HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě povídkový cyklus Vzdoropohádky, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

VZDOROPOHÁDKY

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Vzdoropohádky

Podle sbírky Prodavač času z roku 1968

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

Ovoce života

/legenda/

Možná, že již bůh zemřel, neboť byl již tehdy velmi stár, po práci šesti dnů. Anebo zestárl oním stářím, které ztrácí veškerý smysl pro dílo celého života. Jistotně však již nikdy nevezme hlínu do malátných rukou, aby znovu tvořil, neoživí mrtvý prach a nevdechne sen do tvaru, slepeného z bláta.

Tehdy, před mnoha tisíciletími letopočtu, byl zahradníkem. Práce stvoření byla skončená a dva lidé, muž a žena, leželi u jeho nohou, bílí a nazí, uprostřed zahrady, jež byla rájem. Slunce plálo v blankytu nebes, široko daleko zelenaly se stromy, keře a louky, oživené kvítím. Stín nejvyššího stromu, jehož kořeny sály až ze samého středu země a jehož koruna byla nesmírným, bohatým košem plodů, kryl tvůrce i první lidi. Křoviny byly plny zvěře, skryté i zjevné, louka blýskala krovkami a křídly hmyzu všech barev, ve větvích stromů hnízdili ptáci podivuhodného peří i šedí jako prach. Zahrada překročila vrchol vší nádhery. Všechno oplodnění bylo uskutečněno a semena všeho života čekala na příležitost, aby byla roznesena do celého světa.

Muž, jenž hleděl očima široce otevřenýma, se nehýbal, neboť byl ještě mrtvý, ale celý obraz toho, co bylo před ním, ležel na jeho sítnici. Byl to však mrtvý obraz: Stromy se nehýbaly vánkem, ptáci nepěli, slunce neklesalo, hmyz nelezl, motýli nelétali. Obrovský papoušek visel nad ním na větvi v nedokončeném přemetu, tygr se blížil k břichu ovce, avšak dravec nehryzal a oběť nelkala; moucha tkvěla uprostřed ovzduší jako mrtvý bod, plaz s hlavou vztyčenou se vypínal zpod kamene, podoben ulomené větvi, trčící do vzduchu. Žena mužova snila s očima zavřenýma na podušce z černých vlasů, krásná jako socha a cizí jako kámen.

Jediný bůh se hýbal uprostřed nehybnosti. Stíral pot, crčící z lysého čela, a ruce, potřísněné jílem, otíral o zástěru, která mu sahala až po kolena. Byl hřmotný, měl modré oči a stříbrnou, splývající bradu. Opíral se o rýč a hleděl pátravě do spleti vyprahlého křoví, jež vroubilo louku. Náhle promluvil:

„Hle, dílo je hotovo a oheň přichází včas!“ Hlas jeho stříkl po mrtvém obraze jako pěna moře, vymrštěná na skálu, avšak lístek stromu, visící na nitce pavoukově před jeho ústy, se nezachvěl a ozvěna hlas nevrátila.

Probudily se však ze sna myšlenky mužovy, srdce se mu zatetelilo touhou biti, krev zaplála tisícerými jiskřičkami a celá jeho bytost se vrhnula do rtů. „Pane!“ zvolal muž, „kdo jsi a co myslíš ohněm, o němž mluvíš?“ Avšak nemluvil on, neboť jeho ústa byla bez pohybu, ale jeho myšlenky promluvily, vzbuzené ze sna slovy stvořitelovými. A myšlenky nyní mluvily za muže až do té doby, než ústa byla rozvázána.

Bůh ukázal rukou, chvějící se únavou, v křoví, kde jako rudé, zlomyslné oko spala nehybná jiskra.

„Vidíš? Tam přichází, aby spálil, co bylo utvořeno. Miluj ho, bude tvým bratrem, bude mýtiti před tebou i za tebou.“

„Avšak,“ namítaly nesměle myšlenky mužovy, „oheň neplane! — Oh,“ pokračovaly teskně, „oheň neplane, tráva se nehýbe, had nesklání hlavu, pták nevzlétá, není zvuku krom tvého hlasu, není pohybů krom tvých.“ — A naléhavě: „Kdo jsi, jenž chválíš zničení toho, co je na pohled tak krásné, a doporučuješ mému srdci zhoubnou sílu záhadnými slovy?“

Odložil rýč, usedl k hlavě mužově a odpověděl vlídně: „Jsem stvořitelem. Vše, co vidíš kolem, jest zahrada, jejímž jsem zahradníkem. Vše je výsledkem mé píle, tebe nevyjímaje. Jsi mým dílem ty i tvoje žena, která spí vedle tebe a již jsem učinil družkou tvých dnů. Jsem tak bohem všech těchto věcí a také bohem tvým. Později, až mne již nebudeš znáti, budeš mne nazývati pravým jménem. Takový, jakého mne vidíš, jsem jen obrazem tvého snu. Hle, vidíš zemi, porostlou trávou a květy, zvířata, jichž se zmocníš nebo před nimiž budeš prchati, nebesa, jež budou sídlem tvých záhad, slunce uprostřed nich, jež ti bude časem, teplem a životem, dárcem světla a chleba. Vše, co vidíš, je již v čase, voda proudí, vítr šumí stromy, zvěř se hýbe, slunce kráčí po své dráze. Ty toho však nezaznamenáš, neboť jsi ještě nepožil kouzla stromu. Jsi dosud mimo čas, ustrnulý mezi dvěma údery vteřiny. Klam, který se zove poznání, tě posavad neprostoupil, ovoce nebylo doposud okuseno. Tvůj hlad činí tě mrtvým, ale ty posud neznáš svůj hlad. Dosavad neskončil tento okamžik, který je věčný a který se k tobě kdysi vrátí. Vše je mezi prvým a druhým pohybem, to, co se odehrává mezi námi, nebude postiženo ani šelmou, jež klidně žere, ani ptákem, jenž překypuje životem ve své bezuzdnosti. Dosavad nejsi, a proto se mnou rozmlouváš, jako kolmo proti kolotání, ustrnulý v průřezu času, rozléváš se v sen, dítě čtvrtého rozměru, jejž nikdy nepochopíš, pokavad budeš kamenem hry.“

Zamlčel se, aby utišil hrůzný údiv v myšlenkách mužových, nenalézající vyjádření a zmítající se jako zděšené ptáče v závitnicích jeho mozku, načež pokračoval:

„Jiskra, která olizuje suché sněti, rozpoutá se v oheň, oheň vyšlehne rudou záplavou a spálí dílo a vítr, který se rozkvílí, oseje pustiny semeny mé práce. Člověk, obraz mé záliby, uchopí svou ženu do svého náručí a bude prchati přízraky svých obav, aby poznal hlad, únavu a bolest a zapustil své vlastní símě mezi syrovými hroudami země.“

Bezmocný stesk mužův zalkal tak bolestně do rozjímání božího, že stvořitel naklonil hlavu k jeho prsoum, aby naslouchal smyslu jeho zoufalství.

„Bože,“ žebronilo nitro, „jsi tvůrce, pracovník, dobrotivý, oživovatel, jdi, zašlápni tu jiskru a nebude ohně. Zahrada bude nedotčena, ptáci budou pěti tvou chválu, haluze stromů se budou vzpínati k blankytu výšky, já a má družka budeme víti věnce z nesčíslného kvítí a věnčití tvoji hlavu a budeme ti sloužiti, až pohyb pozvedne naše kolena. Ty to můžeš, pane, ach, nedopusť, aby tento obraz byl smazán, sotva jsem ho poznal, neboť cítím, že ho miluji!“

„Blázne,“ šeptal bůh u samého ucha mužova — „vše, co jest stvořeno z hlíny, je oživeno jen jiskrou, která tvar jednou spálí. Nyní, když jsi mrtev, žiješ, ale jakmile budeš napojen, tvoje umírání se započne. V zoufalém okamžiku mezi dvěma nicotami bude ti vyhodit semeno do brázdy, abys ošálil oheň, jenž tě stráví. Aby jedno rostlo, jest třeba druhé zahladiti, neboť vše chce přijít do svého květu, a hrouda, jež bude muset vyhovět tolika protichůdným touhám, je malá. Kdyby zůstala tato zahrada více, než by byl její čas, větve i zvěř i tráva úpěnlivě by prosily svého stvořitele, aby je sžehl plamenem odpočinku. Buď pokorný, nesnaž se pozměnit ani stéblo v cestě určení, jež bylo dílem moudrosti a práce, již nejsi s to pochopit.“

A po těchto slovech a po tomto smutku upadla v spánek malátná duše mužova, a když se probrala z mrákot, spatřila zahradníka tak, jak k ní promlouval naposledy.

Duše pravila plná něhy: „Spal jsem a opět jsem prohlédl, a aj, nic se nezměnilo na obraze. Avšak uvnitř mne žily divné sny. Můžeš mi říci, pane, co znamenají tyto sny?“

Bůh mlčky pokynul a jeho hlava se vrátila opět do své polohy. Opřena o dlaň, nehleděla na snílka.

„Zdá se mi, že jsem nesl na svých ramenou břevno, nevím k jakému účelu, a tu stvoření, mně podobné, vyskočilo z křoví, kde se skrývalo, a udeřilo mne kamenem, což bylo velmi bolestivé, a snažilo se mi vzít mé břímě. Řekni mi, proč to učinilo a jaký byl toho smysl?“

„Kdybych ti řekl,“ pravil bůh, „že vše, co se má státi, je už dokonáno a že všecky příčiny jsou již řešeny a výsledky známy, neporozuměl bys. Slyš tedy a věř, mimo čas není záhad, co čas vleče do dálky, bylo vypočteno v zárodku. Tvůj sen ví více o budoucnu než ty a předstihl řetěz příhod, jež pro tebe ještě nenastaly. Kdysi poneseš břevno a setkáš se s nepřítelem a on bude tě chtít připravit o ovoce tvé námahy. Nu, řekni, co vyprávěl sen dále?“

„Udeřil jsem cizího muže břevnem, jež jsem nesl, až padl do mechu, nehýbaje se více, a kráčel jsem dále svou cestou.“

„Vidíš,“ usmál se bůh a hladil si bílou bradu, „hlína, z níž jsi stvořen, promluvila za tebe. Co chceš, abych ti více řekl? Silnější zvítězí. Takový je zákon. Slabý pak nahradí sílu lstí. Poznáš, co je to za úkol, přelstít lstivého. Budeš útočit a budeš se bránit...“

„Ty si nepřeješ,“ pokračovala duše stydlivě, „abych jednal vždy podle tvého přání? Mám já vzít na sebe úlohu škůdce proti tvému dílu? Cožpak to mohu, tak malý, tak chabý, tak vděčný? Poruč a zapíši si do srdce tvoje slova, a jednaje tebou, budu jednat božsky!“

„Adame,“ promluvil bůh, „neboť Adam je jméno, jež ti dávám,“ a hleděl vážně a téměř teskně do očí, jež se nehýbaly, podobny očím loutky, „ani mé slovo, ani můj pokyn nemůže již pozměnit stroj, když se dal v běh. Nemohu mít přání, maje jistoty. Tomu, co slibuješ, nedovedl bys dostáti. Zakrátko nebudeš pamatovat na žádné z mých slov. Dítě, nemám k tobě přání, ani příkazy. Buď klidný, chci jen, abys žil. Nejprve budeš nejslabší a potom budeš nejsilnější. Silný i slabý se potácet z omylu v omyl a tvé chyby se obrátí někdy pro tebe a někdy proti tobě. Zkušenost tě naučí tomu, co ti nenašeptá podstata, a konečně nahromadíš kolem sebe okolnosti, jež budou silnější než ty. Omezen ve svých možnostech, budeš se méně mýlit a méně radovat. Avšak to, co bylo počato, nevezme tím úhony.“

Na upřených očích Adamových byla zřejma otázka, a bůh ustal, aby ji přečetl.

Byl to druhý sen, který snila duše mužova. Na lávce úzké a vratké se setkal se svou ženou právě uprostřed, a jednomu z nich bylo ustoupit. Avšak sen nebyl dosněn. „Kdo měl právo?“ prosily oči Adamovy.

