povzdechlo — to ji Traklova ochota pohnula k tak slastnému povzdechnutí. Jak se nakláněla nad stolem, zamávala těmi svými měkkými, bílými pažemi Traklovi pod nosem, téměř se dotkla kyprým ňadrem jeho obličeje.

„Sie scheinen mir ein wenig kurz zu sein,“ podotkl Trakl, „sie sollten noch wachsen,“ a polkl palčivou slinu. Zmlkl, zamyslil se, pak se zeptal: „Wie heissen sie denn eigentlich?“

Otázka byla asi příliš překvapující, příliš složitá. Služka se opřela rukama o stůl a hleděla na Trakla s úžasem, plným zbožňování.

„Haben sie nicht gehört? Wie heissen sie denn eigentlich?“ usmíval se Trakl, překypující hřejivým pocitem, že páše dobro, které ho nic nestojí. Bylo to neskonale příjemné, takhle někoho udivovat. To bylo právě to, po čem dosud marně toužil. Nyní to měl, nyní se toho dočkal. Ovšem, není to přesně takové, jak si to kdysi představoval, hraje svou hru osobě nehezké, nevzdělané, možno říci tupé — ale konečně — i to je žena. Dokonce velmi statná, vyvinutá žena.

Bohužel odpovědi se opět nedočkal. Zasmála se, tentokrát hlasitě, a odběhla ještě vzrušeněji a blaženěji než prve. Na útěku se celá roztřásla neobratnou koketností. A než minulo několik minut, již tu byla zas, tentokrát s čajem. Nesla jej jako svátost oltářní na rezavém podnose, který se snad také kdysi leskl — vždyť to byl čaj pro toho dobromyslného, vlídného pána s oslnivě vznešeným chováním. Nesla jej důstojně, se rty pevně semknutými, vedle veliké sklenice, z níž se mocně kouřilo, boubelatý kalíšek s rumem, vedle kalíšku porcelánová miska s dvěma kostkami cukru. A přece, když podnos kladla před Trakla na stůl, nějak se zaklopýtla, horký nápoj jí vystříkl na zápěstí. Vykřikla, zamračila se a s dětsky zkormouceným výrazem se zakousla do opařeného místa.

„Och, sie armer Schlucker,“ zjihl Trakl, „zeigen sie her, ich werde bischen blasen...“ Vztáhl po ní ruku.

Polekala se a ucukla. Trakl zneklidněl. Dívčin zmatek ho pobídl k výbojnosti. Jeho hubený, chvějící se štipec prstů se dotkl masitého předloktí a stiskl. (Prve si už vlastně vyhlídl to zajímavé místo.) Tentokrát mu toho dopřála. Hleděla na něho plaše, nejistě, opařené zápěstí dosud v ústech, všecka ztajená očekáváním. Trakl posunul ruku ještě trochu výš a opět stiskl.

„Aug,“ kvikla přepjatě, ale držela.

„Also, jetzt könnten sie mir doch sagen, wie sie heissen,“ šklebil se sladce Trakl, samým vzrušením šilhaje více než kdy jindy.

„Gretchen,“ zašeptala a upejpavě vypískla, žmolíc cíp stolní pokrývky. Levicí rozpačitě klátila, jako by to bylo kyvadlo od pendlovek.

„Sieht man an, Gretchen,“ zašveholil Trakl, a popotáhl drsné štětiny svého kartáčku pod nosem. Připadal si, že je rozvášněným lancknechtem při těžkém korbeli v markytánčině putyce, kroutícím si své rozčepýřené frňousy. Zdálo se mu, že jeho hubená lýtka tvrdnou zauzlinami mohutných svalů, že jeho nohavice jsou plny mužných stehen a hruď nadmuta měchy zdravých plic. Hřmotně zachrchlal, energicky sáhl po sklenici s čajem. Usrkl. Prázdný kalíšek byl pěkně bachratý, a tak to byl spíše rozředěný rum než čaj, věru, dali si záležet, vynasnažili se, aby se mu zavděčili. Takový rumový čaj stoupá do hlavy jako pálenka. Trakl si usrkl podruhé, ruka na stole se sevřela v pěst.

„Na, Gretchen, sie sind vielleicht ein braves und fleissiges Mädchen, nicht wahr?“ pravil žoviálně. „Meiner Ansicht nach geht es ihnen hier nicht gerade gut. Es lässt sich nichts machen, einem jeden kann es auf der Welt nicht gut gehen.“

Ustoupila o krok, pokorně mlčíc. Začala mít posvátnou hrůzu z každého jeho slova. Ještě ani nevěděla, kam vlastně míří.

„Und trotz der Schinderei hier sehen sie ganz gut aus. Wenn man ihre Ärme sieht, sapperlot, es scheinen gediegene Ärme zu sein, und überhaupt...“ Objal uznalým pohledem její překypující svetr.

Zachichtala se a strčila si celou pěst do úst, tentokrát ne proto, že by se snad zase opařila, nýbrž aby dala výraz své ostýchavosti. Bylo jí něčím zcela novým, že je tak chválena.

„Und die Seiten,“ liboval si Trakl, stále odvážněji, „die Waden, der Rücken, Gott, Gott, was man nicht alles sieht!“ Byl by ji rád při té příležitosti po těch zádech popleskal, stála však příliš daleko. „Gretchen,“ poručil příkře, „kommen si her!“

Bázlivě přistoupila. Nevěděla, co má znamenat ten pištivý povel, jestli si snad pána něčím nerozzlobila.

„Gretchen,“ ukázal prstem, „dort unter dem Ofen liegt ein Holzscheit, es könnte entbrennen und das Unglück wäre es da. Heben sie es!“

Poklekla jako prve, překypujíc ochotou. Nepřál si nic jiného než to. Chtěl opět spatřit nahé, okrouhlé koleno nad shrnutou punčochou. Zdařilo se. Spokojeně zachrochtal. A jak se děvče shýbalo pod kamna pro třísku, vynikla jeho prsa tím ostřeji. Sukně se napjala na kulatých bocích. Až dopiju — pomyslil si Trakl — je docela možné, že si poručím ještě jeden horký čaj. Pro zahřátí. Abych předešel případným následkům toho nešťastného promoknutí. — Po vší té bídě, v které se ještě před hodinou utápěl, bylo mu nyní docela dobře.

22

Kverka měl zármutek a měl stokorunu. Nemoc a lék. Šlo již jen o to, kdy a kde se oddat léčení. Kdy — na to byla jen jedna odpověď: v neděli. Nikdy nemá voják tolik možností využít svého prázdna jako v neděli. Samozřejmě tedy v neděli, a samozřejmě nikoli sám, nýbrž s Ludvíkem. Ludvík byl jeho starý druh, věrný přítel, nenahraditelný důvěrník, zvlášť nyní, kdy po zlikvidování Mischkova jednoročáckého oddělení se octl u jeho, Kverkovy setniny. A pokud se týká toho kde, měl Kverka také již svůj plán.

„Dyš sou prachy, škoda je utratit za to mizerný kadaňský pivo. Nebo snad dokonce za limonádu. Copak abysme šli do Klösterle? Já mám ňákou chuť na černý pivo. Víš, na opravdu dobrý černý pivo.“

Ludvík se zpěčoval. Že prý je Klášterec mimo rajón, že by musila být propustka, a tu dnes člověk těžko dostane, zvlášť když nemá u feláka oko. Kverka ho však přesvědčil, že propustka je přepych. Když má člověk jen trochu filipa, docela dobře se bez ní obejde.

Ludvík začal ve svém odporu ochabovat. „Jenže, to bysme museli jít pěšky. Ve vlaku by nás načapala militérpolicie. A teďkon není eště počasí na takový vejlety.“ Pak si však položil ještě jednu krutou podmínku: „Dyby tak moh jít taky Julek. S tím by byla větší psina.“

Kverka chvíli váhal, přemýšlel, kolik vlastních radostí bude musit obětovat, aby se ze stokoruny dostalo ještě na třetího, pak se však přece nad kamarádem ustrnul a přijal Fontánu do holportu.

Tak se stalo, že za mírného jasu poněkud zamženého slunce kráčeli v neděli odpoledne rozblácenou, travnatou pěšinou podle Ohře tři domobranci s dokonale zdrhnutými faldy plášťů a mocně utaženými opasky. Dlouhán Ludvík natahoval jedenáctky, byl stále o několik kroků vpředu, zastavoval se, a když ho došli, opět se dával na pochod. „Kdopak ti stačí,“ zlobil se Kverka, který neměl ani zdaleka takové turistické vlohy, „to je vidět, že seš zdravej, pro maršku schopnej, já sem nemocnej, mám píchání, já tak čerstva nemůžu...“ Julek měl poněkud ploché nohy, našlapoval zeširoka, kolíbal se s rozesmátým obličejem vedle zakaboněného Kverky, huba mu jela.

Hovořilo se hlavně o vyhlídkách a nadějích do budoucnosti. Julek například již věděl, jak se zachrání od příští pochodové. Jeden dobrý kamarád mu prodal semínka, která se vetřou do očí. . . „Člověče, já sem to viděl, jak to vypadá, voči sou celý krvavý, vylezlý z důlků, a žádnej doktor nic nepozná! Ten ždibec, co si tam strčíš, se zas vymne a ostatní se schová. To by tě museli vobrátit naruby, aby u tebe našli několik takovejch semínek, kerý ti docela dobře vystačej na čtrnáct dní!“

Ludvík při této příležitosti vyprávěl Kverkovi, jak si Fontána pomohl posledně. Už byl ustrojen do mundúru, už se mělo odjet, ale milý Julek se při cvičném útoku na Burberg svalil tak šikovně, že si zlomil klíční kost.

„Dyž bude nejhůř,“ holedbal se Julek, hrdý, že se o něm mluví, „zaseje si něco zlomím. Mně je to fuk!“

Ludvík byl již vlastně skoro zabezpečen. Burs nadporučíka Mimry onemocněl žloutenkou, podle všeho se ve špitále hezky dlouho poválí, a Mimra nikoho nemá. Včera po něm, po Ludvíkovi, vrhal celý den pátravě pohledy a večer se ho zeptal, nechtěl-li by jít na Josefovo místo.

„To by nebylo špatný,“ usuzoval Julek, „sakra, to by nebylo ani trochu špatný! Ten nádiva jistě tak hned do fronty nepude, to bys byl na ňákej čas dobře zdekovanej!“

Ludvík připouštěl, že by to opravdu nebylo špatné. Samozřejmě, Mimrovi řekl, že by šel docela rád, ale ten chlap je náramný opatera, doopravdy se ještě nevyslovil. Teď však chtěli oba, Ludvík i Julek, vědět, jak je to vlastně s Kverkou.

„A co ty, Vojto? Co ty teď budeš dělat? Tady už nemáš, co bys pohledával, tak koukej vidět!“ Ludvík zřejmě narážel na Traklův případ. Zápas s protivníkem skončil porážkou spravedlivého, Kverka by se měl tudíž zvednout a opustit zlořečené kolbiště, kde mu již stejně růže nepokvetou. Julek vážně pokyvoval hlavou, znal od kamaráda dopodrobna Kverkovo neštěstí.

„Já, copa já,“ povzdechl si Kverka zdrceně, „mně už to je všecko jedno. Marška nemarška, chcípnout nechcípnout, mně už na světě pranic netěší.“

Musili mu domlouvat a dokazovat mu, že nemá příčiny k takovému zoufalství, že není nic ztraceno, že se ještě může všechno k dobrému obrátit.

„E co,“ polevoval ve svém vzdoru, poněkud uchlácholen účastí, kterou s ním měli, „eště si počkám, až ten mizera k ty vizitě pude, a až vypadne do civilu. No a potom se už uvidí.“

Z Kadaně do Klášterce je to za pěkného počasí podle Ohře dobré dvě hodiny cesty. Když se trojice blížila strmému kláštereckému náměstíčku, bylo již čtvrt na tři. V městečku se samozvaně ujal velení Julek. „Tak a teď doleva. Pote se mnou, já vás povedu. Já to tu znám, já vím, kde maj nejlepší pivo.“ Možná, že se tam opravdu vyznal, možná, že ne, dokázat se mu to nepodařilo, v první restauraci, do které vrazili, jim řekli, že se pivo bude čepovat až od šesti hodin. Zatím by mohli dostat leda limonádu. A v druhé a třetí hospodě jim to pověděli právě tak.

To byla ovšem neočekávaná, zdrcující rána. Jako tři havrani ve sněhu, s nosy k zemi, stáli na nerovném dláždění a domlouvali se. Kverka byl otráven, až kyselostí cenil zuby, v tváři byl všecek popelavý. Bylo na něho truchlivé podívání. Ani Ludvík nebyl zrovna v náladě, mrzel se za přítele. Jediný Julek nepozbýval odvahy. „No tak, co na tom? My si na to pivo počkáme. Dybysme měli přijít do Kadaně až o půlnoci. A dybysme za tu vejpravu měli vyfasovat špangle! A co abysme zatím vlezli do bijáku?“

Nedalo se vlastně ani nic jiného dělat, nějak se ten čas do šesti hodin utlouci musil. Šli tedy do biografu. Kverka tajně doufal, že je tu nebudou krmit těmi pitomými válečnými filmy jako v Kadani, že se aspoň pobaví, ale opět se zklamal. Civilisté měli s biografem právě takovou potíž jako vojáci, přes polovinu programu se táhl žurnál, všelijací oficíři v piklhaubnách i v polních čapkách si navzájem potřásali rukama, sekali si komplimenty, mezi drátěnými překážkami vybuchovaly granáty, maníci s nekonečně unuděnými obličeji se proplétali s jídelními miskami vzorným, křivolakým spojovacím zákopem. A když si už myslil, že má tu trampotu z krku, předváděli film ještě strašlivější, schematické znázornění Hindenburgovy bitvy s Rusy u Mazurských jezer. Kverkovi to nebylo ani za mák srozumitelné, jaktěživ se neučil taktice, pomrkávaje, s nedůvěrou hleděl na šipky a čtverečky, kolečka a obdélníky, posunující se po jakési průhledné mapě jako mouchy po skle. Pointa slavného vítězství mu nadobro ušla.