Nyní bylo na pracovníku, aby se smál, neboť žertovná byla trýzeň muže, jenž snil sny o převaze, zatímco jeho žena ještě nevyslovila svůj první požadavek.

„Příteli, radím ti, aby sis dal pozor na tento sen, až se k tobě vrátí, neboť jeho výsledek by tě mohl zajímat. Cožpak bůh-stvořitel se má stát vykladačem tvých pošetilých snů? Ty a tvá žena zanesete do světa spor, jenž nikdy nebude vyřešen. Oba budete volat po svých právech, počítajíce na prstech svoje přednosti. Byli jste však posazeni na protilehlé kraje houpačky a vaše poloha se neustálí jen uprostřed, kde, aby vratkost byla překonána, bude vám zachytit se v náručí. Dostal jsi svou ženu, abys nebyl sám a aby ses nestal příliš pyšným. Ostatně, jde o to, abyste šli oba po své práci, která unaví tak, že pošetilé sny spánku po ní padají v zapomenutí.“

„Tajemství světa, jejž jsem stvořil, jest, že výsledek stíhá příčinu. Výsledkem tvé síly bude síla, slabost dítětem tvé slabosti. Slabosti, která se z tebe zrodí, bude ustoupit před silou, jež jí půjde vstříc. Avšak poznáš soucit a soucit přejde v lásku a vytvoří bratrství. Tvá zpupnost bude vyzývati silné a tvá dobrota ochrání slabého. Ale není to přikázání, co ti pravím, neboť já ani nebudu při těchto věcech. Přestanu být zahradníkem a počnu jiné dílo, jehož nebudeš účasten.“

„Jak, ty nás opustíš!“ zvolala ubohá duše, „oh, neopouštěj nás!“

„Ne, Adame, neopustím tě, ale ty sám přede mnou prchneš, aby ses skryl před mým jasem ve stínu skal. Kdybych pak na tebe zavolal, neozveš se. Kdybych ti poručil, neposlechneš. Neboť, jsa člověkem, zatoužíš nikoli po bohu, ale po člověku.“

„Jsem zmaten,“ pravil pohled očí mužových, „jsem zmaten láskou i zradou, setkáním s nejvyšším z tvorů, rozhovorem, jehož nejsem účasten, a přece jsem jeho středem. A nevím, kdy mne vyzve rozkaz, abych vstal a šel, je nutno zvědět co nejvíce a získat co nejrychleji. Otče,“ děl pohled lidsky a úlisně, „neznám ani jména věcí ani zvyky zvířat, nedovedu užít svých rukou a zvědět úmysl nepřítele. Prosím tě, pouč mne, své dítě, dokavad ležím u tvých nohou!“

„Hloupý, stonásobně hloupý, vše, co toužíš vědět, bude ti zřejmo, až první sousto plodu vejde do tvé krve. Až tvá slova vykřiknou prvním údivem, slovo bude vrženo do světa a tvé rty budou samy třídit a určovat a strom, dotknuv se tvého srdce, sám ti napoví, čeho se bát a co dobývat. Pohyb, jenž tě rozjaří, vzbudí v tobě radost, již budou po tobě dědit všichni, kteří po tobě přijdou. Žena, jež leží po tvém boku, usměje se poprvé nad tvým polibkem a uvidí, až ty uvidíš, a zatančí, až ji poprosíš s květinami v ruce a s kolenem skloněným v trávě. Nazveš ji tak, jak ti napoví touha, a budeš ji nazývat všemi jmény, jež ti budou nejlépe znít. Až pojíš, zabuší i její srdce a její půvaby, jimiž dosud nerozumíš, dají ti zapomenout na všechny útrapy, minulé i budoucí.

„Pane, aspoň ještě jedinou otázku mi dovol,“ úlisně zvedaly ruce myšlenky mužovy, „jsem uprostřed obrazu, který se nehýbe, a ty pravíš, že je to zdání, a jiné zdání že nastane, až pokrm země oživí mé údy. Avšak hleď, ty se hýbeš, tebe vidím v pohybu, ty mluvíš, rci mi, v čem záleží tajemství? Zkameněla-li pro mne tvoje vteřina, čím to, že ty jsi živý mým očím, jež jsou dosud schopny obrazit jen mrtvě?“

„Jsi zvědav,“ děl bůh přísně, „a je už nutno, aby rozhovor byl ukončen. Jsem prostě mimo tento čas, rozumíš, jsem vždy a uprostřed něho. Jsem schopen šíře i výše, a tvůj čas, jak ty ho poznáš, běží do délky. Jsem napříč v ploše, kde ty jsi bodem, a svobodný, kde ty jsi vázán.“

A aby se člověk nemohl více tázati zvídavostí svých myšlenek, položil tvrdou ruku na jeho čelo a jeho myšlenky ztichly. Potom se sklonil nad rámě mužovo a dechl naň lahodným a vonným dechem.

Rámě, oživeno náhle, se vymrštilo šťastné pohybem, jehož se mu dostalo, ohmatávalo trávu. Pocítilo vlahost, hebkost a hustotu a mezi dvěma stébly uchopilo plod, spadlý se stromu.

Bůh povstal, založil obě paže a hleděl vážně na ruku, svírající předmět. Váhavě, ale vítězně se drala ruka k ústům, nenalézajíc nic lepšího. Vůně ovoce otevřela rty a zuby se zabořily do místa, kde kůra byla nejvíce zralá.

„Ach,“ povzdechl poprvé muž, a povstal v trávě. V tom okamžiku zpozoroval, že papoušek dokončil kozelec, tráva se zahýbala vánkem, tygr zadávil beránka. Černý bod mouchy zmizel v prostoru, listí zašelestilo, had se skryl pod kamenem, ptáci zazpívali, bílý obláček přešel přes slunce a zastínil je. Světélka v trávě se třásla, hmyz hýbal stonky a po vlákně, tenkém jak paprsek, sešplhal se se stromu pavouk na ruku Adamovu. Plamének v křoví zapraskal a řev šelmy ozval se z dálky. Muž se zachvěl. „Bože! Bože!“ zvolal v úzkosti. Ale nikde nebylo zahradníka.

„Pane,“ volal Adam, „hle, co se děje: Nesním už, tráva se hýbe, listí šumí, plamen praská a šelmy mne děsí. Vrať se, promluv, neboť se velmi bojím!“

Ale bůh se neobjevoval, jen jeho hlas zněl poněkud vzdálen, ale zřetelný a tentýž, který mluvil k Adamovým myšlenkám:

„Nyní, když jsi pojedl, nemůžeš mne již spatřit. Čas počíná proudit do tvých žil a průběh děje, jenž ti byl dříve obrazem, se tě zmocňuje. Ale ještě není pokrm stráven a můj hlas je ti slyšitelný. Adame, není třeba, aby ses bál. Vše, co musí přijít, přijde.“

„Bože, bože,“ bědoval Adam, „co mne jen napadlo, abych jedl! Jsem ztracen. Varoval jsi mne dostatečně svými slovy, a já přece jedl! Neměl jsem jísti. Nyní jsem tě ztratil, tebe, jenž jsi mi byl jistotou a přítelem. Zhřešil jsem proti tobě. Pane, dej mi zvrátiti sousto a nechť je vše učiněno tak, jak bylo dříve!“

„Bláhová hroudo bláta,“ volal hlas, „nic nebylo by tě přimělo, abys nejedl, když tvá ruka byla oživena pohybem a ovoce leželo v rose trávy. A kdybys byl utrhl ruku, ovoce samo nalezlo by tvá ústa, neboť jsem tě učinil člověkem a poznání hledá člověka a člověk poznání. Netrap se nesmysly a hleď vpřed, nikoli vzad. Nač máš oči vpředu obličeje? V trávě dosud neživá leží tvá žena. Mysli na jméno, jež bys jí dal.“

Muž se sklonil k ženě a spatřiv ji nevýslovně půvabnou, zasnil se na chvíli. Leč řev šelmy ozval se opět, poplašená laň proběhla loukou a jestřáb uchopil myš právě před očima Adamovýma.

„Pane,“ volal muž, „hle, hrozím se podivných tajů, jež počínám chápat. Tvary mé ženy naznačují mi cosi, co se bojím vyslovit před tebou, v jejím ústrojí nalézám smysl, který mne dráždí a nutí mne přemýšlet o věcech, jež, bojím se, nejsou dobré. Rci ty, který se mnou mluvíš, ač jsem se tě nevědomky a pošetile vzdal, v čem je dobré a v čem je zlé?“

„Není dobrého ani zlého,“ volal hlas, tentokrát opět vzdálenější, „je zřejmo, že ovoce účinkuje, a tvá hra počíná. Dím ti opět, neboj se! Blíží se doba, kdy na mne zapomeneš a počneš uctívat strom. Pojmy, o nichž jsi promluvil, jsou jeho pojmy a nikoliv moje. Později tě přimějí okolnosti, láska a hněv, strach a odvaha, utvořit si řád co nejpřiléhavější. Bude tě tlačit jeho nové jho, budeš ho nenávidět jako prokletí, a nevzdáš se ho nikdy. Nestěžuj si pak a nedomnívej se, že byl ode mne! Avšak ty to stejně učiníš, neboť smísíš věci hry s věcmi mými. Avšak ani proto se neboj, nemůžeš mne zarmoutit. Jsi dílo mých rukou, kdybych se na tebe kdy hněval, hněval bych se na vlastní ruku, která tě učinila takovým, jakým jsi. Já jsem otec a ty jsi můj syn, ani ty, ani já nejsme dokonalí. Buď šťasten!“

Tu se Adam zhroutil v trávu a jeho líc padla na prsy ženiny a jeho smutek roztál na srdci té, jež dosud nepromluvila. Náhlá něha, silnější než hrůza, zachvátila Adama a jeho rty se přitiskly ke rtům ženy, jako přilnuly k ovoci. „Černovlásko!“ zvolal u vytržení. A žena otevřela oči a usmála se na Adama. Zahrnoval ji lichotkami, smál se na ni smíchem podobným jejímu a zapomněl na boha, jehož hlas dozněl za obzorem.

Náhle, polekáni novými a neznámými odlesky, zvedli hlavu muž i žena. Slunce se chýlilo, mlha ho tlumila, a požár, jenž vzrostl mezi jejich polibky, zahaloval clonou krajinu, dýmal a sršel jiskrami. V divém úprku prchala zvířata, odlétali ptáci, nízko nad loukou se potáceli motýli. Tráva se hroutila blíž a blíže a košatá koruna stromu zapraskala dotekem požáru. Kraj se stal rudý, obzor černý a dým vše zahaloval. V úzkosti volal k nebesům muž, k nebesům, kde mezi dvěma proudy dýmu zakmitala první hvězda noční. Volal boha, ale bůh mlčel. Poslední šumění stromu vzpamatovalo zoufalce. Pozvedl ženu na svá ramena a prchal v dálku, jež k němu vztahovala svou temnou náruč.

Prchal, předstihuje stáda, přeskakuje řeky, rozšlapu je hmyz. Noc nastala. Klopýtal přes kameny, drásal se trním, rval se s překážkami živými i mrtvými. Byl porážen mokrými, studenými čenichy zvířat, jejichž kontury v temnu nerozeznával a jejichž běh neslyšel ve svých patách, ohlušen údery vlastních nohou a hukotem větru, který mu zaléhal uši. Světélkující oči šelem ho děsily, podobajíce se plujícím plamínkům, ponurý skřek ptactva, nerozeznatelného od chuchvalců dýmu nad jeho hlavou, mrazilo ho v kostech.

Posléze scenérie zpustla, nebylo trávy, ani řek, ani tmí, byl jen písek; tempo útěku se zvolnilo, jak se nohy do něho zahořovaly. Zdálo se mu, že celá země se spikla, aby byl pohlcen plameny. Ač půda byla únavná a břímě těžké, prchal dále. Konečně pochopil, že v této poušti nemají již plameny, čeho by se zmocnily. Padl v písek, náhle nadobro vyčerpán, a současně se obrátil. Neuzřel již ráj, ale moře plamenů a uprostřed něho sloup jisker, podobný meči, zabodnutému do země, jenž byl kdysi stromem.

Dohasínající oharky požáru dolétaly až k němu, ale dým kryl nebesa jen napolo, a druhá polovina oblohy svítila tisíci hvězdami. Tu muž, ponoukán divokým pudem radosti z úniku a úděsem z velikosti všeho, co ho obklopovalo, padl tváří do písku a zavyl prvou, nesouvislou modlitbou.

Žena, znavena útěkem, usnula u jeho nohou.

Prchlo mnoho let ode dne požáru. — Jako na sen pamatoval Adam na okamžik, kdy se prvá vteřina jeho žiti neotáčela ještě na hřídeli života a kdy zahradník stál před ním v zástěře dělníkově a rozmlouval s jeho myšlenkami. Nové sny se smísily se starými a události spánků splynuly s událostmi počátku.

Dávno byl den prvého lovu a prvé vynalézavosti, děti, jež lezly po klíně černovlásky, vzrostly a staly se muži a ženami. Děti jeho dětí dorůstaly v skalních chatách okolo chaty praotcovy a jeho příběhy, vypravované za večerů dumavých, za večerů plných hvězd, ve chvílích oddechů, zdály se novým lidem pohádkami.

Adam stárnul, a stárna víc a více, osamělý víc a více, v duchu častěji a častěji rozmlouval se zahradníkem, avšak zahradník neodpovídal, a otázky praotcovy nedostávaly odpovědí, jen ovoce stromu, jež kdysi pojedl, proudící jeho krví, lhalo nesměle, kouzlilo lživě v jeho mozku, bijícím naprázdno, obrazy výstrah a úskoků, o nichž se domníval, že jsou od boha. Avšak výsledky byly často mylné, úspěchy střídavé, a Adam důvěřoval jen napolo. Slučuje nakonec své omyly s vidinou zahradníkovou, přisuzoval mu chyby i neúspěchy a zanevřel na něj, naleznuv jej vinným vůči sobě.

Síla se počala ztrácet z jeho paží a tatam byla ladná krása černovlásky, která zestárlá více než on a postrádající všech báječných rozhovorů s bohem, jež ujišťoval pamatovati muž, chátrala a scvrkala se jako strom, jenž vydal všechno své ovoce a jehož větve počaly schnouti. Děti se odcizovaly starcům, a když poslední, jež bylo malé, odešlo z jeskyně, aby pracovalo a lovilo pro sebe, sedávali prarodiče u ohně, jenž jim byl jediným společníkem, a mlčeli, pamatujíce všechno a nepředstavujíce si již ničeho.

Adam ve chvílích, kdy se v něm jeho rozum vzpřimoval jako nestrávené sousto, rozmlouval hlasitě k sobě, potřásaje šedinami, a žena ho pozorovala nepřátelskýma a posměvačnýma očima. Jednou prohlásila, že nebylo asi vůbec žádného snu, a tu Adam vyskočil a vztáhl dlaň, aby ji udeřil. Skrčila se a zaplakala, potahujíc dlouho v smutném koutě, a tu muž vzpomněl snění počátku a otázka práva vystoupila před jeho očima, aby opět nebyla zodpovězena.

Potom se dny vlekly a splétaly v roky bez radosti. Adam již neříkal ženě Černovlásko, ani žádným jiným sladkým jménem, neboť jména již nepřiléhala na její svraštělou kůži, ploché prsy, podobné vylisovaným hroznům, a hlavu, nerozeznatelnou od sehnutého kohátu, porostlého mechem. Byla již jen ženou, a nejvíce ze všeho stínem, a pronásledovala muže jako obraz vlastní chatrnosti.

Potom zmlkla zcela a zapomněla všecka slova, jimiž bylo kdysi lze zaplňovat dlouhé chvíle. Nalezla je však jednoho dne, ale byla to slova bolesti a úzkosti, a muž, jenž neviděl dosud v životě svém umírání člověka, jim neporozuměl. S neurčitou lítostí naslouchal jejím nářkům a bědování, a nemoha spáti, vycházel před otvor jeskyně, aby snil s rukama objímajícíma kolena. Hvězdy opět svítily na nebi jako za oné noci požáru ráje, avšak nic nebylo už takové, jako bylo tehdy, a Adam pochopil, že ovoce, jež pojedl, zabilo tyto dny krásy.

Jednoho dne přestalo bědování ženino a Adam, navrátiv se do jeskyně zvenčí, za svitu hvězd, při nichž vyčítal času trpkými výčitkami, nalezl ji zhroucenou, mlčící a nehybnou. Ulekl se, tuše příchod čehosi, čemu nerozuměl, a jal se ji buditi starými, zvučnými jmény. Avšak všechna slova míjela bez účinku, ženu nevzkřísilo ani jediné z nich, ba ani polibek, vtisknutý na černý otvor úst.

Tu zalkal Adam nad družkou, která tak tvrdošíjně mlčela, a strávil noc hořem, jehož tíhu dosud nezakusil. Ráno, naplněn novým rozhodnutím, vzal svůj kyj, jímž zabíjel zvěř, a odešel z jeskyně, umíniv si nejíst a nepít tak dlouho, dokavad nenalezne místo ztraceného ráje a boha, jenž v něm sídlel. Chtěl dostat radu stůj co stůj, chtěl dostat pomoc tam, kde jedině doufal ji nalézti.

Šel dlouho a dlouho, odvraceje oči od ovoce, jež ho lákalo, a od pramenů, jež potkával. Slábl více a více, ale udržoval své poslední síly umíněnou nadějí. Šel za dnů a nocí, klesaje únavou, nehledaje odpočinku, šel po místech zdánlivě známých, bloudil však opět a opět, až přišel do pustiny, kde nebylo ani stromů, ani trávy. Veden pudem více než vzpomínkami, nalezl konečně první ztrouchnivělé stromy, rozpadlé v písku, jenž nerodil již zeleně, nalezl vyschlé prameny, kamení a poušť.

Tu jal se volati boha jeho jmény otce, pána i zahradníka, ale nebylo ani ozvěny, jež by mu vrátila jeho volání. Slunce vycházelo a zapadalo, vyschlé hrdlo mužovo nevydávalo již hlasu. Hledal nyní již jen místo, kde by klesl, jako hledá pes kout k zdechnutí. Objevilo se mu v podobě trochu trávy zavlažené ubohým pramínkem a zasuté balvany, po nichž se plazila ostružina. Neměl však již ani síly, ani chuti, aby po ní vztáhl ruku nebo se napil. Klesl v bezvědomí, jež bylo umíráním, a slza beznadějného smutku skanula z jeho oka do sporé trávy.

Tu, hledě již jen jakoby závojem na obzor pustiny, jež ho obklopovala, uzřel, že slunce, jež bylo nad obzorem, nezapadá, tráva, jež se hýbala, se nehýbe, i vánek, jenž vanul, ustrnul v nehybnosti. Poznal, že jeho srdce netluče a jeho ret není schopen pohybu. Vzpomínka, silnější vší trýzně, ho opanovala, a on poznal, že se shledává se svým rájem, spáleným, vyprahlým, ale přece oním rájem, kde bůh s ním rozmlouval a zvířata civěla v ustrnutí jako předmět na obraze krajinářově.

Vtom také uslyšel hlas poblíž svého ucha, hlas, přicházející ze země: „Adame, proč jsi mne hledal? Hle, čas se zastavuje tvým hasnoucím očím. Ráj je tam, kde jsi ho opustil, vteřiny tě míjejí, jako karavana míjí tělo mrtvého velblouda. Co jsi mi přišel říci?“

A opět promluvily myšlenky mužovy a nikoliv jeho rty: „Pane, pověz, co mám činiti, neboť moje žena zemřela.“

Sám se ulekl slova, jež vyslovil, neboť mu nikdy nepřišlo na mysl. Nyní poznal, že pravda je nalezena a záhada rozluštěna.

„Jsem nyní tak sám,“ stýskal si dále, „moje děti, pro něž jsem pracoval a pro něž jsem zestárl, mne opustily a stíhají mne posměchem, mé cesty mne unavují a snění, jež mne sílilo, mne netěší. Přišel jsem nyní k tobě, pane, abys mi řekl, co mám nyní počíti. Chtěl bych, abys mi vrátil mou družku, která přestože je vetchá, zestárlá a mlčelivá, je jediným živým tvorem, který mi naslouchal a s nímž jsem nepocítil samotu až do důsledků.“

„To nelze,“ pravil smutně hlas, „co zemřelo, je mrtvo a jako rozbitá nádoba musí přijíti zpět do hlíny, aby byla rozmělněna a stala se opět nádobou. Ale nikdy nebude učiněn předmět týž, a ti, které smrt rozloučila, se nesetkají.“

„Bože,“ vzlykala úzkost mužova, „je hrozné, co jsi řekl, ale já nezoufám, neboť jsi všemocný, z nicoty vytvořil jsi něco, něco přetvořil jsi v rozmanitost a mne a mou ženu postavil jsi do jejího středu. Byť i zemřela, ty ji oživíš, budeš-li si to přát. Stačí ti jen chtít a má černovláska půjde mi vstříc jásajíc, až se na tvůj pokyn vrátím z této pouti. Jsi mocný a dobrý, jsi bůh, a já, jenž věřím, jsem šťasten již nyní, neboť vím, že má žena bude opět živa!“

„Což jsem ti neřekl, že to není možné?“ zpřísněl hlas. „Člověče, marně jsem k tobě mluvil na počátku. Viděl jsi hynouti větší dílo, než jsi ty a tvá žena. Zapomněl jsi semen, jež osila pustiny? Nevidíš svého obrazu ve svých dětech? Či chceš zabírat místo těm, kteří mají přijíti? Tvá žena je mrtva a i ty zemřeš a i já zemru a čas zemře a budou opět jiné věci a jiní bohové.“

„Ty že zemřeš? — Ty — bůh — že zemřeš?“ Duše Adamova se rozplývala v údivu. „Cožpak může zemřít ten, který dává tvarům vystupovati z nicoty? Což nejsi věčný?“

„Nepochybně, Adame, nejsem!“ hlas byl opět mírný a usměvavý. „Myslím dokonce, že nikde není nic věčného. Jsou jen kratší a delší skutečnosti a zdání, jež nejsou ničím. Proč by ses nad tím trápil?“

A shledav, že umírající trpí propastným pohledem do beznaděje a zoufalství z nerozluštitelnosti všech vtírajících se mu otázek, pokračoval:

„Hleď, nejsem již dávno zahradníkem, jsem nyní drvoštěpem. Kácím sekerou lesy hvězdy, již nerozeznáváš mezi tisíci a tisíci jinými, a připravuji tak příštímu osevu jinou zemi, vzdálenou od tvé vzdáleností, jejíž ohromnost si nemůžeš představit. Vidíš, zaměstnávám se, abych unikl nudě a zármutku, jenž je právě tak božský jako lidský. Pracuji, jsa starý a vetchý téměř jako ty. Nuže, vrať se do své jeskyně, pracuj a zapomeň!“ „Byť bys i zemřel,“ šeptaly svéhlavé myšlenky, „byť by všechno zemřelo, nechťsi, ale dokavad žiješ, můžeš! Učiň zázrak a vrať mi ženu, neboť práce bez účelu mne neláká a zapomenutí nelze dosáhnout!“

„Dítě,“ děl laskavě drvoštěp, „myslíš, že já mohu změnit logiku, jež mnou vládne? Kdesi nade mnou, nevím kde, jest ten, který je větší než já a určuje dílo mého života. Jeho zákon je prostý, ale nezlomný, i u něho výsledek se nenavrací, aby zmařil příčinu. Hleď, podléhaje pravidlu, nemohu jednat mimo toto pravidlo. Věz, člověče, jest ještě jiný bůh nad námi!“