„Tak co?“ zeptal se Julek Kverky, když vyšli z biografu. Sám byl velmi spokojen, ještě nyní se pochechtával, nevěda čemu.

„No, blbý to bylo,“ odpověděl Ludvík stručně za přítele a šťouchal Fontánu loktem, dávaje mu tímto názorným způsobem najevo, že zachmuřeného Kverku je nejmoudřejší po tom hrozném zklamání nechat chvíli na pokoji.

Táhli se po náměstí, co noha nohu mine, Kverka všecek pokroucený, zatrpklý, jako by už neměl ani chuť na pivo, pro které tu dalekou cestu vlastně vážil. Odplivoval a potahoval si schlíplé kníry, snad mu bylo dokonce špatně od žaludku. Ludvík, snaže se ho rozptýlit, bezmyšlenkovitě mluvil a mluvil, upřeně se díval před sebe do houstnoucího šera. A jak se tak díval, začala mu najednou slova váznout — umlkl — zastavil se — ústa pootevřená, oči vytřeštěné.

Kverka se také zastavil. Ludvíkovo podezřelé chování ho znepokojilo.

„Ty, Vojto,“ pravil dlouhán mroucím hlasem, „koukej se, vidíš támhle před náma toho vojáka? Víš, toho, co stojí s takovou tlustou holkou před vejkladem — není von to Trakl? Ale jak by to mohl bejt Trakl a jak by tu moh bejt s holkou?“

Kverka neříkal nic, zadíval se před sebe, nejdřív nedůvěřivě, pak žíznivěji, žilnatý krk vytažený z volného okruží límce jako násadka trčící z kalamáře.

Voják s děvčetem se odtrhli od výkladu a pokračovali v pouti po náměstí. Chundel světlých vlasů tklivě přilnul k rukávu vyžehleného vojenského pláště. Hubená postavička se zakývala do taktu. Extrovní čepice trčela na vršku zploštělé lebky.

„Je to von,“ vydechl Kverka, jako by se probouzel z mrákot, „ježíšmarjá, je to von!“

Jediný Julek byl okamžitě na výši situace. „Dyž je to von, musíme jít za ním. Budeme ho špehovat, musíme si ale dát pozor, aby nás nezmerčil.“

„No jo,“ protestoval Ludvík, „jenže my nemáme tak moc času, abysme za tím tatrmanem tancovali po rynku. My přece chceme jít na pivo!“

„Nežvaň,“ odbyl ho drsně Kverka, „teď nejde vo žádný pivo, teďka de vo Trakla. Já se musím dovědět, co to má za ženskou a co s ní bude dělat.“

Pár zakolísal na nároží, opět uvízl u jednoho výkladu. („Co tam viděj, dyť je tam stejně hovno, všecko je prázdný a vyžraný!“) Trakl vedl děvče v podpaží váhavě, nejistě, zřejmě tu byl poprvé, zřejmě poprvé zažíval podobné dobrodružství, měl trému. Tři páry očí ho sledovaly s napětím. Snad jen vlivem tohoto spojeného, neúprosného pohledu se dívka ohlédla. Na okamžik jí bylo vidět do tváře.

„Koukej, koukej,“ upozorňoval Kverku Julek, „vona má brejle!“

Nyní se dvojice zastavila před vchodem do osvětlené síně, nad jejímiž dveřmi visel věnec. Hospoda. Chtějí jít do hospody. Trakl dívce domlouvá, ona se upejpá. Buďto je nezkušená, nebo vychytralá, ale zdráhá se. Konečně se dala pohnout. Trakl ji postrčil, holka vystoupila na první schod. Zmizeli v síni.

Prvním Kverkovým bezděčným hnutím bylo, běžet za nimi. Julek ho zadržel, „Blázne, co tě to napadá! To by tě poznal našup a bylo by po srandě.“ A opět to byl on, který měl dobrou radu v zásobě: „Já vám teda, chlapi, povím, děte vy si na pivo třeba támhle naproti, abyste nebyli daleko, a já si sednu tam, co von. Mně nezná, a tak ho budu moct vobčihovat podle chuti. Mužete se spolehnout, že ho nepustím z merku. A dycky za ňákou chvíli vám přídu říct, co se děje a tak dále. Jenže, to mně budete muset dát brďoly, já sem docela plonk.“

Chvějící se rukou vytáhl Kverka z kapsy dvacetikorunu a vložil ji do Fontánovy dlaně. Teď nebyla chvíle ani k šetření ani k rozvažování. Jak Julek rozhodl, tak i bylo. Mlčky se rozešli. Ludvík s Kverkou usedli v nárožním hostinci, několik kroků od restaurace, v níž zmizel Trakl. Tam se teprve Kverkovi rozjasnila zachmuřená tvář. Začal se rozehřívat. Začal svému výletu do Klášterce přicházet na chuť.

„To je ale dobrý. Sakra, to je moc dobrý! Trakl s holkou. Mizera, kdo by to byl do něj řek?“ Blaženě se usmíval, zhluboka si přihýbl ze svého půllitru — konečně jej měl, konečně se dočkal černého piva. Hlomozně stavěl sklenici na tácek, hleděl zasněně ke stropu, který byl ještě vyzdoben papírovými stuhami a růžicemi od poslední tancovačky. Ludvík trpělivě naslouchal výbuchům jeho nadšení. „Tak se podívejme, von je tu s holkou. Takovej svatej utřinos. To von má asi pasírku, von by bez pasírky nešel. A možná, že taky přesčas. Zdrží se do rána a pak pojede vlakem.“ Opět si popotáhl knír, praštil pěstí do stolu. „Já bych si myslel — to von ji bude chtít dostat do kamrlíku. To už jo. Jejej! Dyby tak věděl, že po něm paseme! Ale co dělá Julek?“

Julek přišel až za půl hodiny, aby podal svůj první referát. Poněvadž předtím Trakla nikdy neviděl, rozhovořil se hlavně o něm. „To je pápera, palici má jako koleno, jen sem tam ňákej chlup, ramínka jako vobrácený paraple, zadek jako kafový zrníčko...“ Pustili se do něho oba dva, hořeli nedočkavostí, chtěli slyšet něco o holce, a ne o Traklovi, toho znali, nepotřebovali, aby jim ho někdo představoval. „No, vona je taky pěkná fuchtle, po hubě celá bolavá, pazoury černý, nehty vodřený, podle všeho ňáká služka. A von ji drží kolem pásu, šimrá ji fousama v ksichtě, je celej roztouženej. Stál jsem u vejčepu, vytáh sem tam dvě piva na stojato, voka sem z nich nespustil.“

„Napi se, Julku, s náma, a zas di,“ horečně ho pobízel Kverka, „pi, kolik se ti zachce, všecko se ti zatáhne, jen di, aby se ti ňák neztratili.“ Nebylo třeba pochybovat o pravdě jeho slov. Kverka, jindy tak opatrný na sliby a prezenty, byl ochoten vydat na vyzvědače Julka třeba všechno, co mu zbývalo z draze získané stokoruny.

Druhá Julkova zpráva zněla, že pijí víno. „Voni ho asi pili vod začátku, ale já si toho dřívejc nevšim. To von ji asi chce vožrat. Zatracenej mamlas, pořád ste říkali, že je ňákej studenej, a von se zatím vyzná. Vožrat, to se ví, tak se to dycky dělá. Já si tam poroučel štamprle za štamprletem, seděl sem u stolu pár kroků vod nich a dál sem, jako bych čet noviny. Chtěl sem vědět, co spolu mluvěj, jenže sem jim nerozuměl. Von do ní mele německy a vona se jen pitomě culí.“

Byl by se rozhovořil víc, ale Kverka opět zakročil. „Julku, prosím tě, moc se tu nezdržuj, já mám takový tušeni, že vodejdou, bylo by to náramně zlý, v tý tmě je shánět po Klösterle. Rači vymázni, to vostatni si povíme až cestou domu, vono nám to neuteče.“

Potřetí si dal sice Julek pořádně na čas, než se zas objevil, zato však vpadl do lokálu jako puma. „Honem, kluci, zaplaťte a po-te, tamty dva se už taky sbíraj.“ A zatím co se Kverka s Ludvíkem chvatně a beze slova opásávali bodly, vysvětloval: „Už je to tak, měl v pácu se s ní jít vyspat, domlouval se s kelnerem, jenže kelner kroutil hlavou, že to jako nejde. Bodejť, já to znám, to je náramně slušná hospoda, ale von s tou holkou stejně někam pude, kelner mu jistě poradil.“

Julek měl asi pravdu, Trakl nejspíš dostal od sklepníka dobrou radu, poněvadž vedl děvče po spoře osvětleném náměstí najisto. Šel, zřejmě zaujat očekávajícími ho radostmi, neboť se ani jednou neohlédl na tři stíny, které se kradly za ním a za jeho společnicí. V úzké uličce na druhém konci města stála hospůdka zchátralá, podivná — pod jejími okny se dvojice zastavila. Děvče sebou začalo zmítat, pokoušelo se Traklovi vymanit, patrně v poslední chvíli ztratilo odvahu. Vtom se otevřely domovní dveře a v nich se objevila tlustá žena obří postavy, s vlňákem křížem přes prsa. Několik vteřin se na ně dívala s prahu, pak jim sešla v ústrety. Bylo slyšet rozčilený Traklův šepot a její klidný, hluboký hlas. Ještě okamžik a všichni tři vystupovali spěšně po vyvrácených kamenných schůdcích, jimž chybělo zábradlí.

„Počkejte,“ nabízel se Julek celý u vytržení, nadšen svým posláním, „já to du vomrknout!“ Tentokrát to Kverka nevydržel a šel s ním. V neosvětlené síni byl na dlaždicích místo koberce položen rozpáraný chmelový pytel. Pytlovina ztajila kroky vetřelců. Dotápali se po špičkách až ke schodišti, zahalenému v temnotu. Jediný plamínek se kmital tam kdesi nahoře, zápalka, jíž si někdo svítil na cestu. Ten kdosi byl Trakl. Před ním se valilo něco černého, roztřeseného — ubohá děvečka, opojená vínem a láskou. Vidíš, vidíš, ctižádostivý, pyšný jilemnický účetní, zpangrotělý aspirante důstojnického stavu, jak hluboko jsi až klesl! Kde jsou ty časy, kdy jsi pln mravního rozhořčení soudil a odsuzoval obyčejné hříšné smrtelníky, shlížeje na ně z oblačných výšin své ctnosti? Teď si do nejšpinavějšího z maloměstských pelechů vedeš nejhloupější z kadaňských služek!

Kverka vyšel ze síně v hlubokém zamyšlení.

„No tak, Vojto,“ pravil mu rozvážně Ludvík, „a my teď pudeme domu. Na tamty čekat nebudem. Ty sou tam, a tak hned asi nevylezou. Viděli sme dost, abysme věděli, co a jak. Ostatní přenecháme támhle Julkovi. Bude muset vypátrat, co je to za holku a jak k ní ten chlap vlastně přišel.“

Fontána si mnul ruce, šťastně se uchechtával. Kráčeli klopýtavě dolů s náměstí. Stále blíž a blíž jim hučela Ohře.

23

Dva dlouhé dřevěné baráky, obehnané plotem z ostnatého drátu, v nichž Alois Trakl našel útočiště po odjezdu oddělení jednoročních dobrovolníků do Jablonce, se sobě podobaly jako vejce vejci. První, ležící blíže Ohři, byl určen pro pochodový útvar, a byl tudíž zatím ještě prázdný. Den co den a noc co noc se u něho střídala vždy stejně otrávená a vždy stejně klnoucí požární stráž. Druhý, položený o něco výše na travnatém svahu, byl hustě obydlen mužstvem doplňovací setniny.

Z vrcholu Heiligenbergu vypadaly baráky jako dvě obrovské klády, vyvržené na břeh; ze zákrutů silničky, v rámci zeleně a s pozadím lesknoucí se řeky mohly snad dokonce působit romantickým dojmem, jejich útroby však nebyly ani dost málo vlídné. Slamníky byly rozloženy dílem po zemi, dílem po palandách, k nimž vedly hrubě sbité, kolmé žebříky. Na stěnách a na opěrných sloupech visela vojenská výzbroj. Vzdor častému a pečlivému drhnutí a smýčení byla podlaha zčernalá zažranou špínou a v průvanu protilehlých dveří neustále vířil prach. Poněvadž okna byla velmi malá a ještě ktomu umístěná až pod samou střechou, bylo v baráku věčné příšeří, za podmračného počasí téměř tma. Kdo vstoupil zvenčí a octl se v úzké chodbičce mezi slamníky, mohl v kosém a podivném světle vysoko posazených okének pozorovat, jak mu přes boty křížem krážem skáčou nesčetné, znamenitě vykrmené vojenské blechy.