„Pane,“ děl muž nesměle, „viděl jsi toho boha, jako já viděl tebe? Viděl-li jsi ho, pak tě prosím, vezmi mne s sebou do končin, kde sídlí, a já přednesu svou prosbu jemu, jenž je nade vším a vládne samému pořádku věcí. Ty-li nemůžeš, on může. Oh, pane, prosím, učiň to pro mne!“

„Člověče! Prachu země! Mlč! Mlč uprostřed své nicoty, blízké konci, vetchý, opovážlivý, bláhový! Myslíš, že mne znáš, když jsi mne uviděl jen svýma očima, iluzemi svých představ? Jak bys chtěl mluvit s bohem, jejž ani já neznám? A myslíš, že on je posledním článkem řetězu? Nejsi již pokorný, muži, jejž jsem obdařil životem a obšťastnil sny. Myslíš, že před boha se chodí s loutkou v ruce, jako děti chodí před tvář hosta, jenž navštívil dům? Učinil jsem tě hrou a kvůli hře, rukama, zamazanýma od hlíny. Dny tvé a tvých dětí jsou jen listy, jež se skládají v knihu, a kdo ví, bude-li ji kdo vůbec číst. Já sám obsahuji tebe a nesčetné jiné věci, jako schránka skrývá peníz, nástroj, šperk i prach. Což vím, otevře-li ji někdy on, aby se podíval? A ty bys s ním chtěl mluvit, a se všemi nad ním, aby tvá příští samota nebyla tak nepříjemná? Hlupáku, neviděl by tě, jako ty nevidíš ve vzduchu před sebou statisíce drobných dějů.“

„Měl jsem ženu,“ naříkal muž, „trpím, protože jsem jí křivdil.“

„Zbytečně se trápíš. Byla trpná a tvá výbojnost neměla, kde by se opřela o její odvetu.“

„Byl bych ji i bil. Ruka má byla napřažena!“

„Jsi nevinen.“

„Ach, nejsem ničím, jsem párou, snem, hrou boha, jenž není bohem, páchal jsem zla, jež nebyla zly, och, proč jsi mne učinil k hoři a osamělosti?“

Drvoštěp mluvil téměř měkce. „Hleď, nestýskej si uprostřed věčnosti životů, jež trpí okolo tebe a více než ty. Buď něčím. Pozvedni hlavu z prachu, co nejvíce můžeš, aby tvůj ráj, do něhož se vrátíš v nekonečné vteřině umírání, byl ti odměnou.“

„Nuže, mám tedy doufat v smrt?“

„Zajisté,“ děl bůh, „neboť nesejdeš-li se se svou černovláskou tam, kde ji toužíš nalézti, setkáš se s jejím obrazem ve snu, jenž nastane. A co bylo událostí v tvém životě, postaví se vedle sebe a bude opět obrazem mezi dvěma údery času.“

„A jak dlouhá bude tato smrt?“

„Nevím, neboť sám jsem dosud neumíral. Buď trpěliv a čekej a mlč, když rozluštění nemůže přijíti.“

„Vysvětli mi aspoň, proč jsi přestal být zahradníkem a stal se drvoštěpem?“

„Blázne, proč ty, jenž jsi člověkem, jeden den jsi krmil mládě srny a podruhé jsi ji vraždil? Živil jsi a zabíjel. Není-liž to žíti?“

„Až zemru, budeš opět ke mně mluviti?“

„Buď já nebo mé zdání nebo můj stín. Ale upokoj se, vše je totéž!“

„Nerozumím!“

„Nerozumíš a neporozumíš.“

„Nerozumění je též od tebe?“

„Nikoliv, ale od stromu.“

„A až budu již zcela mrtev a strom nebude již nade mnou míti moci, jaký bude potom můj nepokoj a má nejistota?“

Bůh se usmál: „Mlč, potom bude pokoj a jistota.“ „Je-li tomu tak, nuže, chci zemřít!“ Na myšlenkách mužových leželo čeření, jež vídáme na tichých hladinách vod v bezvětrný den v hodinu západu. „Ještě málo,“ prosily vlny, „a bude klid. Noc nás přejde a hluboko pod námi budou hvězdy. A měsícem budeme bílé jako zapomenutá závěj.“

„Adame,“ děl vážně hlas, „ještě budeš žít. Ještě jest něco mezi tebou a nehybností, mezi životem a smrtí, co nebylo vychutnáno. To, co jsem kdy učinil, zrcadlí se v očích tvých a bude se zrcadliti po věky v očích tvých dětí. Viděls dílo, jak rozkvétá sluncem a touhou, a hyne zimou a splněním. Viděls nádheru všelikých květů, dálku obzorů, důstojnost bouří, volání zvěře, stopy, kalužiny, stíny a vzrůst. Avšak žil jsi, a přemýšleje vpřed a hledě v ostražité nejistoty, v mlhy a neprozkoumané houštiny, zapomínal jsi pozorovat. Snad je ještě něco, co jsi neviděl, něco, nad čím ses nepotěšil. V nekonečnosti pohybů, vůní a tvarů skrývá se snad pro tebe ještě mnohé vysvětlení, které, utajeno, tě znepokojuje. Jsi zvídavý a kladeš otázky. Jdi nyní a čti z toho, co uvidíš, nerozptylován již ničím, neváben nikam, a snaž se řešit odpovědi. Oas odměňuje moudrostí své otroky. Tvé děti se tě po ní ptají a prostota tvé minulosti jí nepotřebovala. Jsi nyní sám, užij jí pro sebe, jako starý oblázek, ohlazený vlnami, má jen pro sebe svou oblast. Již jsi mne mnohokrát prosil, nesčetněkrát ses mne bál, ale dosud ses mne nesnažil znát. Jdi opět, neobávaje se více života a trpělivě očekávaje smrt, a dívej se. Možná, že doba bude ti pak ještě příliš krátká a smrt nevítaná.“

„Otče,“ odpověděl mu, „mluv ještě dále o životě, neboť jsem nerozhodnut. Touha po snu a po tvé blízkosti je mi ještě příliš silná. Příliš jsem zatoužil po posledním, než abych se cítil ochotným k nové cestě. Marnost mne obestřela a samo dívání nevzněcuje mne pro život, v jehož putování nenalézám nyní cíle. Odpusť, pane, ale sám cítíš, co cítím já. Hle, k čemu bylo všechno rozhození života a co bude po mně? Tentýž boj a totéž uhasínání a snad méně útěchy. Ale k čemu mohou dorůsti mé děti? Zalidní skály a rozplemení stáda, avšak co bude dále? Nevidím nikde změny. Jaká tedy hra?“

Hlas pravil tiše: „První člověče, jak můžeš porozumět tomu z řady, jenž bude poslední? Není takových slov, která by ti vysvětlila tvůj blud. Za člověkem, jenž odešel, uzavírá se děj a jemu jest spokojiti se s tím, čím byl. Tobě však, za odměnu tvého putování, k utišení tvého hoře s výjimkou mé lásky, dám sen, jaký nebude již sníti nikdo z lidí.“

A v té chvíli Adam usnul a zdálo se mu o mnohém z těch věcí, které později přišly: O člověku, ohlašujícím první vládu a hlásajícím první moc, o prorocích, tesajících zákony v desky, skály a srdce. Viděl ve snu zemi obsazenou milióny bytostí, mluvících různými jazyky, viděl jejich výboje, slávu a hynutí. Děje se splétaly v děje a člověk z nich vycházel vždy nový a nový, uchvacující větší a větší díl světa. Uviděl prvý koráb, plížící se podle břehu moře, stroj k obdělávání země, slovo, zaznamenané v knihu. Nástroje zhouby a nástroje práce střídaly se staletími, nové věci setřásaly staré, kámen překonal sílu a kov překonal kámen. Spoutané živly otročily člověku, hory dávaly kámen . a . země hlínu ke stavbě obydlí. Lesy byly káceny, močály vysychaly, skály byly připraveny k obdělání a pod vší prací ležely miliardy obětí, jež padly po prvém či druhém úderu kladivem anebo ještě dříve, než prvý pohyb mohl být vykonán. Propasti světa, vyplněny mrtvolami, změnily se ve vrchy a na hromadách prosáklých krví vlály prapory věnčené kvítím. Adam viděl obraz člověka v kamení, obraz země v barvách a uslyšel v tónu, tklivém a vznešeném, obraz radosti. Člověk vždy nový a vždy plný naděje putoval dějinami, vědomý, jist svým příštím umíráním, nezoufal, ale šel vpřed, snaže se co nejdále donést poselství svého života.

Víc a více okřívalo srdce mužovo.

„Hle,“ volal k bohu ve snu, domnívaje se ho viděti, „vidím, že símě, jež jsem zasil, poroste. Snad přece —“ a tu již zašeptly jeho rty — „snad přece lze doufat v cíle, které, byť neležely právě v kruhu života bláhovcova, jsou dosti velké a dosti živé, aby mohly zaujmout srdce mých dětí, a třebas jednou, sepsány v knihu života, přivábí oko některého z nejvyšších, a ono v nich spočine se zalíbením. Nebyl jsem nadarmo hračkou v rukou hospodinových!“

A jak mluvil, ostružina svalila se s keře a dotkla se jeho úst. Snědl ji a osvěžila ho. Pak se mu podařilo utrhnout druhou a třetí. Nabyl sil. Mohl usednout. Slunce zapadlo. Nastala noc. Hvězdy stály nad pouští jako světla dalekých cílů, nedosažitelných rukám člověka. Snil. Věděl, že žena je mrtva, věděl, že mu též bude zemříti, ale měl slovo boží a svůj sen. Rozhodl se, že bude čekat klidně.

Ráno se opět najedl plodů a napil vody z pramene. Pak se dal na zpáteční cestu. Šel dlouho. Poušť ho opět vysílila, ale konečně zase přišly keře, louka, les. Vrátil se mezi své.

Avšak synové zatím obsadili jeskyni a zahnali jeho stáda. Spatřivše ho, že se vrací, jali se mu láti.

Nepohoršil se. Požádal jen mléka a odpočinku. Dopřáli mu ho. nedůvěřivě. Byl však pokorný, nežádal nic zpět a o vše prosil. Ptal se po mrtvé ženě. Sdělili mu, že ji bylo nutno zahrabat v zemi, neboť zapáchala. „Vždyť byla mrtva!“ pravil jeden ze synů. Přikývl, nedivě se již ničemu. Hle, řekl si sám k sobě, kam já musel jít, abych se dozvěděl totéž, a co jsem musel přetrpět, abych to přijal. Jak lehčeji to již pochopily moje děti!

Žil nyní z almužny a nebránil se výčitkám, že je zbytečným jedlíkem v chatě. Své rady nabízel nesměle a své sny si nechával pro sebe, aby nikoho nepobouřil.

Potom, když znovu nabyl sil, ztracených poutí do mrtvého ráje, dal se dovést na hrob, kde ležela černovláska. Hrob byl zavalen kamenem. Nanesl kvítí na jeho tvrdý kryt a strávil tu celý den, vzpomínaje.

Příštího dne vzal něco potravy a shromáždil své děti, aby jim požehnal. Dostavila se jich sotva polovina, avšak dělal, jako by to neznamenal, a žehnal mlčky i nepřítomným. Potom vzal svůj kyj, s nímž vyšel hledat ráj, a odešel na východ, směrem k horám, jež se tyčily na obzoru.

Zašel a nikdy již nebyl viděn nikým ze svých dětí.

/ 1927 /

Bůh mého dětství

Před lety, když obloha byla jinak modrá, stromy jasněji zelené a sníh bělejší, byl to dobrý bůh mého dětství, jenž neviditelný a příliš tichý, než aby se dal poznat, vedl mne kraji svých oblačných snů. Byl to on, bůh mého dětství, jenž byl tajemným otcem děťátka narozeného v chlévě, byl to on, plný úsměvů, který žehnal chlebu, lidem a zvířatům, dával růsti a radoval se, hněval se a trestal. Bylo to za dobrých časů tohoto boha, kdy otec byl silný a přísný a matka usměvavá a štíhlá. Byl to jeho dech, jenž hýbal záclonami v okně pokoje, kde slunce zlatilo ticho v čtverci okna, kde matka seděla a nit bavlny se vinula k drátům, kmitajícím v jejích rukou, a moje hračky prožívaly se mnou pohádky na prahu dveří. Byl to jeho vítr, jenž vál šátkem na matčině hlavě v polích, kde všecko bylo novinou, hrou a vůní, mez, květina, mokřina i písek, voda i cesta.

Marně pamatuji na ony dávné procházky, protkané mými drobnými kroky, marně hledám ony sny, navždy rozplynulé v pokojích tak známých: co bylo velké, stalo se malým, co bylo pestré, stalo se hluchým, mohu jen zjistit smutné tajemství všeobecné změny starého domova: Bůh mého dětství ho opustil!

Tenkráte... Skořápky ořechů pluly v umývadle s drobnými zapálenými svíčkami v předvečer Nového roku a my děti si hrály, zatímco rodiče snili nad světlem zhaslým, nad skořápkou, která přistála, nad loďkou, jež se potopila. Tenkrát poslední koledy vánoc doznívaly za dveřmi a první trojice králů přicházely ve svých košilích a papírových korunách a dlouhá, dramatická koleda se rozvíjela před našima ustrašenýma očima. Chodívali jsme na procházky ostrým vzduchem a řezavým zimním větrem a zmrzlý sníh vrzal pod našima nohama. Plakávali jsme s nožkama ozáblýma a byly to maminčiny rty, jež dýchaly na naše prsty. Když se večer chýlil, modraly zasněžené střechy, světle temný polosvit padal do oken, mráz sílil a bylo slyšet smích hrudujicích se kluků, zvonění rolniček a třesk lupajících rampouchů. Okna byla plná mechu a papírové město tam stálo a žilo, hrady a mlýny, zámek i jesle. A co kuchyň chladla a tmavěla, v pokoji stará a sešlá kamna, bílá, kachlová, zdrátovaná, puklá, olizovala svými ohnivými pablesky zdi i nábytek. Usedali jsme v kruhu u těchto kamen na dětských stoličkách, a matčiny pohádky kouzlily svůj svět v našich duších. — Jaká to změna, jaká to procitnutí, když se dole v síni ozvaly kroky a pak známý dech otcův stoupal po schodech! Bylo rozsvítit lampu. Matka povstala, zaznělo zvonivým úderem sklo, plamínek olízl knot, zvedl se, zesílil, z cylindru se rozlil jas. Večer počínal.

A nyní sníh se díval temnou modří do oken osvětleného klidu a občas, mezi hrou v kostky, doprostřed tlumeného šeptání, zarachotil úder laviny, sesuvší se z některé střechy. — Ještě za světla lampy jsme utíkali do svých postelí, a odříkavše své modlitby, pokoušeli jsme se o usínání, vzpomínajíce sladkých chvil dne, choulíce se pod velkou peřinou a prohlížejíce vzor výšivky na zdi. Tichounce jsme přecházeli v sen, zatímco dobrý bůh našeho dětství seděl za naším stolem s rodiči a rozvážně s nimi rozmlouval.

A když přišly deště, když se první slunce odráželo v kalužích, když cesty schly, teplo vzrůstalo a sporá travička vyrážela z jílovitých a rozmoklých lad, byl to bůh našeho dětství, jenž starý a veselý s vousem, rozvátým větrem, chodil s námi a s matkou od pučícího keře ke kři, od petrklíče, zašlápnutého v bláto, k sasance, steloucí se u potůčku v bělostných polštářích, od prvé líné mouchy k prvému omámenému motýlu. Šel s námi a s matkou, zatímco jeho zlaté slunce ohřívalo vánek, který vál, čistilo nebe od beránků a sedalo na hory a lesy, celé zrůmělené poutí. Ze strání, zblízka i zdáli, zazněly melodické zvony klekání a setmělý den padal níž a níž, vše tichlo, vánek přestával, první hvězdy prokmitaly.

A již tu byly velikonoce! Na Popeleční středu přišla matka z kostela s šedým křížem na čele, na Zelený čtvrtek ráno jsme měli sladkou pomazánku a zvony kostela přestaly znít a namísto nich se rozezvučely klapačky a řehtačky kluků. A na Veliký pátek umřel Kristus na kříži; náš dobrý bůh, jenž ztratil syna, zesmutněl, a my byli tiší s ním a přešlapovali jsme rozpačitě na ozvučné dlažbě chrámové, u oltáře, kde v papírových růžích ležel malý zlacený kříž, a černí a bílí ministranti klečeli v tichu planoucích svěc, kde jinovatka se srážela u modlících se úst. Však v sobotu večer vyšel průvod z kostela a pod nebesy byl nesen vzkříšený syn dobrého boha, zvonečky ministrantů v červených košilích se smály jako rolničky saní a kostelní zvony slavnostně a vážně přizvukovaly. Nyní nebylo již překážky, aby slunce nehřálo více, aby všechny louky nebyly pestré kvítím všech barev a prach cest aby se nepočal zvedat větrem, teplým jako pasát. Byla tu však také ještě pondělní pomlázka, pro niž jsme nemohli dospat a kdy přes to vše jsme ještě byli vzbuzeni koledou za našimi dveřmi. Kluci s pomlázkami se hemžili v ulicích s uzly plnými vajec a kraslic a ti chudší s almužnou v kapsách.

Nadešly dny horkých sluncí, dlouhých večerů, světlých jiter, vůně v lukách a líného stínu v lese. Hráli jsme si na dvoře s kluky celé ulice v trávě spálené a udupané, pouštěli jsme plachetničky potokem, trhali kvítí, stavěli domy z písku a větrné hrady dětských snů. Matka nás zaváděla do lesa, na paseku, kde tančili motýli, do úvozů, kde jsme se celí kryli v prohlubních kolejnic, do luk, kde voněla sena a vlály zralé a těžké klasy obilí. Večer zaplavoval měsíc naše postýlky svým jasným svitem a odlesk hvězd vzrušoval naše oči široce rozevřené, zatímco otevřeným oknem k nám zaléhal hovor sousedů, besedujících na prazích dveří. Někdy nás vyděsila blýskavice z černých hradovitých mračen a někdy se přihrnula bouře se svými blesky, rachotem a údery. Tu matka zacláněla okna před blesky, jichž jsme se báli, a svítila hromničkou pro všechny případy.

Ale dobrý bůh našeho dětství nad námi bděl a bouře se rozplývala v proudech lijáků, který bil v okna a zatápěl ulici. A nyní, když blesky již jen matně probleskovaly, otvírala se okna a dveře a dovnitř proudil svěží vzduch, zatímco venku se procitlí uličníci brodili spoustami bahnité vody a sousedé se procházeli s hovorem a znovuzrozeným smíchem s petrolejkami, jejichž blikavé odlesky tančily nad kalužinami.

Tak prchalo léto a otcovy prázdniny končily a v alejích rudly jeřabiny. Chodívali jsme, podzim počal hvízdat v strniskách, kouř ohýnků čpěl a plazil se přes cesty, jimiž jsme šli. Našich procházek ubývalo, a šli-li jsme kam, vraceli jsme se v mlhách, v nichž klekání znělo zádumčivě a v nichž se světla petrolejek na ulicích topila jako osleplé hvězdy. Brodívali jsme se v staré lipové aleji a mrtvé listí nám šelestilo pod nohama a listy pršely a zvolna, zvolna jinovatka počala stříbřit trávu. Počala přicházet hustá sněhová oblaka, ležela nad krajinou smutně a těžce, a v těch oblacích dlel bůh našeho dětství, klidný a dobrý, a utěšoval a sliboval: Přijdou lijáky, rozmoklé cesty, plískanice, bahna, zima a nečas, ale přijde mráz, sníh napadne, cesty zbělí, rolničky se rozjedou, sáňky se rozklouzají, vánoce se rozezvučí v koledách...

Bylo Dušiček, chodili jsme po hřbitově, světélka v hlubinách propadlých rovů zhasínala v drobném mžení a mlhavá, nízká obloha nad hřbitovem měla odlesk požáru. A slib se splnil. Jednoho dne jsme vstávali se šťastnou radostí hledíce na bílé, těžké podušky na střechách. Vytáhli jsme sáňky a vraceli jsme se z projížděk zrudli a zmrzlí a utíkali jsme na dvůr, kde se kluci hrudovali a kde stál sněhulák. A když se poprvé zatopilo v bílých kamnech a první zimní večer svítil na nás od stropu visící petrolejkou, otcovy kroky v síni zazněly měkce a on vcházel s vysokými sněhovými podešvy, se zasněženou čepicí a opocenými brýlemi a s jinovatkou na vousech. A opět se povídaly pohádky u kamen, sepisovala psaníčka Mikuláši v podivných a jen nám pochopitelných klikatinách a lepila se na okna. A po večeři, zatímco se rodiče rozpovídali u stolu, sestupoval k nám dětem dolů na podlahu pokoje bůh našeho dětství a hrál si s námi a hrál a hrál hry a sny, sny a hry si tam s námi hrál...

Nyní ale nastal předvečer svatého Mikuláše a my tonuli v napětí, neboť jsme věděli, že bude nadílka, a očekávajíce dárky, očekávali jsme mystérium, nejpřístupnější našim srdcím. A z ničeho nic, po hodinách čekání a zaslechnutých šelestů a domnělých kroků, zazněl z kuchyně maminčin výkřik, že právě tu byl, že asi nyní právě musel přijít! Večer jsme usínali pozdě, svou nadílku měli jsme před očima a usínali jsme, toužíce po ránu, abychom ji mohli opět zkoumat v svých rukou.

Čas letěl k vánocům. Ojedinělí koledníci se začali trousit, sníh tál a nový napadl, návěje se kupily a tály, až přišel Štědrý den. A to byl ten největší svátek, který měl u nás bůh mého dětství, a den byl dlouhý a památný, chvat maminky a vůně kuchyně a naděje a radost a tajemně zastřené okno pokoje a koledy, jež se zpívaly od časného rána, to všecko byl velký svátek boží. Nyní bylo všecko pravda, že v chlévě se narodí děťátko, nyní bylo pravda, že andělé létají nad zasněženými cestami, a den celý, celý voněl jablky, ořechy a jehličím vánočního stromku. Na stole táhla maminka v chvatu štrůdli na bílém ubruse, na kamnech se smažila ryba a betlém zavěšený na zdi svítal krvavou hvězdičkou petrolejové lampy. Čím více se šeřilo, tím více koled znělo, a nyní, hle, rozzářilo se prvé zastřené okno v ulici světélky rozsvíceného stromku. Nyní se již nemuselo čekat, nyní se již nemuselo tak klidně sedět. A otec usedal k talíři naplněnému rybí polévkou a hlasitě se modlil s námi všemi k bohu našeho dětství. — A když se skončila večeře, klečely jsme my děti dole pod betlémem, a modlily se k rudé hvězdičce, ozařující jesle, židovské vojsko, daráky a pastýře, anděly, ovce a domy. Zvonečku štědrovečerní, jenž jsi zazněl, jenž jsi nás vysvobodil od srdéček tak úpěnlivě bijících! Ty jsi to byl, ty jsi to byl, zvonivý hlase samého boha našeho dětství, který jsi nás volal k scéně svého prostého zázraku!

Oh, jak tam stál stromek, pestrý a zelený a světlý, jak tam jiskřil! A jaký úsměv slzel v lících rodičů! A z kuchyně se dívala osiřelá lampa mezi zbytky večeře a za dveřmi a všude kolem, na ulici, v domech lidí velkých i malých zněla jedna jediná harmonická koleda, veselá modlitba k bohu všeho dětství, k bohu mého dětství.