Blechy byly z největších Traklových starostí. Měl příliš choulostivou pokožku a ustavičné bodání, lechtání a svědění, jímž ho pronásledoval nedostižitelný nepřítel, mu působilo neslýchanou trýzeň. Jímala ho ošklivost z pouhé představy, že tentýž příživník, který se právě pokouší napít jeho krve, prve poskvrnil svůj šosák stykem s nečistou, plebejskou koží souseda po levici nebo po pravici.

Dvěstě mužů namačkaných v dřevěném stavení s nedostatečným větráním dojista libě nevoní, zvlášť v hladové válce, v níž je nutno žaludek znovu a znovu nějak šálit, a za tak trudných poměrů, kdy lázeň nebo sprcha je nedostupným požitkem. Vlastně nevoní ani ta strážní lampička, postavená na stolku noční služby. Jakmile mužstvo ulehlo a sotva v baráku nastal jakýs takýs klid, počaly ze všech lůžek vystupovat všemožné kyselé i hořké zápachy, proplétaly se a houstly. Než se přiblížilo vysvobozující ráno, podobal se barák lidskému doupěti, postiženému morovou ranou. Alois Trakl, rozhodný individualista, musil tedy nejen snášet na svém těle rejdy hnusných, veškerému kolektivu patřících blech, ale byl nucen podrobovat se každou noc také této odporné narkóze.

Dalším zastavením na jeho křížové cestě byly latríny. Bylo jich celkem šestnáct pod společnou střechou ve dvou řadách po osmi. Světla tam nebyla ani ve dne, neřku-li v noci. Jak snadné bylo usednout na bidýlko zaneřáděné příliš spěchajícím nebo dokonce zlomyslným předchůdcem! Traklova útlá duše zmírávala štítivostí nad hlubinou, představující to nejhorší z nejhoršího, výkaly špindíru, smraďochů, holkařů, pijanů a žroutů.

S dojemnou pokorou vzpomínal na způsobné záchody v hospodářské škole, opatrované Ludvíkem a Patočkou, kde se dokonce daly číst útržky novin při salonním elektrickém osvětlení! Nebyly to však jen záchody, které se vtíraly Traklovým vzpomínkám. Navždy ztracený ráj jednoročáckého oddělení se mu nyní jevil v celé své opojné a nenávratné sladkosti. Oběd, donášený až do světnice a pojídaný na prostřeném stole. Lůžko na výstupku za katedrou se staromládeneckou výbavou věšáků a poliček, stranou od dotěrných a ztřeštěných spoluobyvatel. Když se to tak vezme, nebyli vlastně tito spoluobyvatelé ani příliš dotěrní. Ve třídě byl v noci vždy dokonalý klid a mír. Nebylo tam blech a nebylo tam chrčení, chrápání a všech těch disharmonických zvuků, které od šera do svítání vyluzoval v baráku číslo dvě orchestr dvou set nepokojných spáčů. Jak den za dnem odplouval do minulosti, ztrácely rysy bývalých úhlavních nepřátel, Kolaříka, Chrastila, Šímy a ostatních na své sveřeposti, měnily podobu, stávaly se téměř andělsky čistými. Jejich drsné šprýmy se z nové perspektivy zdály jen nevinnými žertíky, jejich hráčská mánie, buřičství, chvastounství — to vše bylo možno při trošce shovívavosti zařadit do kategorie mladických pošetilostí.

Neboť drsnost v baráku byla mnohem drsnější, šprýmy nepoměrně hrubší. V oddělení neřekl Traklovi nikdo, že je křivý a nepodařený zmetek, nebo chcípák, nebo dokonce sroula — tady to uslyšel hned první den. V oddělení by byl při menší urážce vyhrožoval stížností u velitele. S takovou si na staré mazáky od setniny nepřišel. Nabídli mu hned celou sérii facek a na důkaz vážně míněného úmyslu si plivali do dlaní. Nebylo radno pochybovat o tom, že tito křováci, tito silniční lupiči by byli schopni přikročit od slov k činům. A co by si na nich vzal, kdyby se byl i nakrásně pokusil o protesty? Společnost nedostudovaných floutků nebyla Traklovi přece jen tak docela cizí, byť život v ní byl notně zkomplikován generačním problémem. S těmi, kteří ho nyní obklopovali, s těmi kolem a kolem, nahoře i dole, neměl společného ani to nejmenší. Nechtěl s nimi mít nic společného. V oddělení si zakázal tykání, jenže nikdo o to nestál, aby mu proti jeho vůli tykal. V baráku mu tykal kdekdo, a když se proti tomu ohradil, sklidil pustý smích. Důvěrnost tu byla samozřejmě výsledkem kamarádství a k vzniku kamarádství postačila příslušnost k stejné setnině. Trakl se starému, dobrému zvyku vzepřel, a od té chvíle byl poznamenán.

Neminul den, aby mu neprovedli nějakou lotrovinku. Onehdá mu nastavili nohu, když si od kuchyně odnášel šálek s menáží — rozplácl se do bláta a opařil se vlastní polévkou. Když uondán dopoledním cvičením si na chvíli zdříml na slamníku, položili mu na kalhoty rozžhavený kovový knoflík. Do bot mu lili vodu a zašívali mu rukávy vojenského pláště. Nejhorší chvíle nastávala, když se před spaním chystal přiodět lajbindou a navléknout si noční čepičku. Obojí, lajbinda i čepička se totiž u první doplňovací setniny staly atrakcemi v míře daleko větší, než jí byly v oddělení jednoročních dobrovolníků. Zvěst o Traklových spacích rekvizitách se rychle rozšířila po celém baráku a všichni chtěli spatřit na vlastní oči, jak se do nich ta plešatá opice balí. Divadlo se dalo odkládat, nedalo se však odložit nadobro. Svítili si na něho baterkami, posuzovali bezostyšně jeho počínání, nahlas se šklebili a pokřikovali. Ovšem, dával jim najevo svrchované, mlčelivé opovržení, ale to jim ani dost málo nevadilo. Nedali se zdrtit nevšímavostí, nedali se zahanbit pouhou převahou ducha.

Ba dokonce byli ochotni uplatňovat proti němu převahu hmoty. Když se zpěčoval, poukazuje na své jednoročácké pásky, účastnit se v sobotu všeobecného čištění, byl nakopnut vojenskou botou s cvočky, až se poškrábal o ostny drátěného plotu. Ve smečce těch, kdož se tomu blaženě smáli, se nevyskytl žádný rytířský idealista, jako byl Holub, který by rozhořčeně odsoudil trýznění slabého.

Šarže, které měly dbát o to, aby se v baráku neděly nepřístojnosti a aby nebylo nikomu činěno příkoří, nebyly, bohužel, sentimentální a nezabývaly se takovými detaily. Dokonce se i někdy stalo, že se zajímavých zábav s Traklem činně účastnily. Může se bez nadsázky říci, že jim byl trnem v oku. Patrně měla na této nepřízni lví podíl parádní uniforma, zašpendlená do balicího papíru a visící nad Traklovou hlavou. Svobodníci a desátníci chtějí být představenými do všech důsledků, jejich smysl pro pořádek se bouří, jsou-li zastiňováni pouhým kmánem.

Nebyly to však jen šarže, které měly předsudek vůči Traklově dvojí existenci, na cvičišti a na vycházce, také důstojníci setniny z jakýchsi nepochopitelných důvodů považovali jeho úzkostlivou úpravnost a odměřenost za přepjaté a zcela nenáležité sebevědomí. Tak se stalo, že když minulou středu kráčel nedopatřením po kadaňském korze s rozepjatým nárameníkem, byl zachycen poručíkem druhé roty a určen k raportu. Nedostal kasárníka — tohoto trestu se u setniny užívalo jen zřídka, poněvadž nebyl dosti drastický — musil po tři dny za sebou hlídat s jinými čtyřmi provinilci latríny, aby lenoši nezneužívali noční temnoty a neznesvěcovali půdu dvora. Tato služba byla potupná a Trakl jí byl hluboce zarmoucen. Byla to také služba velmi obtížná, jelikož k ní bylo třeba značné duchapřítomnosti a rozhodnosti. Takový ničema spáše poklesek, dříve než váhavý strážce pořádku zakročí, a výsledkem toho je, že nestatečný hlídač musí po zvrhlících ráno poklízet. Od čtvrtka do soboty, vždy před odchodem setniny na cvičiště, Trakl jako pečlivá hospodyňka odnášel na polní lopatce do včelína o šestnácti úlech za bouřlivé veselosti svých trapičů pozůstatky hříchů, které byly spáchány v noci na jeho účet.

A v sobotu, sotva mu trest vypršel, přišel rozkaz: „Vyčistit ubikace baráku číslo jedna!“ Mužstvo bručelo, ale rozkaz je rozkaz, nezbývalo než poslechnout. Této soboty musili plácačkami a rákoskami vyprášit nejen své vlastní slamníky, nýbrž se zaťatými zuby vrhnout se do roboty i v druhém baráku. Pracovních sil byl pochopitelně nedostatek, a tak nebylo ani pomyšlení, že by snad mohly být brány ohledy na zvlášť ctihodné a vážené občany s maturitou. Trakl smýčil s ostatními, drhl jako smola černou podlahu a vyháněl z páchnoucích slamníků cizí, churavé a vychrtlé blechy.

Čištění v baráku číslo jedna však mělo ještě jiný, skrytý význam. Trakl by byl sám na něco takového nepřišel, donesla se mu však k sluchu rozvážná řeč starého četaře s nazrzlými kníry: „Dneska pucujem, to teda znamená, že do tejdna se sem postěhujou nový pochoďáci. Už jo, už to tak bude, to voni ji v pondělí začnou stavět!“ Marškumpačka, hrůza všech hrůz, můra vojáků nepoměrně odhodlanějších a otrlejších, než byl Trakl! Budoucnost, před níž si dosud zastíral oči, o níž nechtěl živou mocí nic vědět, se přiblížila takřka na dosah ruky, a s ní všechny pochmurné možnosti. Zákopy. Střelba z pušek a z děl. Útoky na bodák. Vnitřnosti, roztrhané granátem. Hrob v písku nebo v kamení. Snad již zítra nebo pozítří přijde do baráku šikovatel s knihou stavu mužstva a začne vyvolávat jednoho po druhém. „Kdy tys byl naposled v poli? Byl jsi raněn? Frontšvajn? Ulejvák? A tys tam ještě ani nebyl? Šup — teď tam teda jsi. Teď už mi nefoukneš!“ Trakl dobře věděl, jak to dopadne, až břichatá příšera s laloky pod bradou přijde. Téhož večera se bude číst u všech setnin v praporním rozkaze: „K pochodovému útvaru se přidělují. . . Alois Trakl, jednoroční dobrovolník pěšák.“ (Vlastně, když už se ten titul má říci tak, jak doopravdy zní, tedy jen domobranecký pěšák s odznaky jednoročního dobrovolníka.) Příšera fronty vycenila na něho své krvavé zuby, v Traklovi byla malá dušička. Hrdina pohodlných snů v závětří školní katedry se povážlivě scvrkal — byl ho vlastně už jen docela malý kouštíček. Držel se vojny pouze za cíp staré pýchy, za cíp své setrvačné naděje.

V neděli odpoledne, když na své palandě po obědě dřímal, objevila se mu náhle před očima dávná minulost, minulost ještě mnohem sladší a opojnější, než byla ta v jednoročáckém oddělení. Tentokrát mu fantazie nekreslila nějakou budoucí moc a slávu, nýbrž blahobytnou, vzdušnou kancelář, společnost dobře vychovaných mužů, hodících se k němu vzděláním i postavením. Ó, toho nádherného zápachu účetních knih, toho šibalského vrzání těžkých, kovových vrátní nedobytné pokladny! Zdálo se mu, že slyší ozvěny vlastních kroků na parketové podlaze sálu, že se dívá velikým, arkýřovým oknem na náměstíčko, kde chlístá voda ze lvích tlam kašny a dva páry kamenných světců se kroutí v jakémsi záhadném tanci. Hle, před Gromanovým kupeckým krámem se rojí strýcové a tetky z okolních vsí, a teď právě vyběhla ze dveří malá, svižná Slávka, potřásajíc tmavohnědými kadeřemi. Za Traklovými zády pokojně skřípají pera, uspávavě vyťukává svou jednotvárnou píseň psací stroj a důvěrně cinká... Ano, tam kdesi daleko je ten vzorný, ušlechtilý svět, svět bezpečný a důmyslně uspořádaný, v kterém je pánem a nikoli otrokem, kde není Mischků, execírky, blech a latrín, nebezpečí urážky ani nebezpečí smrti!

Žalostně povzdychl a posadil se. V záchvatu stesku objal pažemi svá kostnatá kolena a sklonil k nim hlavu. Do zaprášeného okna za jeho zády se opíralo slaboučké slunce časného jara, nesměle ozařovalo ponuré trámoví, veteš vojenských hadrů, kufříků a bedniček, zaplálo kmitavým ohníčkem na závěru pušky. Trakl se mimovolně obrátil ve směru paprsku, který ho hřál v týle. Spatřil holý prostor dvora, po němž se ve skupinách i jednotlivě trousili vyšňoření a vykartáčovaní maníci, aby užili odpoledního prázdna, temnou, nebezpečnou obludu protějšího baráku, stráž se sumkami na břiše a s nasazeným bodlem, omrzele přecházející před brankou v drátěném plotě, a za stráží, na pěšině vedoucí k městu... Trakl vytřeštil oči. Není to snad jen hrozné mámení smyslů? Ne, není, je tomu skutečně tak, na blátivé cestě, udusané nesčetnými okovanými botami, stojí zakrslá, odulá Gretchen s nějakou odřenou pompadůrkou v ruce, služka, milenka...