Večer na Štěpána, v jeden z těch večerů, kdy z bílých kachlíků kamen v pokoji sálaly plamínky a ozařovaly stromeček a jeho pestré ovoce, jeho stříbro, jeho řetězy, jeho srdce, obrázky, čokoládové doutníky, ryby, fontány a figurky ze škrobu, a kdy jsme seděli v nadšeném údivu v pokoji teplém a stmělém a kdy se z maminčiných rtů linula nová nit pohádek, v jeden z těch krásných večerů vánočních, v jeden z těch večerů... koledy zněly za dveřmi, koledy o džbánu, — koledy o Štěpánu, o džbánu, — koledy zněly... vítr zpíval chumelenicí, vločky lepily okna, rolničky v sněhu blížily se a tratily v dálce, z dálek nové cinkaly, blíž a blíže zněly... v jeden z těch večerů... kdy občas jazyk odlesků z kamen ozářil stůl, na stole talíř s rozkrojenými jablky, kde ornamenty jadérkových hvězdic se usmívaly a rozlouskané ořechy usmívaly se proroctvím zdraví... v jeden z těch večerů... jako každého večera... snil s námi, seděl s námi, naslouchal nám, divil se s námi, šťasten cítil se s námi — bůh mého dětství...

...Hledám, čím bych odměňoval a čím bych trestal v myšlenkách děje, hýbající světem. Hledám, čím bych zjišťoval oprávnění svých radostí, čím bych zlehčoval tíži svých kroků. Bezvýchodnost mate všechny výpočty a marnost zapečeťuje všechna slova. Všechny jistoty se mění v omyly a všechna nazírání ve lži. Svět, oživený předpoklady, nemá duši, figury černají se na nebi bez slunce, na nebi chmurném a prázdném. Jsem truchlivě sám ve svém srdci. A když úzkost, která mlčí, usedne ke stolu naproti mně, a když mozek, jenž nechce myslet, myslí zběsile prázdně a všechen ten odpočívající a znavující smutek sténá melancholií bez výrazu, jediné útočiště leží v kraji, kde vzpomínkám vládne tichý a bloudící, sladký a vlídný bůh mého dětství. Se srdcem plesajícím, se srdcem dětským slídím polozapomenutými podrobnostmi, probírám se růžencem vybledlých, dávných radostných dnů. A tak bůh mého dětství, zestárlý a vetchý, dětinský a dobrý, překvapuje mne znovu radostmi, mne zrádce, který křepčí pak nad svým nálezem, líbá znovuobjevenou chvíli, uzavřev pevně dveře svého srdce, a leží v prachu před svým dárkem z minulosti s předpokladem, že ošizený bůh to nevidí. A on, bílý a poloslepý, nahluchlý a pokašlávající, nastavuje ucho ke skulině klíče, ale neslyší mé vzdechy, dívá se, ale nevidí mé slzy. I usedá na lavičku před opuštěný dům starého štěstí a myslí, myslí a myslí, v kterých místech by se dala nalézt ještě nějaká slza v trávě, úsměv v lese, výkřik podél cesty...

Dnes tiše-tichounce ti šeptám, ty, který neslyšíš, ty, který nevidíš, ty, sešlý bože mého dětství: tajně po tobě toužím! Ne myšlenkou, ale únavou. Ne slovy, ale bolestí. Neboť přece uznáš, že nyní ti nemohu doopravdy věřit. Neboť uznáš, že musím tě přece zapírat. Mám nyní rozum, a ten ví, že nejsi. Mám nyní něco za sebou a vím, že nic nemůžeš dělat. Ale chtěl bych, abys jednou, až můj čas přijde, abys mi zapomenul, že jsem tě kdysi zradil. Abys přistoupil tichounce a šelmovsky k mému poslednímu pohledu, abys vstoupil dobromyslný v můj poslední sen, ne za mou zradu, ale za mou lásku, ne za dnešek, ale za stará léta, a abys mi zalhal malé, smutné štěstí, jež by mne uvedlo v domněnku, podobnou dávnému domovu.

Anebo možná, že jednou se obrátím zády ke vší pravdě a vší budoucnosti, k všemu boji a všemu poznání a padnu na tvář a řeknu: Věřím! — Věřím, že člověk učiněn byl dítětem, až do stržení prvého plodu zapovězeného. Věřím, že nebesa nekonečnosti strojí se pojmout do blažené a nekonečné vteřiny umírání iluze těch, kdo zůstali božími dětmi. Věřím, že mělo vše zůstat tak, jak prvotně bylo, a nikoli zhasnout v tom, co přišlo. Věřím, že zrození a smrt leží ve stejném bodě zavřeného kruhu a že je štěstí v tom, navrátit se, odkud jsme přišli. Věřím, že dětem prostých a čistých srdcí nebesa se otvírají a hlas andělů že pro ně troubí každoročně z vysokosti: Pokoj lidem dobré vůle! Avšak doposud váhám. Doposavad jsem silný a stojím, voda mne nepodemílá, vítr mne nekácí. Vzdoruji: Nemůže být, co není. Nemůže být výlučnosti, kde je vše jedno. Nadšení voní posměchem. Radost páchne zkázou. Klid a mlčení jsou všechno, ale nejsou ničím proti všeobecnému, neomezenému, šílenému právu... A tak jsme chudší než ubohý pes, chudší než poslední z bláznů. Nikam, v trosce bez naděje, pluji mořem pošetilých cílů, skrývám se za vlastní stín, osvětlován fosforečným svitem zoufalství.

Touha věřit otupěla a starý domov je daleko.

/ l927 /

Smrt bibliomanova

Starý biblioman, který už dlouho churavěl, umřel dřív, nežli se rozednilo. Když jeho duše procitla ze strnutí, které ji poutalo, jala se bloudit bytem, domnívajíc se mylně, že noc, která právě minula, byla obyčejnou nocí a smrt usínáním. Cítila se nepoměrně lépe než v posledních týdnech. Oslněna nepoznanou dosud lehkostí a pohyblivostí, přistoupila se spokojeným pohvizdováním k své knihovně, sestávající ze čtyř rozložitých, napěchovaných skříní, a slastně se zadumala. Anděl, seslaný za tím účelem, aby ji odvedl k soudu, ji nalezl, jak se přebírá ve vazbách a listuje ve foliantech.

Byl to starý a nudný anděl, jací navštěvují zesnulé staré mládence a vdovce, jejichž doba mladosti již dávno minula. Aby si odpočinul po namáhavém letu, usedl na zaprášenou pohovku a stíral si pot se svého nebeského čela. Biblioman se obrátil, jat tušením, že ho někdo pozoruje, a spatřil podivného hosta. Že byl však člověkem potřeštěným a že byl právě zaujat nádherou titulní rytiny svazku, který třímal v ruce, nepovšiml si rajské nahoty vetřelcovy a zapomněl přemýšlet o způsobu, jakým neznámý vstoupil do zavřeného bytu. Chopil se ihned lákavé příležitosti a počal mu vykládat výsledky svého nadšeného pozorování. Anděl shledal, že je svrchovaný čas, aby se dal poznat, a učinil tak způsobem veskrze taktním a nenápadným. Avšak duše bibliomanova, která dovedla chápat jen věřitele a exekutory, žebráky a knihovní zloděje, cítila se uražena, že má být odvedena v dobu tak neobvyklou a do míst tak neznámých, a jala se důtklivě sázet nebohému nebešťanu důvod za důvodem.

„Předně, pane,“ ujišťovala ho s ubohým úsměvem, posunujíc si na čelo své pomyslné brýle, „předně jsem ještě nesnídal. Také nemám pražádný zájem o cestu, již mi doporučujete. Drahnou dobu jsem již nebyl na lovu vzácných knih, a věřte, že tak učiním právě v této chvíli a nebudu se ohlížet na vaše směšné návrhy. Chcete-li jít se mnou, prosím, nemám námitek, nemyslete si však, že mne jakýmkoli způsobem pohnete k tomu, abych pozměnil plán své pouti.“ Ohlížel se po holi a po klobouku, aby zamířil do své kavárny a pak se vydal na toulku po knihkupeckých závodech.

Anděl pochopil, s jakým druhem nebožtíka má tu co činit, a rozhodl se zakročit radikálně. Obmyslně se k němu přitočil, objal ho neočekávaně kolem pasu a vznesl se s ním do nadhvězdných končin. Dříve než se omráčené duši podařilo vzpamatovat se z překvapení, stála před božím trůnem.

Vlivem ovzduší, plného neodbytné svatosti, pochopil konečně starý biblioman, co se s ním stalo v posledních hodinách, a dal se do hrozného lkáni, žadonil vpravo vlevo a obtěžoval všechny okolostojící, kteří se dávali tušit spíše vůněmi než obrysy a ševelem místo hlukem. Přál si být opět zpátky, dole u svých knih. Šum politování, kritizující takovou pošetilost, přeletěl oblaka vyvolených. Anděl, který ho přivlekl, mu důrazně připomenul, kde jest, a přinutil ho vzlétnout do ohniska vší blaženosti, kde uprostřed bavlnky tisícerých ctností se vznášel bůh ve svých nevyzpytatelných třech osobách.

Plebejská lidská duše ovšem ihned zkrotla, překonána vší tou září a slastí, a stala se dojemně tichou. Ale nespokojenost a tajný vzdor kouřily z jejích mlhovitých útrob jako oběť Kainova. Nebylo toho však dbáno a podle nezměnitelných zákonů této abstraktní sféry přikročeno ihned k ceremoniím, starým od počátku. Obrysy anděla s knihou hříchů a ctností a anděla s vahami a mečem postoupily do popředí, načež se započalo s předčítáním.

Po dokonalém probrání celého jejího osudu bylo však nakonec za všeobecného vzrušení konstatováno, že duše nebyla ani dobrá ani zlá. Nebylo nalezeno ani sledů pýchy nebo lakomosti. Nebožtík nekradl, nevraždil, nesmilnil, nemiloval však bližního svého jako sebe samého a nestaral se ani o boha ani o život posmrtný. Obě andělova vahadla stála v dokonalé rovnováze a nebylo už opravdu lze najít nějaký rozhodující čin. Bůh povzdechl, zatetelil hvězdami své řízy a prohlásil, že nebožtík náleží nebeské blaženosti, jelikož jeho duše nebyla nalezena dosti temná pro peklo. Kolem nově adoptovaného božího dítěte se ihned shlukly nehmotné postavy, aby je uvítaly ve svém středu.

Žel, bývalý biblioman mezi nimi nespatřil ani známé ani příbuzné, dílem proto, že povětšině ještě žili, dílem proto, že téměř žádné neměl, neboť se v posledních letech svého života nestýkal než s knihkupci, kteří byli ovšem vesměs uvrženi do temnot pekelných. Přijímal tedy velmi trpně nabízené svaté pravice a pln netajeného smutku se dával provádět blankytnými komůrkami věčnosti. Nalezl mnoho záře, mnoho vůně, mnoho hudby a mnoho něhy, ale ani jedinou knihu.

„Běda,“ povzdychl si, pohlížeje se steskem na lada beránků a moře mírných hvězd, „co si počnu v tomto nebeském království? Zdá se mi, že mi bylo mnohem lépe na zemi, anebo snad dokonce v pekle, kde jsou pravděpodobně všichni odbojní duchové, které jsem kdysi miloval, a všichni velcí hříšníci a hříšnice, o nichž jsem četl.“ Jeho myšlenky byly okamžitě proniknuty, byl udán a přivlečen zpátky k božímu trůnu.