Probuzení z poklidných snů bylo příliš náhlé a hrozné. Trakl cítil, jak se mu samým zděšením dalo srdce do zběsilého cvalu. Celý roj protichůdných myšlenek mu zavířil hlavou. Gretchen na něho čeká! Nějak se dopátrala, že bydlí v barácích první setniny, a rozhodla se, že si s ním promluví! Ale to přece není možné, sám se jí ani slůvkem nezmínil, a ona je přece tak nesmírně hloupá, že by nedovedla vyzvídat. Jistě by si netroufala, není tak drzá, aby si pro dvě či tři procházky po březích Ohře, pro jedinou společně strávenou noc činila nějaká nesmyslná práva na jeho osobu! Rozdíl v společenském postavení je snad i jí dostatečně zřejmý! Ale proč tam tedy stojí jako Lotova žena proměněná v sloup? Dva vojáci kolem ní přešli, cosi na ni pokřikovali, samozřejmě nějaké šťavnaté vtipy, ani jim však neodpověděla, marně se za ní otáčeli. Svobodník od druhé čety se k ní přitočil, šklebil se, nabízel jí rámě, ale odstrčila ho loktem.

Jestli je jeho inkognito prozrazeno, jestli je někdo spolu spatřil a něco jí namluvil, pak to ovšem mohlo být zlé, pak by z toho mohly koukat nepříjemnosti, při nejmenším posměšky, nekonečná ostuda!

Avšak Trakl se trápil docela zbytečně. Byla neděle a Gretchen měla prostě volno, nastrojila se do svých nejlepších šatů a vyšla si bez jakéhokoli jasného cíle. Puzena touhou po vznešeném milenci, který jako by jí spadl z nebe a nyní se stejným způsobem ztratil, zatoulala se k nejbližším vojenským ubikacím v pošetilé naději, že ho snad náhodou spatří. Postála před drátěným plotem, točíc bezmyšlenkovitě v rozpukaných, oteklých prstech příruční taštičkou, bezvýrazné, krátkozraké oči upřeny do kalných vln řeky, pak se najednou rozhodla a dala se vzhůru na Heiligenberg. Teď zjara tam houfně chodí vojáci se svými dívkami. Možná, že třeba tam...

Když Trakl s úlevou zjistil, že vzduch je opět čistý, svalil se na slamník, zmožen dojmy. Srdce mu ještě zrychleně tlouklo, ztajeně sledoval jeho tep zpocenou dlaní. Tak — tak — tak — stále volněji a volněji, klidněji a klidněji. Pomalu se mu vracela jeho staré rozvaha, jeho sebevědomí. Nebezpečí minulo, aspoň pro tuto chvíli. Raději dnes už nepůjde ven. A zítra... Náhle začal chvatně hledat po kapsách. Vytáhl pomačkaný zápisník a horečně v něm obracel listy. Tu je! Tu je má! Předůležité, bílé, běloučké psaníčko praporčíka Pavlíka plukovnímu lékaři. Dlouho je převracel v prstech, dlouho se na ně dojatě díval.

V pondělí ráno se hlásil k lékařské prohlídce.

24

Kverka stál nerozhodně na dřevěném prahu, do kterého byla vbita podkova, a hleděl s nedůvěrou do studené síně, tratící se v temnu mezi neckami a škopky, na zasouvací okénko a zvonek, od něhož visel rezavý drát bez rukojeti, na rozběhlý nápis nad oprýskanými dveřmi.

„No jen pojď a uvidíš,“ pobízel ho Ludvík.

V hostinské místnosti bylo poměrně hlučno. Vojáci seděli u oken, kde jedině bylo trochu světla, a pili pivo. Patrně to bylo právě jen toto pivo, které je sem přivábilo. Horkokrevnější měli pláště a bodla pověšeny na věšáku u dveří, ale většina jich seděla tak, jak přišla, s rukama v kapsách. Z pochmurného klenutí vanul chlad, bylo tu vlastně víc zima než venku.

Ludvík vybral stůl v nejtmavším koutě, u kterého nikdo neseděl. Již si začal rozpínat opasek, ale pak toho raději nechal. Kverka jen mávl rukou a trochu si pod sebou urovnal faldy, aby ho netlačily.

„A co že zrouna sem,“ drmolil nespokojeně, „to bych teda moc rád věděl. Pivo maj dnes u fotra, v Grinenbaumu, všude. Máš to všude stejný splašky. A tady to vypadá jako v hrobě sedům let po smrti. Di do prdele!“

Ludvík neříkal nic.

Otevřely se dveře a vešla kyprá služtička s brýlemi na nose, v ruce plno půllitrů. Druhou za sebou opatrně zavírala. Nesla nápoj pro žíznivé až z výčepu na druhé straně chodby.

Kverkův kalný zrak ustrnul. „A jejé! Stará známá!“ Hvízdl si. Položil těžce plochou dlaň na stolní desku. „A tak teda takhle! To jo!“

„Už čuješ, viď?“ usmíval se shovívavě Ludvík.

Gretchen si otřela ruce o zástěru a vyčkávavě se postavila u jejich stolu. Toť se ví, chtějí pivo jako ostatní. Moc piva, protože po celým tejdnu execírky je žízeň. Jakpak se má, baculátko? Jak se má, vona bolavá? Služka však odcházela s přísnou tváří. Nebylo jí do zábavy.

Ludvík se podíval pod stůl, aby zjistil, kde umístil Kverka nohy, pak rozkošnicky natáhl vlastní jedenáctky. Blahovolný úsměv mu z tváře nezmizel. — Rozhoořil se nejdřív rozvážně, pak vzrušeněji a vzrušeněji.

„Tak to máš. Julek ji přece našel. Ale nemysli si, že to bylo tak lehký! Čmejral po ulicích celejch štrnáct dni, než ji zblejsknul. Chtěl si s ní promluvit, ale vona je pitomá, vona nerozumí česky. A Fontána zaseje neumí německy. To ale nevadí, aspoň to vobčih tady vokolo. Šenkuje tu takovej starej dědek s bábou. Ta holka je asi ňáká jejich příbuzná, ale jistě se to neví. Vona je ouplnej sirotek. Vzali si ji k sobě eště moc malou a teďkon z ni maj služku. Dědek je zlej jako satan, kouká mu to z voči, tak si myslím, že tu třá setsakramensky užila. Jak ji Trakl nachytal, to von Julek neví. Poptával se sousedu, ale nikdo si nevšim, že by se byla slízala s ňákým vojákem.“

Gretchen se vrátila s pivem. Kverka si ji zkoumavě prohlížel. Po tom, co mu Ludvík svěřil, zdálo se mu, že vypadá náramně udřeně, zarmouceně. Domníval se, že bude ze všeho nejmoudřejší získat si její důvěru vlídností.

„No tak, slečno, pročpak ste taková smutná?“ dotíral na ni svým nejlíbeznějším hlasem. Nadobro zapomněl, že mu služka nerozumí. Nechápavě se usmívala, či lépe řečeno, nechápavě se mračila.

„Ludviku, buď tak dobrej, přelož ji to!“

„Warumden sind zí só traurik, frajlajn,“ ohýbal Ludvík toporně jazyk. „Hír majn kamarád vil es visn.“

Gretchen ani neodpověděla a zmizela v síni. To se tedy nepovedlo. „Musíme na to jít jináč,“ mumlal Kverka. „Vono je nejlíp říznout do toho rounou. Ale všim sis, jaká je mrzutá? Von ji ten pacholek holt fouk a nic ji neřek. Tak to asi bude.“

Když se Gretchen k jejich stolu po úpěnlivém Kverkově doprošování opět přiblížila, spustil Ludvík rovnou podle přítelova návodu: „Vír hábn fír zí etvas vichtik, frajlajn. Ven zí hábn pisl cajt, kchomen zí cú uns. Vír brauchn mit ínen šprechen.“

To znělo již konkrétněji. Služtička zůstala nerozhodně stát opodál, hryzajíc si nehty.

„Etvas sér vichtik,“ lákal ji neúnavně Ludvík, který svou oběť nemínil jen tak lehce pustit z drápů.

Odešla, ale bylo na ní vidět, že jí Kverkova tvář a Ludvíkovo naléhání nejdou z hlavy. Kdykoli nesla nové pivo někomu z hostí, vždycky si vybrala takovou cestu, která vedla těsně kolem jejich stolu.

„A teďkon dělej, jako když si ji už nechceš všímat,“ navrhoval Kverka. „Vona je tak dost napatá, a přídě sama.“

Kverka byl dobrý znatel žen. Po delším otálení se konečně Gretchen odhodlala, položila vedle Ludvíkova pivního tácku svou špinavou utěrku, a hrozně se mračíc, chtěla vědět, co jí mají vlastně tak důležitého říci. Ale rychle, rychle, nemá moc času, musí hned zase jít!

„Řekni ji,“ doporučoval Kverka, „že de vo jejího šamstra. Řekni ji, že von byl velikej prevít a my že sme přišli jen proto, abysme ji poradili. Že to s ni myslíme dobře.“

Tyto věty byly ovšem příliš složité na Ludvíkovu znalost němčiny. Tlumočil je kobrtavě a nesrozumitelně, děvče z nich zřejmě nebylo moudré. Hledělo na něho s otevřenými ústy.

„Koukej, koukej, jak čumí,“ triumfoval Kverka, „jak je vyjevená! Neříkal sem to?“ Tentokrát se ovšem zkušený znalec ženských duší mýlil, avšak toto malé nedorozumění již nemohlo vážně ohrozit celý skvělý válečný plán.

„Vír hábn zí fór cvaj vochn in Kléstrle gesén,“ vysvětloval Ludvík na vlastní pěst.

Klösterle! Služtička vzplanula v obličeji jako vlčí mák. Jak by se nezapýřila při vzpomínce na ono místo, kde ležela poprvé s cizím mužem v hotelové posteli! Ten člověk ji ovšem hanebně zklamal, ale co mohla ubohá Gretchen očekávat od takového uhlazeného pána? Každý jiný na jeho místě by se byl zachoval podobně. Neutekl-li by hned, utekl by dojista za nějaký čas. Takový je už ženský osud.

„Heleď, to ji to ťalo,“ radoval se Ludvík, hrdý na svůj úspěch. A jal se jí klást lopotné, ale poměrně dosti souvislé otázky. Jestli ví, že její milenec už není v Kadani. A jestli je jí známo, kde teď tak asi je.

Paličatě mlčela, hleděla na něho vyjeveně, ale poslouchala trpělivě. Zato Kverka byl netrpělivý. „Tak jí už, hergot, řekni, že toto blbouna poslali ke konstatýrunku, a že se sem nevrátí!“

Rozuměla přibližně smyslu Ludvíkovy řeči, ač jí podrobnosti unikaly. Nad slovem konstatýrunk však vrtěla nechápavě hlavou, zřejmě neznala nic z vojenské hantýrky.

„Vona je střelená,“ rozčiloval se Kverka, „musíš jí to říct po lopatě,“ A když se k tomu Ludvík dost rychle neměl, zkusil to sám: „Ér vird in civil géhn, frštéhn zí?“ A opět horlil, šermuje kamarádu rukama pod nosem: „Je ten Trakl ale syčák, co? Chudou holku votentočkuje a pak ji nechá bejt. Dyž si člověk pomyslí, že vona je eště ktomu sirotek!“

Ludvík jí vykládal, že její milý je švach na prsa (to se dalo krásně naznačit i pouhou gestikulací), a že ho teď doktoři v Terezíně prohlédnou a pošlou domů. „Kchomt nicht mér,“ skřehotal ponuře a hleděl jí uhrančivě do očí, „kchomt nicht mér, visn zí?“

„Grétchen!“ ozvalo se v témž okamžiku pištivým babským hlasem a svraštělá tvář se objevila za tylovou záclonkou. Děvče odkvapilo. „To nic nedělá,“ pravil bodře Kverka, který byl nyní v růžové náladě, „šak vona zas příde!“ Měl pravdu, přišla, sotva měla volnou chvilku, byla vrcholně rozpačitá, žmolila cípek pruhované zástěry.

„Teďka se jí zeptej,“ velel Kverka, „esi vůbec ví, jak se ten mizera menuje!“

Samozřejmě, nevěděla to. Nevěděla nic. Říkala mu Pepi. Povídal, když se spolu poprvé procházeli podle Ohře, aby mu říkala Pepi.

„Heleď! Heleď! Pepi!“ svíjel se Kverka, řiče rozjařením. Když však seznal, že jeho veselost dívku znepokojuje, rázem změnil taktiku. Zvážněl. Jeho oči byly z nejzarmoucenějších, jaké kdy kdo viděl. Byly hluboko zapadlé samým zármutkem.

„Ludviku, teď ji to už musíme říct celý. My víme,“ obrátil se k ní celým tělem, „jak se doopravdy menuje. Pepi? Depak Pepi. Menuje se Trakl, Lojza Trakl, a je účetním ve spořitelně. Jakpak se řekne účetní? A jak se řekne spořitelna?“

„Beamte,“ poučoval ho Ludvík, „rechnunksbeamte in špárkasa in Jilemnice.“ Jenže Gretchen zřejmě scházely jakékoli geografické vědomosti. „Musíš ji to, Vojto, napsat. Dyž chceš, aby si to pamatovala, musíš sehnat ňákej papírek a pořádně jí to napsat.“

Kverka vytrhl list ze svého usmoleného notesu, naslinil tužku a psal úhledným písmem spořitelního zřízence, který se vyzná v psaní obálek, plné Traklovo jméno a jeho úřední titul. Jilemnice, okres Jilemnice dvakrát podškrtl a do závorky vedle napsal název německý — Starkenbach. Chvilku se drbal za uchem a pak ještě přidal: Čechy. „Tak, tumáš, a ať to neztratí, ať na to je opatrná!“

„Nicht frlórn,“ varoval ji poslušně Ludvík. Dívala se na něho s údivem, nevědouc, co s tím. „Das ist adrese,“ pomáhal jí. „Nicht frlórn! Obacht gébn! Sér vichtik! — Copak bysme ji tak eště řekli, aby si to kapánek vzala k srci?“

„No, teďka ji nacul, že Trakl má moc prachů. Ze má velkej dum, že je svobodnej, že dědil po tátovi, a všelijaký takový cerepetičky. Ale hlavně o prachách, aby dostala chuť ňáký z něj dostat.“

Ludvík vyvalil na přítele oči.

Kverka se chechtal. „Co se divíš? Na tos nekáp? Čéče, dyť von by z toho jináč náramně lehce vyváz! Dyž si bude holka myslet, že je prachovej, přecjen ji to nedá a jednou mu napíše. A až vod ni Trakl dostane psani, bude mít nahnáno.“

„No jo,“ těžko chápal Ludvík, „ale dyž von eště není doma, dyž von je eště v Terezíně!“

„To právě ji musíš říct! Aby s tím psaním nepospíchala, až její beamte bude z vojny doma.“

Ludvík se tedy opět dal do překládání. „Grosr hér, rajch, abr šlecht,“ tak asi klasifikoval Trakla. „Rajch, abr gajcik, zí misn ím šrajbn — ér vird geld sendn.“ Děvče se zle zakabonilo.

„No, no, nemrač se,“ radil jí dobromyslně Kverka, „dyť my si rozumíme. Teď děláš fóry, ale vono tě to přejde, až se na to vyspíš.“ Hleděl na ni otcovsky. Viděl již, jak smolí milostné psaní, které bylo plné trpkých výčitek.

„Abr nicht glajch,“ končil své poslání Ludvík. „Visn zí, ér ist noch nicht cu hauze. Só bajlajfik nach ajn monat, dan vird ér šon in Jilemnice. Ject noch nicht. Abr šrajbn! Ér vird antvortn. In líbe mus frbindunk sajn,“ doporučoval za sebe, „odr ist líbe bald vek.“

Ludvík to bral trochu ze stránky lyrické, nebyl takový materialista jako Kverka.

Když se za večerního šera octli před hospodou, Ludvík si podržel Kverku za klopu pláště a díval se mu dlouho do očí. „Tak Vojto, s tim bysme jako byli fertik. Co se v ty věci dalo udělat, to sme udělali. Víc se už ani dělat nedá. A proto ty se už dál u kádru zdržovat nemůžeš. Marška stojí, každej den ji doplňujou. A i dyby ses nakrásně dostal jen někam do etapy, k vaše, dyť to víš — teď se lidi moc posílaj dólu do Macedonie, a co tam z toho kouká? Malárie nebo čužácká kulka.“ Kverka pokašlával, ale mlčel.

„Musíš se holt koukat ulejt,“ pravil Ludvík pevně.

„Copak to,“ koktal rozpačitě Kverka, „copak to, to už ňák pude.“ A po chvilce stísněného mlčení: „Dyby se rač tóle ňák povedlo. Sakra, dyby se to ňák fajňácky povedlo!“

ČÁST DRUHÁ

Tučné sousto

Řeknete: torzo, neboť na tomto místě proud epikova souvislého vyprávění končí. Jak to bývá, spisovatel přeruší práci na jednom úseku, aby se pustil do stavby na úseku jiném. A než se bude moci vrátit, pohubne, smrt, kterou v sobě nosil od dětství, střebá jeho tělesnost, nit života je přetržena, pero vypadne z ruky — navždy, nenávratně. Tak už to bývá, třebaže se tomu nikdy nechce docela věřit. Ani po letech. Ale zákony přírody jsou neúprosné — a neúprosnost lidské logiky, vedena pružinou přání, perem fantazie, bývá v takové osudové hře nakonec přece jen poražena. Když ne jinak, tak určitě přinejmenším po starém zákonu pomíjejícnosti, který stejně otřele jako majestátně hovoří o nás jako o prachu a trvá na našem opětovném v prach obrácení. A přece zde někdy dochází k určitému kompromisu. Člověk je přece jen tvor vypočítavý, jakkoli se nikdy nemůže docela dopočítat. Takovým lidským kompromisem je i Havlíčkův náčrt trasy obou zbývajících částí druhého dílu.

Hle, děj románu se vrací na místa hlavního dějiště. Kadaňská epizoda, nazvaná Šelma hladoví, vplývá spádně podle všech pravidel hierarchie velké epiky do magnetického středu jilemnických událostí. Tato druhá část Vlčí kůže dostává název Tučné sousto. Trakl a domů. Po zprávě od konstatýrunku byl určen k službě beze zbraně. Nic pak nestálo v cestě tomu, aby byl plně vyreklamován. Po superarbitraci se Alois Trakl vrací domů. Ten posmívaný a veliteli i kamarády nenáviděný, postarší i neúspěšný jednoročák. U martinického lesa vidí dole Jilemnici, ještě má na sobě stejnokroj, ale jakmile jej shodí, bude zas vše dobré. Vlk shodí kůži. Špatné svědomí? Ech, je už zase účetním Traklem. Jen aby už byl konec s pokušením, stydí se za tu povrchní známost, která prý nezůstala bez následků? Možná, v koutku duše možná. Ale teď není čas na takové rozjímání. Od města slyší klinkat umíráček. Bába s roštím mu zvěstuje, že umřel sedlák Malina. Jan Malina. Trakl si připomíná, jak matka posluhovala u Kiliánů. Jan Malina byl druhý manžel Štěpky Kiliánové. Nyní je tedy vdova Malinová vdovou podruhé. Vdova Malinová chodí po náměstí v těžkém smutku. Přijímá kondolence. Trakl, zas již účetní ve svém živlu, kráčí k ní. Rozhovor vdovy Malinové s Traktem je delší, než bychom předpokládali. Předzvěst jeho zájmu, říká spisovatel ve svých náčrtcích. Vdova není prý právě zarmoucená. Přiznává se bez mučení. Kolik že je vlastně Štěpce let? Šestačtyřicet. Traktoví třiačtyřicet. Píše se rok sedmnáct. Jaro sedmnáctého roku. Je válka, pořád válka. V rodině učitele Pavlíka vzpomínají na oba syny, staršího Jindru a mladšího Jendu, oba jsou na vojně — a v poli. Maminka učitele Pavlíka bydlí na stará kolena u Kverků, u dcery. Kverka, její zeť, je také pořád ještě na vojně — aspoň že je ulitý v Žatci, v oddělení služeb města, u strážní služby, hlídá tam mosty na dráze. Psal domů. Babička pořád naříká nad spoustou světa.

Účetní Trakt opět potkává náhodou vdovu. Galantně ji doprovodí až do Vejrychovska: „Musí vám tu být smutno. Proč se nepřestěhujete do města?“ Pan školní rada Souček, nerozlučný besedník učitele Pavlíka, stále káže o válce. Pan rada Souček rozumí snům. Umí je vyložit. Malý hošík sestry Součkové má nebezpečné sny. V noci se hošíkovi zdál sen o vlcích, o vlčí kůži. Dítě křičelo ze spaní. A v Bahnické ulici se objevil první běženec z Ruska. Nachází ženu v jiném stavu s řezníkem. Městečko je na nohou: vražda. Utlučena židlí. Hle, válka, hle, klanění hříchu. Vdova Malinová ve své vejrychovské rezidencí častuje nekonečná procesí žebrajících o chléb. Dává, pokud lze. Je vdova. Je sama. Má z čeho. Je dobrosrdečná. Je sama. Je vdova. Ale má ještě naději. Ženské klápou o zlých sedlácích. Štěpka nechce patřit mezi takové. Co z těch lidí válka udělala? Mimochodem: účetní Alois Trakl, její dobrý známý, protestuje proti její dobrotě. Ale vdova Malinová ví své: zná svoji kartu, válečnou kartu. Vše dobré, co se jí stane, stane se přece ve znamení války. Tak jí to řekla nebožka stará Hanousková. Ano, Štěpka ví, co chtít od osudu za svou štědrost. Ovšem. Konečně: Trakl se rozhoduje. Není nač čekat. Navštíví vdovu a nabízí jí ruku. Rozpaky a radost, přičiňuje na tomto místě poznámku spisovatel. Po Traklově odchodu nemá vdova stání. „Všechny velké události vašeho života se stanou za války.“ Jaká to pravda! Za války ses narodila, za války ses vdala, za války jsi ovdověla, zase ses za války vdala a zase až za války jsi přišla o druhého muže. Vidí se opět v chalupě nebožky Hanouskové. Karty pleskají o stůl, vrásčitá ruka je rozkládá na hromádky. „To je zlata, to je zlata,“ diví se babka, „až se lekám! Ty peníze nemají dobrý původ, jsou vydřeny z chudých lidí. A tu je dům, prokletý dům, jedno s druhým se váže, pojde z toho mnoho zlého.“ — „Jak by ne,“ trpce si myslí Štěpka, „mnoho zlého, ovšem!“ Všechno z karet se do písmene splnilo. „A nakonec se všechno v dobré obrátí!“ Jen jestli, můj ty bože, jen jestli! Vdovou. Podruhé vdovou. Jak směšné to pro ni slovo! Nikdy vlastně nebyla provdána. Bývalo jí stydno, když ji někdo nazval paní. Jeden bratranec. Druhý bratranec. Zemřeli a na mrtvé se nemáme horšit. Oba byli svým způsobem blázni, jeden rozhazovač, druhý mamonář, třebaže neskončili jako neblahý zeman Vejrych. „Všechny veliké události vašeho života se stanou za války.“ Ne, ještě není vše ztraceno. „Kdyby tak ještě byly děti,“ toužívala druhdy zádumčivě Štěpka po ještě úplnějším štěstí, „to by teprve bylo to pravé!“ Byla vždy ochotna dřít se do úpadu pro přelud Vejrychovska svého dětství, pro tklivé Vejrychovsko mrtvé matky, pro památku svého neúnavného, svědomitého otce, ale ještě raději a ještě zuřivěji by byla pracovala pro docela prostý lidský cíl, pro budoucnost krve ze své vlastní krve! Ale není tu už ani ten strýc se sivýma, vyhaslýma očima, aby, lámaje po drobtech bábovku, aspoň do prázdna v jakési odpovědi na vlastní toulavé myšlenky bezděky Štěpce přitakal. „Co není, může být.“ Ne, ještě není tak stará, je stále náchylná k pověrčivosti, vždycky ochotná k nějaké naději. Trakl! Ovšem, vdova má pochybnosti. A přece, ještě by bylo možné něco uloupit ze života. Je však již pozdě? Přinejmenším má špatné zkušenosti. Zatím co si u Pavlíků pročítají psaní od Jendy z fronty (ne, nemají o něho strach, Jenda píše vždycky s takovou bezstarostností), vdova Malinová se rozhoduje. Už je rozhodnuta. Jde do mládeneckého bytu k Traklovi. Chce, aby ji přesvědčil, že je dostatek mužem. Nechce se spálit potřetí. Tragikomické, poznamenává si spisovatel. Přesvědčí se nebo zůstane při gestu? — ptá se čtenář. Do Traklova bytu v traktu spořitelny doléhají hlasy. Na náměstí je nějaký shluk. Zpráva o vítězství rakouských zbraní. Po kolikáté už. Lidé hulákají a nadávají. „Stejně to nevyhrajeme.“ Jak je to míněno? Hle, na rynek vslupuje účetní Trakl zavěšený do vdovy Malinové. Tučné sousto. Sousto pro zvědavé oči maloměsta, sousto pro nastávajícího ženicha. U Pavlíků měli starosti o staršího Jindru, dokud nepřišel dopis, oznamující, že se vrátí domů se zraněním — do špitálu. Do zpráv z bojiště, o raněných i padlých, jako jízlivý kontrast vpadá zvěst o svatbě manželů Traklových. Zvoní se „na šínu.“ Pak se jde na hřbitov. Navštívit mrtvé. Potřetí nevěstou. Účetní Alois Trakl, novomanžel Štěpánky, rozené Kiliánové, po matce a pak primo i secundo voto Malinové, počítá, co vydělal. Hle, jak vzrostla cena nevěstina! Prvnímu ženichovi, skákavému hejtmanovi, představovala sestřenka Štěpka pokrytí směnky za prohýřené mládí, druhému, lakotnému sedlákovi Janovi, znamenala druhou polovinu Vejrychovska, pro třetího, Trakla, představuje Vejrychovsko celé se vším všudy.