„Červe,“ pravila nekonečná dobrota, „zdá se, že neshledáváš mé nebe dosti obstojným pro své bláznovství a mé radosti dosti dobrými pro svou zrůdnost. Hleď,“ pravil dále, naladiv mírnější tón, „byl jsi již dole na zemi zevrubně poučen mou vyvolenou církví, že v mém ráji má i blecha svůj šťastný kout a že tvoje radosti budou takové, že je ani ucho ani oko lidské nikdy netušilo. Chceš se snad domnívat, že my, já a ti ostatní, neumíme ušít botu na tvé kopyto?“

„Pane,“ padl biblioman na tvář, pochopiv, že v těchto svatých místech bude s výhodou poněkud se přetvářeti, „tvá nesmírná dobrota a láska je mi zárukou, že mne nezahladíš pro mou hanebnou pošetilost a smutek veskrz lidský, ale nebe nebude mi nebem bez mých knih a nesplynu s tvou oficiální blažeností, nebude-li mi možno listovat aspoň třikrát denně v stránkách ozdobených literami a vyplněných myšlenkou. Hle, byl jsem pod tvou svatou měrou pouhý tvor bez barvy a přijal jsi mne mezi své vyvolené, ač jsem neměl předepsaných vlastností. Oč lehčeji ti bude přijmout do svého království mé knihy, které byly ještě nevinnější než já!“

Tu se bůh usmál a pokynul andělovi po své pravici. Tento předstoupil, sepjal ruce a děl:

„Umřel jsi před půl rokem. Za tři měsíce po tvé smrti nabídli dědicové tvou knihovnu antikváři a stržili mizerný groš, o nějž se rozdělili reptajíce. Z knih pak sestavil lišák antikvář aukci, předstíraje, že jsou majetkem nejméně sta lidí, a vydělal čistých dvacet tisíc. Tvé knihy se rozprášily. Není jich už. Tvůj majetek byl pouhý klam. Jsi sám. Přijmi své štěstí z milosrdných rukou před sebou a nevzpírej se!“

Duše však zakvílela bezmocným hořem a zřítila se ze zlatých stupňů, dlážděných paprsky. Padla do soucitné měkkosti modrošedého oblaku, kde se počala rozpouštěti v nebezpečném zoufalství.

„Mé nebe by bylo pouhým paskvilem,“ pravil bůh k svým věrným, „kdyby mělo trvat jen o minutu déle bědování toho tvrdohlavce. Co učiníme? Obávám se, že slyším potupný smích z hlubin pekelných. Radují se tam z mé porážky.“

Z řad vyvolených se ozvaly výkřiky rozhořčení. Nepřehledná hladina ozářených hlav se zavlnila a roucha harašila jako podzimní listí, hnané větrem.

„Ach,“ horlila dívčí dušička rozkošně vykrojených rtů a upřímných očí, „jak mohl moudrý bůh stvořiti člověka, jenž se chce ještě na věčnosti unavovati čtením?“

„Lenoch! — Zrádce! Navedený z pekla!“ předstihovaly se hlasy zpovzdáli.

„Hospodine,“ přišoural se špinavý a velmi páchnoucí prorok Jeremiáš, „kdysi zahynulo pyšné město na mé vytrvalé pohrůžky a na tvůj spravedlivý hněv. Na místě mně dobře známém leží pravé poklady moudrosti pod pískem, mrtvou slávou a kostmi. Nech sestoupiti svého odbojníka do nitra země, ať se prohrabuje v kamenné knihovně až do skonání věků!“

Stařičký a omezený apoštol Petr se vyloupl z hejna prošedivělých svatých. „Pane, váhy toho člověka nerozhodly, rozhodla tvá svatá trpělivost. Ztrať ji, a ubožák se propadne do jícnu pekelného, po němž touží. Má rada je dobrá a přijatelná pro nebeskou morálku, amen.“

„Rabi,“ předstoupil stydlivě mládeneček naimský, oděn vítěznou bělostí života a konzervován mládím na památku nezapomenutelného dne, „ptej se toho člověka. Neví-li rady on, jak my mu ji můžeme dáti?“

Bůh tedy pokynul.

„Běda,“ vykřikla duše ubohého bibliomana, „knihy, které mi nabízí tamten krhavý žid, nejsou ani krásné, ani čitelné. Neumím asyrsky, neluštil jsem nikdy klínové rebusy. Nejsem zvyklý na knihy, jejichž stránky nutno svážet na trakařích, a nemiluji svazky, jež není možné opatřit vhodnými vazbami. Peklo? Budiž, půjdu tam rád, jsou-li tam schopni vyplnit mi věčnost po mém způsobu. Že všeho nejraději bych se však vrátil na zem. Budu trpělivý! Půjdu dům od domu, krám od krámu a v málo letech a s trochou uskrovnění nashromáždím právě takovou knihovnu, jakou jsem měl!“

„Hanba! Třikrát hanba!“ nezdržel se apoštol Petr, který ve svém životě nikdy nic nečetl, „tak nestydatě mluvit na místě, jež je nejznamenitějším místem vesmíru! Neřekl jsem, že je má rada nejlepší ze všech rad? Hle, krásná příležitost pozbýti nepravé velkodušnosti, která může škodit i bohům, a poslati toho, jenž hřeší vytrvalým odmítáním nejlaskavějších nabídek, ke všem čertům!“

„Och, není možná,“ ozval se zasmušile veliký dobrák ze střediska své světlosti, „zapomínáš, že jsem nezměnitelný od věčnosti do věčnosti, a jediná úchylka v tom směru by rozdrobila světy! Slovo bylo již vysloveno. Muž patří nebi. — Příteli,“ obrátil se k neuspokojené duši u svých nohou, „jsi posedlý hmotou, a toto království není než duch. Mohu nahradit tvou ztracenou skutečnost leda iluzí. Míníš tím býti spokojen?“

Biblioman se zatvářil velmi rozpačitě, poněvadž nepochopil hloubku božího slohu.

„Hleď,“ vysvětloval ochotně bůh, rozněžnělý vlastní důvtipností, „nemohu-li ti opatřiti skutečnou knihovnu, mohu ti poskytnout zdání, jako bys ji měl. Leč mé pravé nebe pozbude pro tebe významu, když se budeš opájeti pouhým snem. Tvá blaženost bude pak velmi podobna blaženosti němé tváře, sytící se tu domnělou zemí a radující se z klamu. Není toto řešení nepřijatelné pro tvůj rozum?“

Tu starý biblioman povstal, přejel si spokojeně rukou svou blysknavou lysinu a usmál se důvěrně směrem k tajemné trojúhelníkové trhlině, v níž plálo blankytně modré oko:

„Iluze?“ zamrkal dobromyslně víčky, zarudlými od nočního čtení, a zaluskal prsty, uhlazenými od doteků tisícerých stránek, „iluze, pravíš? Ale pročpak ne? Cožpak to nebyla tam dole také vlastně jen iluze? Nu,“ vysvětloval vesele, naraziv na hradbu ticha, jež mohlo znamenat jen úžas, „cožpak jsem nevtěsnal celý svůj život do pouhého zdání, když jsem nalezl dostatečné ukojení ve sbírání papírového bohatství a když jsem si zvykl na to, cítit se šťasten jen ohmatáváním kožených hřbetů? Nebyl jsem přece jen tak veliký osel, abych nevěděl, že má hra nebyla vznešenější než sbírání kostěných knoflíků. Bavilo mne to však a uprostřed svých tužeb a muk jsem zapomínal na marnost, jež je podstatou všech velikých i malých kratochvílí. Podařilo se mi vyplnit vteřiny svého krátkého času a umřel jsem. Netušil jsem však, že mi tu zatím líčíte past své zbytečné věčnosti! Běda, měl jsem se snad nyní procházet po oblacích s rukama založenýma za zády a broukat si posvátné písně? Šilhat po mladých světicích nebo pochlebovat ranám mučedníků a tlačit se mezi dvořanstvo trůnu? Míval jsem rád knihy. Čítal jsem knihy. K čertu, dej mi tedy ten sen, který mi je vrátí!“

Když biblioman skončil, rozhostilo se trapné ticho. Jen apoštol Petr několikrát hněvivě zasmrkal. Pak bůh náhle neznatelně pokynul a dva docela nazí andílkové přistoupili k pošetilé duši, aby ji odvedli od rdících se stupňů, pokreslených nosatými stíny.

Biblioman vykročil, ani se neohlédnuv. Nevěděl, co ho čeká, a nechtěl se blamovat ani předčasnou vděčností, ani nezralým nářkem. Nechal se vésti a mlčel, neboť se za svého života nenaučil rozmlouvat s dětmi. Pozoroval, že cesta tichne a nesnesitelné záře ubývá. Pak se mu zdálo, že slyší něco jako zvonečky stáda, pasoucího se na horách. Únava ho však přemohla, usnul těžkým spánkem, v němž dokonale zapomněl na vše, co se s ním doposud dělo.

Když opět procitl, shledal, že je sám a že sedí v pohodlném křesle, vycpaném červeným plyšem. Po jeho ruce byl červotočivý stůl a na něm ležely jeho brýle. Snopy jasného světla vnikaly sem vysokými okny. Čtyři oblé sloupy udržovaly ve výši klenutý strop a čtyři stěny místnosti byly až po vrch vyplněny knihami pestrých vazeb. Byly tam folianty při samé zdi, těžké jako svědomí, kované jako koňský postroj a líbezně páchnoucí starou vepřovicí. Byly tam svazky urovnané do řad a stejnoměrné jako armáda na pochodu, tuhé a vysoké knížky, podobající se vykřičníkům mezi bachratými a usedlými druhy, a konečně u stropu droboučké a křehké výtvory hnidopišských nakladatelů. Vzduch byl prosycen pachem papíru. Zlatá písmena názvů se matně leskla jako večerní hvězdy. Knihy temné a knihy jasné, knihy slibující rozptýlení a knihy hrozící zachmuřeným objevem se střídaly v bláznivé neuspořádanosti a nabízely se důvěrnými hesly svých titulů.

Duše se blaženě usmála, opřela se neohrabaně o roh pohovky a povstala. Staré klouby zapraskaly jako kdysi na zemi. Pak přistoupila ke stěně a vztáhla namátkou chvějící se ruku po prvém svazku.

Bibliomanova věčnost se počala.

/ 1928 /

Hry dědy Čtveráka

Před provazníkovou dílnou, na louce, poseté pampeliškami, si hrály děti. Pokojná písnička zněla, kolo se točilo, točilo, až buchlo.

„Už dost,“ řekla holčička se světlými vlásky, „teď zas něco jiného. Chcete, budu vaší královnou?“

„A kdo bude králem?“ zeptal se temnooký.

„Nikdo, všichni jste mí dvořané a všichni dostanete vyznamenání.“ Shýbla se a natrhala kvítí. „Tu máš, Jiříku, za to, že jsi byl nejstatečnější, tu máš, Pepíku, za to, že jsi byl nejvěrnější, tu máš, Helenko, ty jsi byla nejhodnější. Klekněte, hoši, pasuji vás na rytíře. Helenko, budeš mou dvorní dámou... ale podívejte se, kdo to k nám tamhle jde?“

Ze silnice odbočil shrbený, prostovlasý stařeček s holí a s mošničkou. Zastavil se, pokukoval, usmíval se.

„Na copak si to, děti, hrajete?“

„Na královnu,“ řekla Běla, „prve jsem jí byla já, a teď zas jí bude Helenka.“

„A až bude po hře na královnu?“

„Pak si budeme hrát na krále.“

Stařeček se zavrtěl, odložil hůl, sundal mošničku, usedl do trávy.

„Tak ta tenoučká se jmenuje Helenka. A jakpak říkají tomu pihovatému?“

„Pepík.“

„A tomu černému, zamračenému?“

„Jiřík.“

„A jakpak se jmenuješ ty?“

„Já jsem Běla.“

„Hezké jméno, tuze hezké, všechny jste hodné děti a hrajete si moc pěkné hry — ale já dovedu lepší.“

„Jaké? Jaké?“

„Nu tak třeba,“ řekl stařeček a usmíval se, „ty, Helenko, budeš učitelkou.“

„Ale já nedovedu být učitelkou!“ .

„Nevadí,“ pravil přísně stařeček, „budu ti napovídat.“ Prudce zamrkal, vějíře vrásek se mu zachvěly jako pavučiny ve větru. „Bělo, Jirko, Pepíku, vy jste žáci! Zeptej se toho okatého,“ pošeptal hubené dívce, „proč je kominík černý!“

„Jiříku, proč je kominík černý?“ vydechla nesměle. „Protože leze do komína.“

„Dobře,“ přikyvoval spokojeně stařeček, „a teď se zeptej světlovlásky, jaké ovoce roste na jabloni!“

„Jablka!“ vyhrkla Běla.