ČÁST TŘETÍ

Ovce je zadávena a vlk vykoupen

Jakkoli je proud autorových poznámek čím dál užší a užší, děj románu, druhého v pořadí cyklu, spěje v třetí části k svému rozuzlení zcela suverénně. Proto také zde více než jinde je litovat, že sytá dějová osnova nebude již nikdy pozvednuta na vypravěčskou výši epika zasněného vzdoru, jímž náš spisovatel byl. Ovce má být tedy zadávena a vlk vykoupen. Jak máme rozumět tomuto příměru, vloženému na kterémsi místě pohnutého příběhu do úst rady Součka? Nebude pro nás jistě zatěžko nahlédnout pod cíp této mnohoznačné symboliky přítele učitelova, jehož starší syn Jindra se právě vrátil domů. Také vlk. Ovšem tento mladý vlk v šedé polní neshodí kůži, nepůjde tak hned do civilu; než skončí válka, bude jistě dávno zdráv, bude se muset vrátit znovu ke své kumpanii, bude se muset ještě na čas rozloučit se Součkovic slečnou, jíž se dvoří. Je kolem Dušiček, čas vhodný k tomu, aby jilemničtí měšťané myslili na opravení křížů na hřbitově. Na jiné věci myslí ovšem strýc Kverka, který se vrátil na urláb na čtrnáct dní ze Žátce, od kadaňského regimentu, aby si zároveň uvědomil svůj smolařský osud tváří v tvář životní kariéře svého civilního představeného. Škoda, že nejsou a již nikdy nebudou popsány, vypsány a rozepsány chvíle zklamání, kdy Štěpka ve svém třetím manželství poznává, že je konec jejím nadějím mít vlastní dítě. Škoda, že nemůžeme sledovat tyto dramatické okamžiky v podání Havlíčkovy epické výzbroje. Té konfrontace obdobné chvíle v stupňující se trojí verzi, v triptychu Štěpčiných manželství! Básník poznamenává, že Trakl neví, co by tomu říkal. Můžeme se domýšlet podoby této třetí variace, znajíce podrobnosti Z manželství prvního. Jedinečnost podání zůstane však navždy utajena za žaluziemi vejrychovské vily. Obraz, vytvořený v závitnicích spisovatelova mozku, negativ na sítnici Havlíčkovy fantazie nemůže být už nikdy vyvolán. Ten doslova shořel v posledním autorově urputném životním zápasu, provázeném zánětem mozkových blan. Ale dost této odbočky. Nit děje, jak se říká, se dále rozvíjí. Ve spořitelně se objevuje cizinka s dítětem. Stěny spořitelny mají uši. Zvlášť když je navíc nastaví její zřízenec. Neboť Kverka, třeba na dovolené, pobývaje ve svém služebním bytě v přízemí budovy peněžního ústavu, je vlastně, v rozměrech maloměsta, detektiv. Strýček ví všechno. Činí si závěry. Jak by neměl škodolibou radost z trampot sekyrářského účetního. Jako stín sleduje Kverka Traklův rozhovor se služkou z Kadaně. Pan účetní se k ničemu nezná? Nebo chtěl hřích vykoupit penízem? Podrobnosti se už nedovíme. Víme však, že došlo k sebevraždě na kolejích či k pokusu o ni. Děvče se vrhlo pod vlak. Zde se fabule na chvíli rozdvojuje. Jedna verze vyprávění praví, že téměř současně se na prahu vejrychovského statku objevilo neznámé dítě. Nemluvně. V městečku je povyk. Neznámé děvče převezli do nemocnice. Přece jen jeví známky života. Umírá. A druhá verze tvrdí, že dítě našli na kolejích spolu s mladou matkou. Buď jak buď, kdo jsi romantičtěji založen, měj si verzi první, kdo se chceš přidržet střízlivější skutečnosti, spokojíš se s verzí druhou. Tak jako tak si musíme položit otázku, čí je dítě, neboť mladá matka zemře, ale dítě zůstane naživu. Tuto otázku si klade celé město, tuto otázku si klade i Štěpka. Odpověď na ni zná nejenom její muž, ale i jeho služební stín — Kverka. Ale i kdyby této otázky nebylo, známe přece Štěpku. Známe její touhu po děťátku. Známe, jak je marně vymáhala na hejtmanovi, víme, že se jí ho nedostalo v manželství s Janem, a bylo nám, třebaže lakonicky, sděleno, že i v soužití s Traklem zůstala její náruč beznadějně prázdná. I tak by Štěpka asi projevila zájem o opuštěné dítě. Aspoň v řeči, ne-li jinak. Aspoň v rozhovoru s manželem neukojená, neuskutečněná matka v ní zesmutní, projeví soucit, rozbolestní se, zatouží po drobátku. Trakl ji poslouchá, ne, neprozradí se, podrží si své tajemství, ale pozbývá své jistoty. Smolařův stín, Kverka, čeká, číhá. Vsak nemá teď tak daleko ke Štěpce, když je Traklovou paní. Čí je dítě? Kverka ví. jistě si to nenechá pro sebe. Snad se předtím zastaví u Semjána, aby si dodal kuráže, ale buď jak buď: zakročí. Štěpce se dostane odpovědi, třebaže ji snad ani nečekala, nepotřebovala. Štěpka burácí. Toť lidské. Z domácí vády vychází manžel zcela pokořen. Ano, takhle si to Kverka přál. Tentokrát mu to žádný Jenda nepokazí, jeho plán pomsty je uskutečněn. Štěpko, nebohá Štěpko, co je to za síly, které jsou v tobě v rozepři? Co je to za sílu, která nakonec nabude v tobě vrchu? Štěpko, víme, co tě pudí, žene do nemocnice. Víme, čím to je, matko, která jsi nikdy nebyla matkou, že se mermomocí musíš zmocnit dítěte. Pamatujete se, jaký výstup udělala Štěpka, tenkrát vlastně ještě děvče, na pohřbu posluhovačky Traklové? Jak hystericky zkropila slzami kučery sirotka Lojzíka? Ano, pohřeb cizí služky měl být nepochybně Havlíčkovi záminkou, příležitostí, aby zde před očima čtenářů dal průchod svému umění paralely, jaká velkolepá paralela se mu nabízela mezi těmito dvěma pohřby a Štěpčinou rolí v nich. Jsme zřejmě na vrcholu příběhu. Štěpka se tedy zmocnila dítěte. Bude děvčátku matkou. A zatímco Kverka se synovcem Jindrou, bratrem Jeníkovým, sedí zase v hospodě a zase, stejně jako v první části příběhu, žehrá na boží či lidskou nespravedlnost, zatímco rada Souček dále rozvádí svůj oblíbený námět o vlčí kůži a u Pavlíků se schyluje k idyle, novopečený otec hrdě vychází do města. Hle, Štěpka s kočárkem. Její jistota odzbrojuje. Dceruška. Obzor druhého dílu Vejrychovska se uzavírá. Tučné sousto? Ne jedno. Néjednomu se dostalo sousta. Chutného i takového, které těžko jde do krku. Ale hříšník je vykoupen. Ovce je zadávena a vlk vykoupen. Koneckonců i Štěpčina touha po mateřství je vykoupena. Výkoupena cizí krví. Přídavkem, jak na samém konci obrazu praví spisovatel.

DOSLOV

Úmysl napsat románový cyklus z jilemnického prostředí vznikl se zrodem Petrolejových lamp. Petrolejové lampy, jak známo, vyšly poprvé roku 1935. Nakladatel, veden komerčním zájmem, změnil proti vůli autora název knihy na kýčovité Vyprahlé touhy“, prý „s ohledem na lidovou edici, v níž román vychází.“ „Román byl v tiráži uveden jako „první samostatná část cyklu románů z maloměstského prostředí.“ Dokonce na titulním listě byl v závorkách podtitul „Ulrychovsko". Tak zněl totiž Havlíčkův původní název statku, který později, jak víme, autor přezval na Vejrychovsko. Toto je první svědectví o Havlíčkově plánu napsat cyklickou románovou práci. V uskutečnění svého plánu však autor nepokračoval ihned. Proč, vysvětluje sám (v dopise Karlu Polákovi z 5. 5. 1939): „Neviditelným, Tou třetí a pak dosud nevydanou prací — Helimadoe — odbočil jsem od původního, příliš odvážného plánu na začátečníka — napsat románovou trilogii o Štěpce Kiliánové, pošetilé, přemrštěné, ale v jádře dobrosrdečné ženě, věřící ve svou kartu (že všechny důležité události jejího života se stanou za války), která se vždy mine se svými tužbami. (Touží po manželství, a vdá se za paralytika — touží po dítěti — a získá jen cizí dítě — viz Vlčí kůže.) Třetí část — Vylomené dveře — (kdy ji bude možno napsat?) vyvrátí i legendu o válečné kartě — Štěpka umírá, ale válka, která se chystala, nebyla. V podstatě měla — nebo snad má — být trilogie putováním různými obdobími, jak se jeví v tváři malého podhorského městečka.“

O dalších osudech tohoto záměru se dovídáme z Havlíčkova náčrtu vlastního životopisu, kde je tento odstavec: „Letos na jaře (pozn.: r. 1940) vyšel u Vilímků můj další román, Helimadoe. V této době píšu pokračování k Petrolejovým lampám — Vlčí kůži — ale vzhledem k nepřízni doby (soustředění zcela nemožné) jde velmi zvolna vpřed. Zdá se mi, že mezi Helimadoe a Vlčí kůží uplyne delší přestávka. Podaří-li se mi dokončit Vlčí kůži, hodlám přepracovat Petrolejové lampy (s původním, mnou stanoveným názvem) do definitivní formy, a pak teprve bych přikročil k závěrečnému románu zamýšlené trilogie (nebo snad cyklu) — k Vyraženým dveřím. Kulisou tohoto cyklu je Podkrkonoší, vymyšlené městečko Jivno, které má mnoho společných znaků s Jilemnicí."

Další autorova relace je z 13. července 1941 (dopis Karlu Polákovi): „Vlčí kůže — můj nový román — přiznám se Vám upřímně — nepokračuje. Nemám chuti k okleštěnému vydání (pozn.: protektorátní cenzura). Také jsem nebyl tuto dobu dosti zdráv, nemohl jsem se věnovat práci s veškerým úsilím.“ Podobně v dopise nakladatelství Mazáč z 20. 9. 1941 Havlíček píše, že již déle než rok pracuje na románu Vlčí kůže, který je „samostatným pokračováním románu Petrolejové lampy... Vlčí kůže nebude asi dokončena v dohledné době... Je docela možné, že Vlčí kůže bude dopsána až na podzim příštího roku..."

Havlíčkovi se nepodařilo dokončit Vlčí kůži. S přepracováním Petrolejových lamp však naštěstí nečekal až na potom. Ujasněná koncepce Vlčí kůže ho dokonce zřejmě nutila, aby zpětně zkorigoval Petrolejové lampy. Především si po nových zkušenostech uvědomil, jak původní verze byla ještě příliš zatěžkána naturalismem, a proto dílo už v tomto smyslu podstatně přepracoval, zejména výrazněji rozehrál bohatou škálu vnitřního života hrdinčina. Jinými slovy řečeno, šlo o důslednější realizaci požadavku, aby každá postava v uměleckém díle „čpěla člověčinou“, aby „i při své nízkosti byla lidská,“ jak to Havlíček formuloval ve svém krédu. Nešlo však jen o to. Bylo třeba do Petrolejových lamp nově vpracovat například celý příběh Traklův, aby zde aspoň epizodně byla zaregistrována postava, která ve Vlčí kůži postoupí zcela do popředí. Bylo třeba, aby se zde aspoň mihla postava učitele Pavlíka. Havlíčkovy zásahy byly tak značné, že se ze dvou částí verze první staly v definitivní podobě části tři. Dřívější Jivno a Horálkovice nazval Havlíček nyní bezprostředně Jilemnicí a Hrabačovem a neváhal pojmenovat pravými jmény i některé osoby románu, jehož jádro bylo vzato ze skutečných událostí jeho rodiště.

Tři měsíce před smrtí, 15. ledna 1943, Jaroslav Havlíček píše (v dopise K. Polákovi): „Petrolejové lampy, přepracovány, jak mi to jen bylo možno, leží u nakladatele, připravené pro druhé vydání.“ Tato definitivní verze Petrolejových lamp vyšla tiskem až po autorově smrtí roku 1944.

Pokračování Petrolejových lamp zůstalo v rukopisné pozůstalosti. Vědělo se o tom, avšak první zjištění o nedokončeném románu Vlčí kůže přinesl teprve Adolf Branald ve svém znamenitém doslovu ke Vzdoropohádkám, který r. 1954 sehrál důležitou úlohu při renovaci Havlíčkova díla v naší změněné společenské situaci. Toto zjištění (pochopitelně kusé, protože Branaldův medailón sledoval jiný cíl) převzal r. 1956 Karel Polák do svého doslovu k novému vydání Petrolejových lamp, žel, s nepřesnostmi i s tiskovou chybou, která zkomolila název dalšího uvedeného rukopisu Poslední rok — uveden jako Poslední krok. Podrobnější informace o rukopisném pokračování podal teprve Čestmír Vejdělek v doslovu k dalšímu vydání Petrolejových lamp r. 1960. Vejdělek v něm poprvé seznámil veřejnost s obsahem Vlčí kůže. Správná byla i jeho obecná charakteristika torza Posledního roku. Jediná nepřesnost ve Vejdělkově doslovu zůstala v označení Posledního roku jako druhého dílu a Vlčí kůže jako třetího dílu Havlíčkovy „trilogie“. K tomu pochopitelně svádí chronologie. Trilogií mínil však Havlíček zcela jasně Petrolejové lampy, jako druhý díl Vlčí kůži a jako třetí díl Vylomené dveře. Nezahrnoval sem nikdy Poslední rok, přestože jeho část napsal, ba dokonce v dvojí verzi — a koncepci měl zcela hotovou. Poslední rok byl psán jako samostatný román. Zřejmě situace obdobná jako s novelou Synáček. Tak je tomu ve všech autorových písemných dokumentech. Plány v Havlíčkově pozůstalosti hovoří naprosto jednoznačně. Pouze záznam z r. 1940 (uvádíme jej v plném znění na jiném místě) můžeme uvést jako jediný doklad, že autorovi snad přece jen nebylo ještě definitivně jasno, zda půjde o trilogii nebo o cyklus s větším počtem dílů než tři.

Ať tak či onak, neváháme s jistotou tvrdit, že by Havlíček již nic nezměnil na zásadní koncepci svého cyklu. Což by autor takového formátu, jakým byl tvůrce Neviditelného a Helimadoe, mohl svoji skvělou, sugestivní, plastickou koncepci Štěpčina Vejrychovska a Štěpčiny válečné karty s její gradací od jednoho dílu k druhému zbořit a opustit za cenu uplatnění co největšího množství faktů plošné, detailistické, maloměstské dokumentaristiky? V tomto přesvědčení nás utvrzuje právě skutečnost, že přestože měl Havlíček Poslední rok již zčásti napsán, dokonce ve dvojí verzi, a celý románový materiál přesně rozvržen do jednotlivých kapitol, nikdy nepodlehl svodu začlenit jej do Vejrychovska. Vždy mluví o Vlčí kůži jako o přímém pokračování Petrolejových lamp, nikoli o Posledním roku.

Jiná věc je ovšem, nakolik by byl využil téhož materiálu, chtěl-li by, aby Vlčí kůže navazovala organicky na Petrolejové lampy. Máme za to, že jako se Havlíček vrátil k přepracování Petrolejových lamp včetně doplnění jejich fabule — a úkol provedl, tak by byl určitě musel provést revizi Vlčí kůže, zejména její fabule. Sotva lze pochybovat o tom, že by do Vlčí kůže nemusel pojmout genezi postav Jindry a Jendy Pavlíkových, tedy včlenit do Vlčí kůže aspoň částečně fabuli známou nám z Posledního roku. Šlo by však pouze o fabuli, nikoli o tvar.

Že s fabuli Posledního roku skutečně něco zamýšlel, svědčí okolnost, že uvažoval o změně názvu a především — že v druhé verzi usiloval vědomě o vytvoření jakéhosi pásma, kde se rychle za sebou střídají obrazy — záběry; poznamenal si k tomu: „Jako ve filmu.“ Není proto vyloučeno, že by byl právě těchto záběrů využil jako jakési retrospektivy, kterou by byl vmontoval do koncepce Vlčí kůže.

V Posledním roku se nevyskytuje vůbec mladý Trakl — bylo by však velmi jednoduché uvést jej například do hospodské debaty u Sektora nebo podobně. Účast Jindry Pavlíka by vynikla organičtěji z dalšího děje Posledního roku — autor napsal ovšem pouze osnovu — kde se Rittich a Jindra stávají vlastně soupeři o přízeň téže dívky — končí to vítězstvím Jindrovým. Mladší Jeník Pavlík se měl uplatnit hlavně až v třetím díle Vejrychovska — ve Vylomených dveřích.

Ať už jsou dohady jakékoli, je jistě správné, spatřujeme-li v rukopisech Posledního roku a Vlčí kůže předobraz druhého dílu Vejrychovska, který by byl se vší pravděpodobností měl název: Vlci kůže. At už by fabu-le, známá z Posledního roku, tvořila první část dílu, nebo by oba materiálové celky byly propojeny v jedno.

Ale jak vůbec měl vlastně vypadat třetí díl — Vylomené dveře? Víme, že jej Havlíček avizoval v dopise příteli-kritikovi už v květnu 1939. Zřejmě z téže doby pochází také list, na kterém čteme definitivní názvy tří oddílů Petrolejových lamp i s mottem a poznámkou, že se Petrolejové lampy „budou měnit a rozšiřovat“. Jako druhá část cyklu je jmenována Vlčí kůže s mottem — slokou německé vojenské písně a s odkazem na „zvl. sešit“. Konečně jako třetí část cyklu jsou uvedeny Vylomené dveře. Jednotlivé části: První zaklepání — Otevřete! Otevřete! — Vetřelec v jizbě. Jako motto je uveden citát z jedné z jilemnických studentských písniček:

„...bystřin písně tklivé, hořců modré hoře,

stáda balvanů a kosodřevin moře,

hory, naše hory, kdy vás uzřím zas?“

Pod citátem je poznámka: „Píseň byla složena 1913 — viz Poslední rok, který dostane jiné jméno, napsal ji Jindra Pavlík a jmenovala se: ,K svým horám obrácen, já zpívám‘..." Konečně tato poznámka k obsahu: „Štěpánka zde zemře, jejím posledním zklamáním bude, že nezemře za války. Zářijové události 1938 budou v ní vzbuzovat i domněnku, že zemře za rachotu děl. Děj románu od února 1938 — pololetí — Hitler vyměňuje generály — mladší Pavlík je na Benecku — přes Hitlerovu řeč, květen, vyjednávání — až říjen. Obsazuje se Podkrkonoší. Když jde Štěpčina dcera ze hřbitova, padá mlha přes hory — jako by vůbec nebyly. Děj rodiny Traklovy: mlékárna v Křižlicích — důvěra Traklova — on tam zůstane — rodina je rozdvojena — děvče a matka mají již jen své Vejrychovsko, jelikož velkoobchod obilím nešel (obilní monopol důkladně prozkoumat), všechny peníze do velkomlékárny.“

Tento celkový náčrt je příliš kusý, než abychom si Z něho dovedli učinit přesnější představu, byť i jen o fabuli. Na rozdíl od tohoto ojedinělého záznamu o celkové podobě vznikajícího díla existuje v Havlíčkově pozůstalosti množství detailních poznámek, které nasvědčují tomu, že by byl Havlíček třetí díl hustě zalidnil.

Není bez zajímavosti, jak hluboce Havlíček promýšlel a domýšlel například otázku vztahu Čechů a Němců. Cituji doslovně: „Jenda Pavlík v III. díle Vejrychovska zapřísahá Lamberta Erlebacha, který v Jivně u nich bydlel, aby se učil česky, t. č. hakenkreuzlera, aby se rozpomněl na skutečnosti a na příslušnost k této zemi. . . Citově — společenství mezi Čechy a Němci v pohraničí je tak staré, je historické. Rodokmeny v minulosti splývají. Kde je Němec, který by neměl českou pramatku? Němectví je jen vigneta. Ať se podívá na dva chalupníky na horách. Jeden je Čech, druhý Němec. Oba mají stejnou bídu, stejně jsou strozí, nuzní, široce kráčející, drsní — dokud nepromluví, neprojeví se různá rasa. Jsou to v podstatě titíž lidé. Mezi Čechem a Slovákem je nepoměrně větší rozdíl v kultuře, zvycích, než mezi takovými dvěma sousedy. Historicky — úpěli jsme pod stejnými pány,... (nečitelné)... za tytéž mravy a zlepšení... šli za stejným světlem a rozbíjeli stejné okovy — rozdělila nás jen bída a hlad a strádání ve službách cizí moci pro cizí cíle.“ V tomto i v dalších detailech si Havlíček připravuje půdu pro obraz, jak to sám nazývá, „rozchodu Čechů s Němci.“ Havlíčkovi byl cizí šovinismus, ba nacionalismus vůbec. Dovedl se na věc dívat zcela objektivně, jak bychom mohli vysledovat z dalších úryvků, analyzujících příčiny tohoto tragického, ale svým způsobem logického rozchodu. Havlíček v nich naznačil mnohé, co v naší literatuře nebylo řečeno dodnes. O to více musíme dnes litovat ztráty, která nenapsáním tohoto díla vznikla.

Vraťme se však ještě k Vlčí kůži a přidržme se její fabule, která na rozdíl od víceméně hypotetických úvah o konečnosti forem trilogie je tak velkolepě a cele mimo jakýkoli spor.

Na samém začátku byly přirozeně osobní zážitky z rodného města. Není tak těžké rozpoznat, že pro postavu mříčenského učitele Pavlíka byl Havlíčkovi bezprostředním modelem autorův tatínek. Samo jméno to ani nezakrývá, naopak. Byt Pavlíkových se přesně shoduje s bytem Havlíčkových rodičů. Dvojice sourozenců — starší Jindra a mladší Jenda — má svůj živý model ve spisovatelově starším bratru Pepovi a v autorovi samém. Pravda, ne všechno odpovídá, ale základ určitě. Není bez zajímavosti, že tato bratrská dvojice, jak je (nebo měla být) líčena v Posledním roce, je románovější, více se rozchází s autentičností bratří Havlíčků, než v poznámkách k Vlčí kůži. V Posledním roce studuje Jenda v Hradci Králové, ve skicáři k Vlčí kůži v Jičíně. Také věkové určení je různé — v Posledním roce je Jeník mladší, než byl autor, ve Vlčí kůži je stejného stáří se spisovatelem. (Tyto rozdílnosti jsme v naší edici pochopitelně vyretušovali.) I strýček Kverka zrcadlí osudy Havlíčkova skutečného strýce, kterého známe v různých obměnách z autorových povídek. Vzpomínáte si přece na strýčka Johana, strýčka pošťáka a na jeho úniky od nespokojené tetičky do lesa na pohádkové houby, na květiny, za přeludem „víly“ apod. Stejně tak žije na různých místech v Havlíčkově díle i onen dědeček — hostinský „s věšteckými bílými vousy.“

Pravda a báseň. Zkonfrontujme si trochu Havlíčkovu verzi románovou se skutečností! Sám autor vzpomíná: „Nutno se vrátit k prázdninám 1913, kdy byl studentský život v Jilemnici na vrcholu. Žil akademický spolek Podbořan — žil ještě filosof Kazda. Dělaly se výlety, pořádala se divadla, zábavy a akademie — naučil jsem se jasnozření — dělal jsem médium atd. atd. Tak jsem si představoval život — veselit se, hrát jistou roli, být bezpečen, živen, bez starostí — nic nedělat, studovat jen podle jména... (Jak daleko od činů otcových!) Po prázdninách 1914 (válka již v proudu, kamarádi většinou narukovali) jsem se dal zapsat na techniku (obor obchodních věd). Konečné tedy Praha — ale jaká — zdecimovaná, válečná, ubohá! A proč vlastně aspoň nyní ne na Umprum? Zřejmý nedostatek cílevědomosti v mém životě. Přechodná záliba (pozn.: malířství, v kreslení) se již neobjevila. Ač vlastně uvnitř zůstala po ní nezahojená jizva, pocit, že se stalo něco, co se stát nemělo — nevyužitý přirozený sklon. Snad to bylo také již jen ze setrvačnosti, že jsem chtěl pokračovat v načaté dráze. Chtěl jsem být profesorem na obchodní akademii (profesor — tj. více než učitel — tatínek, a prázdniny — aspoň jednou za rok nicnedělání trvající déle). Vlastně jsem v Praze tehdy nestudoval, jen jsem byl zapsán. Spal jsem do jedenácti, flákal se, flámoval, dokud byly peníze a dokud bylo kde — když byl hlad, jelo se domů. Zbůhdarmé utrácení peněz. Ale byla válka, doba, kdy vše se zdálo zbytečné — člověk si našel vždy nějaké odůvodnění. Dnes tu jsem — kde budu zítra? Kamarádi hynuli. Sentimentalita. Bezútěšnost. Bezcílnost. V roce 1915 — naštěstí? — odveden. Narukoval jsem jako jednoroční dobrovolník k pěšímu pluku č. 74 (Jičín) do Kadaně. Opět stará historie. Měl jsem sentimentální cíle — spočinout co raněný vojín v jilemnické sokolovně — nemocnici Červeného kříže. Vojenská ctižádost — žádná. Smysl pro vojančinu — žádný. Místo studia v důstojnické škole jsem kreslil karikatury důstojníků — právě tak jako na reálce karikatury svých profesorů. Spousty těchto více méně zdařilých obrázků si rozebrali kamarádi (já nemám skoro nic) — a pokud je mi známo, pečlivě je schovávají na památku vojny. Z jablonecké školy jsem se dobrovolně hlásil k pluku do Kadaně — aby byl užuž ten špitál. Splnilo se mi až na jaře 1917 a podruhé v srpnu 1918. Nezapomenutelný primář jilemnické nemocnice, MUDr Josef Vejnar. Mezitím jsem byl třikrát ve frontě: Brusilovská ofenzíva na jaře 1916 — den 18. června 1916 zůstane mi asi navždy v paměti — padla řada mých kamarádů vedle mě — ze setniny zbylo zdravých 21 mužů. Pak Volyňsko — v létě 1916 a na podzim — konečně Itálie 1918. Po první zkušené s polem jsem se již dobře vyučil řemeslu ulejváckému. Převrat mě zastihl již v Jilemnici. Dovojákoval jsem jako pěšák.“

„Nutno se však vrátit k prázdninám 1913...“ říká Havlíček ve svém životopise mimořádně důrazně. Prázdniny 1913 — světlý bod v životě sedmnáctiletého a trvalý symbol jinošství v Havlíčkově životě vůbec. Tehdy vzniklo také nejvíce takzvaných „jilemnických písniček“. Ty písničky, o nichž je tak často řeč v Havlíčkových vzpomínkách, našly svého komponistu ve spisovatelově bratru Josefovi. Sám Jarka píše nejeden text, který pak bratr zhudební: „Loučení s prázdninami“, „Koleda“, „O májovém požehnání“, „Strašidlo u Rasova mostu.“ Tyto texty sice umělecky nevybočují z rámce obvyklých studentských amatérských písniček, jenom snad onen romantický tón a poněkud i ironie, která se zde hlásí nesměle o slovo, napovídá, proč Havlíčkově vzdorné povaze byl právě tento bohatý studentský prázdninový ruch takovým zdrojem zážitků, na které i ve své tvorbě vzpomíná celý život. Ten chlapec, který se již v druhé nebo třetí obecné posmívá v kterési básničce dědečkově pošetilé lásce k vnučce Lojzičce a sestřenku nenávidí jen proto, že je vynášena nad ostatní vnoučata, ten student, jehož osten mířil na jičínské šosáky a který se v polemice s tatínkem zle posmívá pánubohu jilemnických mladočechů, poslanci říšského sněmu, fabrikantovi Maštálkovi, nachází uplatnění v opozici, která přerostla „starým pánům“ přes hlavu a v jilemnickém studentském spolku převzala otěže do vlastních rukou. Toto protišosácké zaměření si můžeme ověřit v ostrých veršovaných satirách, jimiž se Havlíček po válce rozloučil s „Podhoranem“ — neušetřil v nich nikoho, stejně jako to prý činil ve svých kresbách — karikaturách spolužáků, učitelů, spoluvojáků. Prázdniny 1913 byly pro Havlíčka nakonec tak silným inspiračním zdrojem, že téměř třetina jeho povídek čerpá tak či onak odtud.

„Nutno se vrátit k prázdninám r. 1913,“ mohli bychom opakovat s Jaroslavem Havlíčkem znovu a znovu. „Moje první abiturientské prázdniny... Hledal jsem všechny odpovědi na otázky života, pravdy a lásky. Hledal jsem svoje místo muže... Naplnilo mne nadšením, když jsem byl vyvolen jako médium pro pseudo-jasnovidecké seance našeho předsedy a všeuměla Rudolfa Kazdy. Učil jsem se jednomu stu slov stereotypů s horlivostí, již jsem v té míře nikdy nevěnoval jakémukoliv studiu na reálce... V zahradě jilemnické sokolovny sešeřívalo se už hrubě nad jednou z četných „národních slavností“, které nejsou řídkou událostí v našem pomezí.“ Zahrada. Ohňostroj. „Bloudil jsem bez cíle hledaje skupiny známých. Slyšel jsem hlasy nevida tváří, a v chvíli, kdy bych byl již snad někoho našel, vylétlé světlo nové barvy svedlo mou pozornost. Proplétal jsem se davem.... Ada Vaněk a můj bratr. Když se rozsvětlilo, shledal jsem, že je s nimi děvče. Byla drobná, světlá, a její hlásek nezanikal ani na chvíli. Pohybovala se v odlescích s nespokojeností háděte. Zdála se velmi veselá. To mi dodalo odvahy. Kryt tmou a skoro inkognitem říkal jsem jí hlouposti. Po chvíli octli jsme se vedle sebe a jakoby sami v davu. Oči sledující raketu zazářily rudým svitem. Přelétl jsem její tahy. Zdálo se mi, že jsem něco nalezl... Veliké, točící se ohnivé kolo vybuchlo a zasyčelo... Slíbili jsme si, že se zase uvidíme... Tohoto večera jsem byl králem.“ Bylo jí patnáct. Byla to Máňa. První láska. Brzy pak adresátka Havlíčkových dopisů z vojny. A potom nevěsta a žena, i když vývoj nechodívá ke své metě tak přímočaře, jak by se mohlo zdát na první pohled z výsledku zde zaregistrovaného. První láska — je tedy třeba k prázdninám r. 1913 připojit další významnou událost v životě Jaroslava Havlíčka.

Válka znamenala pochopitelně důležitou etapu v Havlíčkově životě. Obecný generační prožitek z války, z trojnásobné bezprostřední účasti v bitevní vřavě, ve válečných jatkách má ovšem i svoje specifikum — ve formování Havlíčkovy individuality. Známe povídku, v níž vylíčil své shledání s domovem v podobě poštovního vagónu s tabulkou „Stará Paka — Martinice“, když kdesi na volyňské frontě hlídal v kopřivovém polním mundúru magacín. Motiv této povídky měl být podle autorových poznámek zahrnut do epilogu k „Poslednímu roku.“ Ať tak či onak zřetelně si zde uvědomujeme, jak válka v Havlíčkovi svým způsobem dovršuje, vyhraňuje jeho základní životní kontrast v kladný pól domova a v záporný pól vnuceného cizáckého světa. Máme před sebou dva dopisy z vojny, adresované Máně Krausové. Oba jsou z roku 1918. Ten první, z 2. května, je psán pod dojmem stávky horníků na dole Tegethof, proti nimž byli nasazeni vojáci z Kadaně — mezi nimi Havlíček — aby „dělali pořádek“: „Tak hladové postavili proti hladovým, a karabáč, nad hlavami obou stran visící, rozdmychoval vášně vzájemného nevražení.“ Druhý dopis, poslaný z Kadaně 6. června, má pak význam bezesporu klíčový. Havlíček v něm vlastně sumuje svoje válečné zážitky z několika let. Citujeme některá místa:

„Mám svoje strašidlo. Obraznost ztělesnila si ho v několikahlavou, krvavou nestvůru, plnou bodlin, a ozbrojenou katanskými meči a provazy šibenic. Denně mne navštěvuje moje strašidlo obsáhlého pochopení. Vynoří se vždycky, sotva začal den, a večer vždy silou vší vůle musím ho zažehnávat. Moje pochopení, hluboké a neodbytné, je tvrdé a vzdorné, a boj s ním je umdlévající. Drak. Moje princezna má i svého draka. Ale drakovy hlavy neopadají, byť bych užil všech zázračných mečů a všeho bohatýrství. Drak vyrostl ze skály, černé a krvavé, a o ni se opírá. Dokud bude skála, bude i drak. A dokud bude drak, nebude konec boje. Nebude konec boje duševních dvou nálad, té trpící a té těšící se, nebude slunce, usmívajícího se, neboť drak má i svá blanitá křídla, zastiňující celou oblohu. Nebude úsměvů a štěstí v oné vysněné říši, a nebude princezny. Princezno! Princezno!!... Za ta léta vojny, vlivem prozívání a prociťování, dík životu, který k tíži vojny vždy kontrastem dal mi často nahlédnouti v štěstí možného života, a tím pomohl i nenávidět, opovrhovat, vznikl ve mně pevný názor. Názor vyšel z hloubky, přirozeně, postupně. K mé vůli žít, k mé touze, k mým snům lepí se neodbytně a denně. Sny tíží přítomnost, přirozené myšlenky touh otravuje nenávist k žitému. Zachovávám si svoje, a to stojí v přímém odporu s otroctvím, které cítím. Mám dvojí život, a chce se mi jen jeden. Jednomu je nutno podlehnout, chci-li přijímat skutečnost, jak je, a uspořit si návštěvy svého strašidla. Ale ten můj přirozený, onen těšící se a vypěstovaný, vyžitý neustoupí, poněvadž je můj, a ten druhý je mi vnucen, a vysvobození z něj přinese leda něco náhlého, anebo až — konec války. Dva póly, jeden dole nenáviděný a přec — ve vysoku — hvězdička blyskotavá — ohně vpředu — cíl ze vzpomínek a minulosti utkaný. Moje cesty jdou zdůli nahoru a zhůry zase neodbytné dolů.“ Konečně závěr dopisu: „Kvasí zvolna příští krvavé událostí, z nich je hrůza. Ale o tom ani už raději psát nebudu. Nač černit to, co ještě žije světlé — klidný, vlídně kývající domov.“

Ještě jeden rys je třeba připomenout v souvislosti s vojnou. Je to Havlíčkův pocit, který vsugerovává sobě i svým nejbližším: „Copak já, mně se nic nestane. Hlavně dejte pozor na Pepíka.“ Vzdoruje smutku a předstírá veselí, když odchází na frontu. Dokonce se poprvé přihlásil dobrovolně do fronty — z jakéhosi chlapeckého romantismu. Jak to řekl několikrát na různých místech ve svých vzpomínkách, provázela ho jakási představa „nezranitelnosti“, která jako by vyvažovala hluboce senzitivní rys jeho povahy. To psychické ustrojení známe ze svědectví o jeho dopisech domů z fronty, především rodičům, kde nebylo místečka beznaděje, všude vtip a bezstarostnost. A přece víme, jakou složitou cestou vnitřních duševních zápasů bylo mladému Jaroslavu Havlíčkovi projít. Koneckonců stačí se o tom přesvědčit i z příběhu Jendy Pavlíka z románu „Vlčí kůže“, i když pochopitelně nechceme vydávat podobu románového hrdiny za Havlíčkův autoportrét se vším všudy. Ale v tom Pavlíkově „žil jsem dva životy“ je přece nade vši pochybnost klíč k celému Havlíčkovi. Po celý život žil Jaroslav Havlíček dvěma životy, ať už tento rys zdůraznil ve své vlastní podobizně v „Prodavači času“ nebo po letech v poslední, předsmrtné povídce, nazvané „Poutník v mlze“. Ve „Vlčí kůži“ je nám však tento klíč k pochopení obou krajních poloh spisovatelovy psychiky a jejich tvůrčího sváru popsán ve stavu zrodu a s takovou výhodou psychicky přesné autentičnosti, jako nikde jinde. V tom zaujímá „Vlčí kůže“ v hierarchii Havlíčkových děl místo opravdu jedinečné.

Josef Rumler

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše vydání je zdigitalizované vydání první z roku 1966, jehož ediční poznámku zde uvádíme:

Román Vlčí kůže, minéný jako pokračování Petrolejových lamp, začal Jaroslav Havlíček psát na jaře roku 1939, napsal sto dvaašedesát stran rukopisu na stroji — a dále nepokračoval. Celek známe pouze z rozvrhu kapitol, který mi byl vodítkem k stručnému dovyprávění a komentování příběhu.

Aby při torzovitosti románu Vlčí kůže byla dostatečně zřetelná souvislost s Petrolejovými lampami (napsány v první verzi r. 1934, poprvé vyšly r. 1935, přepracovány r. 1942), rozhodl jsem se předeslat retrospektivu Petrolejových lamp, především v těch bodech, které se týkají geneze postav, jež vystupují ve Vlčí kůži do popředí.

Aby spojitost mezi fabulí Petrolejových lamp a Vlčí kůže vynikla zřetelněji, sáhl jsem navíc po torzu románu Poslední rok, aspoň pokud se týká vzniku nové generace; uvádím jej ve zhuštěné parafrázi nejdůležitějších pasáží. Co bylo třeba předeslat nebo dodat závěrem, snažil jsem se stylisticky odlišit od autentického, byť zkráceného textu autorova. Pokud jde o přesné a plné znění Posledního roku, nezbývá mi zatím než odkázat k rukopisu, který existuje ve dvojí verzi. V obou případech jde o pouhé torzo: první verze má sto dvaatřicet stran strojopisu, verze přepracovaná má třiasedmdesát stran rukopisu (rovněž na stroji). Mimoto existuje ovšem několik náčrtů se stručným obsahem, rozvrženým do kapitol, dále pak obsáhlý materiál s charakteristikami postav, plánkem Jilemnice jako dějiště románu a konečně přehled politických událostí z první světové války. První verze Posledního roku vznikla již roku 1932, tedy před Petrolejovými lampami, druhá verze koncem roku 1935 a počátkem roku 1936. Není jistě bez zajímavosti svědectví, že právě k Poslednímu roku zaměřoval Havlíček svoji pozornost v posledních týdnech života.

Při přípravě rukopisného torza Vlčí kůže pro tisk bylo v rukopise nutné provést drobné úpravy. Snažil jsem se postupovat tak, jak postupoval sám autor v posledních letech života při přípravě starších rukopisů pro tisk i při úpravě tištěných prací pro nová vydání. Opíral jsem se přitom o zkušenosti z obdobné textové přípravy Havlíčkových rukopisných povídek.

V textu všech částí knihy jsem se snažil odstranit různá nedopatření a sjednotit některé detailní údaje v charakteristice postav a v místních názvech — rozdílnosti jsou dány tím, že texty Vlčí kůže a Posledního roku vznikaly v poměrně značné časové odlehlosti. Pokud jde o ustálení místních názvů, řídil jsem se přesně podle autorovy vlastní definitivní úpravy Petrolejových lamp. Pravopisné a jazykové úpravy jsou provedeny ve shodě s dnešní normou.

Není zvykem komentovat umělecké dílo v průběhu čtení. Pokud by šlo o „skákání“ autorovi „do řeči“, bylo by to asi hodné odsouzení. Je-li však tohoto způsobu použito tam, kde je třeba navodit souvislosti, neboť jde o torzo, myslím, že čtenář takový postup přijme s pochopením.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Moto

Prolog

Válečná karta Štěpky Kiliánové

Poslední rok

ČÁST PRVNÍ Šelma hladoví

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

ČÁST DRUHÁ Tučné sousto

ČÁST TŘETÍ Ovce je zadávena a vlk vykoupen

Doslov

Ediční poznámka