„Ano, ano, oba jste dobří žáci. Jestlipak je stejně dobrý žák tamten zrzavý? Helenko, honem se ho otaž — komu vrána oči nevyklove?“

„Pepíku, máš nám říci, komu vrána oči nevyklove!“

Pepík se začervenal, zakoktal? „Komu? Já nevím, komu. Možná, že nikomu. No tak, třeba psovi.“

„Chyba! Chyba!“ smál se vítězoslavně stařeček. „Vrána vráně oči nevyklove! Pepíku, ty jsi špatný žák. Za trest musíš jít tamhle do kouta klečet.“

„Ani to není spravedlivé,“ začal nabírat Pepík, „má otázka byla těžká, Běla a Jiřík měli lehké!“

„Spravedlivé — co ty víš, co je spravedlivé?“ utrhl se na něho stařeček. „Spravedlivé je, když jsou chytří a hloupí žáci.“ Zvedl se z trávy, chopil se mošničky. „Jen tohle je správná hra. Jen takové hry mají být.“ Odcházeje, pokyvoval hlavou a poklepával hůlečkou.

Děti za ním udiveně hleděly. Helenka se za ním rozběhla.

„Dědečku, dědečku, vždyť my vás ani neznáme. Jakpak vám vlastně říkají?“

„Jak mi říkají? Zastavil se, opřel se o hůl. „Tak já ti to tedy povím. Říkají mi Čtverák. Děda Čtverák, pamatuj si to!“

„A čím jste, dědo Čtveráku?“

„Čím jsem byl — loutkářem. Mám své loutky a hraji s nimi divadlo. Je to náramně krásné zaměstnání.“

Helenka se vrátila mezi děti. „Vím, kdo je ten děda. Jmenuje se Čtverák a je loutkářem.“

Běla otrhávala pampelišku, Jiřík ji pozoroval s rozzářenou pýchou, Pepík si stíral s tváří špinavé slzy pod přístřeškem provaznické dílny.

„Neplač,“ těšila ho Helenka, „my tě máme stejně rádi!“

„Zlý dědek,“ zajíkal se Pepík, „zlý, zlý, zlý!“

Druhý den přišel děda Čtverák opět.

„Dnes si budete hrát zase jinak,“ volal již z dálky. „Ty, Pepíku, natrhej květiny, Helenka z nich uvije věneček, Běla si jej vplete do vlasů. Běla je nevěstou a ty, Jiříku, jsi jejím ženichem. Pospěš si, malá družičko, nemám mnoho času, musím brzy odejít, chci ukázat ještě jiným dětem svou novou hru.“ Seřadil průvod dva a dva, odložil hůl a chvějící se vrásčité ruce zvedl vysoko nad dětské hlavy. „Ó-ó-ó,“ zazpíval stařeckým hláskem, „buďte šťastni, ženichu s nevěstou! Slyšíte? Zvonečky v trávě vám vyzvánějí, jste oddáni jako doopravdy. To byla sláva, viďte? Teď je konec. Vezměte se za ruce a procházejte se spolu — tak. Jakpak se vám to líbilo?“

„Líbilo,“ zářil Pepík, „ale teď zas já chci být ženichem.“

„Ty?“ zeptal se stařeček s něčím ostrým v hrdle. „Nu, když tedy chceš, vystrojím ti svatbu tuhle s Helenkou.“

„Ale já nechci Helenku, já chci také Bělu.“

„Aha,“ řekl pomalu stařeček, „ty chceš také Bělu. Jenže to nejde, Běla je už Jiříkova.“

„To není spravedlivé,“ rozhněval se Pepík. „Běla je hezká, je nejhezčí. Vždyť je to jen hra!“

„Právě že je to hra. Tím spíš musí být dodržena pravidla. Nechceš-li Helenku, nechtěj — nedostaneš nic.“ Vytáhlá dívenka stála stranou a zkroušeně žmolila cípek zástěrky.

„Vidíš?“ posmíval se jí stařeček. „Vidíš? Takového máš ženicha.“

Shrbila se ještě víc a pak propukla v pláč.

„Nežli jste přišel,“ vyčítal mu odvážně Pepík, „hráli jsme si lépe. Všichni jsme se smáli a nikdo z nás neplakal.“

„Tím hůř, tím hůř,“ skuhral děda Čtverák na odchodu. „Jaká je to hra, v které nikdo nepláče? Ta moje se jmenuje na šťastného a nešťastného. Budete si ji jednou rády hrát. Ještě zítra se uvidíme. Již jen zítra!“ „Jak jsi hloupý, Pepíku,“ řekl mu Jiřík povýšeně; nepouštěje malou Bělinu ručku, „budeš-li s ním takhle mluvit, jistě už víckrát nepřijde.“

„Ať! Ať!“ cedil Pepík skrz zuby. „Kéž by byl raději nikdy nepřišel!“

„Tak abys věděl,“ řekl Jiřík zamračeně, „jsi hrozný sobec. Dnes ti to ještě odpustím, ale podruhé ti už třeba nabiju.“

Třetího dne bylo zachmuřeno, drobně mžilo, děti se schovaly pod stříškou dílny, ani nedutaly. Děda Čtverák přicházel všecek promočen, obtížně šlapal bláto silnice, namáhavě oddechoval.

„Už tu je zas,“ brumlal Pepík. „Kohopak dnes asi rozpláče?“

Stařeček došel, těžce dosedl na otep roští pod střechou, oči však hleděly vesele.

„Mám pro vás novou hru, slyšíte? Docela novou. Jiřík a Běla mají dům — tady je. Ty jsi, Pepíku, zloděj. Helenka bude četníkem. Tak a teď běž, Pepíku, a čiň se.“

„Co mám krást?“ zeptal se ponuře Pepík.

„Sám musíš vědět,“ odsekl stařeček.

Na Bělině hrdélku se třpytilo zlaté srdéčko. Pepík na ně chvilku hleděl, povzdychl si a sjel pohledem na Jiříka. Co má Jiřík? Bělinu pampelišku v knoflíkové dírce, v kapse špačka a fazole. Dobrá! Odplížil se za roh.

„Nejsem ráda četníkem,“ posteskla si Helenka.

„Nechceš-li být četníkem, můžeš být třeba soudcem nebo katem,“ prohlásil rozšafně stařeček, „i takových je zapotřebí.“ Přitom šilhal za roh, poněvadž viděl Pepíka, jak se blíží z opačné strany. Než se Jiřík nadál, čilá ruka lovila v jeho kapse.

„Pomoc, četníku!“ vykřikla Běla a chytila pihovaté zápěstí.

„Chichichi,“ prohýbal se stařeček smíchy, chocholka bílých vlásků se mu tetelila, „tak je to, tak je to, to je dobrá hra!“

„Pomoc!“ volala Běla. Helenka držela Pepíka za šos kabátu. Jiřík si chránil kapsu. Pepík se dopálil a volnou rukou udeřil Bělu prudce do prsou.

„Na! To máš za to, že ho hájíš!“

Běla se zajíkla a zvrátila se do trávy. Zloděj se Jirkovi vytrhl a prchal.

„Ty ničemo! Ty!“ volal za ním Jiřík pohoršeně. „Jaký jsi! A špatně hraješ! Ublížil jsi jí, to nepatřilo do hry!“

Děda Čtverák na to neřekl ani ano ani ne, přehodil si přes záda mošničku, vzal do ruky hůl. „Sbohem, děti, odcházím. Nashledanou až snad někdy na podzim. Dobře jste si hrály. Dobře. Přece jen jste se ode mne něčemu naučily!“ A zakuckal se, možná smíchem, možná od nachlazení. Ubohý stařeček! Učinil několik vratkých kroků, náhle se však zastavil, ještě jednou se vrátil.

„Málem bych byl zapomněl,“ řekl, usmívaje se do vousů. Sáhl do své nedozírné kapsy a vytáhl tři lepkavé bonbóny, obalené drobty. „Tu máš, Jirko, tu máš, Bělo, a tu máš, Helenko!“

Pepík se přikradl, hleděl na vrásčitou ruku bolestnýma, vlčíma očima, ale na něho se už nedostalo.

„A mně nic?“ zeptal se chraptivě.

„Už nemám, nemám,“ ujišťoval ho stařeček. Obrátil kapsu naruby.

„No — ale jak tohle je spravedlivé!“ dohřál se Pepík.

„Nevadí,“ potřásal hlavou stařeček, „nemám, ale to nevadí.“ A pomaloučku odcházel.

„Dědo Čtveráku!“ volala za ním Helenka s úzkostí v hlase.

„Copak?“ zeptal se, aniž se ohlédl.

„Jak se jmenovala ta poslední hra?“

„Na bohatého a chudého,“ odpovídal ochotně, „je to všeobecně známá hra, je to má nejlepší hra. Hrajte si ji, hodně si ji hrajte!“ A opět se rozkašlal, motal se, mošna se mu házela. Na pokraji louky se musel zastavit, aby si odpočinul, na ohybu silnice se zastavil podruhé. Zavanul vítr, stříkal do čtvera dětských tváří studené krůpěje deště. Utekly s pokřikem pod střechu dílny. Když odtamtud vyhlédly, stařeček už na silnici nestál. Zmizel, jako by ho byl vzal vítr.

Prchlo léto, vítr rozvál chmýří z pampelišek po provazníkově louce, po prázdninách šly děti do školy. Jiřík byl nejlepším žákem ve třídě, Pepík byl mezi všemi poslední. Ve čtvrté třídě propadl. Jiřík s Helenkou šli z páté na studie. Za patnáct let byla z Běly slečna, Jiřík se jí dvořil. Když dostudoval, vzal si ji za ženu. Helenka se stala učitelkou. Jiří zbohatl, koupil dům a krásnou zahradu a opatřil jej vším, čeho bylo třeba pro Bělino štěstí. Jedné bezměsíčné noci je probudil podezřelý šramot. Jiřík vyskočil z postele, Běla ho následovala. V sousední místnosti překvapili lupiče. „Pepík!“ vykřikla Běla, v téže chvíli však klesla, zasažena nožem. Pepík uprchl, ale byl chycen, souzen a odsouzen k smrti.

Noc před popravou seděla Helenka v Pepíkově cele a dívala se smutně na hubené, pihovaté ruce, jimiž si podpíral tvář, a na divokou, ryšavou kštici, zbrocenou potem.

„Rozumím všemu, co povídáš,“ šeptal horečně, „vím, že jsem jen hrál hru, kterou mě naučil, ale řekni, co bude dál? Měl jsem na světě vždycky jen věci zlé. Bude teď konec utrpení? A kdo ponese následky toho, co jsem udělal, já nebo on? Hra byla tak smrtelně vážná, ale ty víš, že to byla jen hra. Myslíš, že mě teď ještě potrestá? Myslíš, že mě zavrhne za to, že jsem tak dobře hrál? Nebo mne již nechá na pokoji? Tenkrát odešel a nevysvětlil nám to. Nepřipadá ti, že jsem vlastně docela nevinen? Nezdá se ti to kruté trestat nevinného? Ale my ho přece známe — on je zlý! Dobrý loutkář by odstrojil loutky, které dohrály, uložil je někam, kam loutky chodí spát, a nechoval by záští. Ale on! Bojím se, že když se mnou sehrál zločin, těší se ještě na hru pomsty. Kéž bych měl jistotu, že budu docela mrtev! Zdá se mi spíš, že budu v jeho rukou navěky. Princezno soucitu, vysvoboď mne, můžeš-li!“

„Nevím, Pepíku, nemohu ti nic říci,“ zajíkala se Helenka, „ráda bych tě zbavila tvého soužení, ale nevím a nic ti nechci nalhávat. Prosím tě, buď jen statečný a spolehni na mne, slibuji ti, že ho najdu a položím mu tvé otázky. Musí mi odpovědět. Jsi srozuměn? Nejsem tak slabá, jak se zdám. Jeho samého obviním. Vyhraji za tebe tvou při. Tvé neštěstí je mým dědictvím po tobě, Pepíku, ubohý Pepíku!“

Za svítání byl vrah oběšen.

Slunce se chýlilo k západu, Jiřík s Helenkou stáli nad Běliným hrobem, Helenka mluvila, hladíc kyprou prsť chvějícími se prsty:

„Jsi šlechetný, Jiříku, za to, že jsi mu odpustil, a jsi hodný, že chceš jít se mnou. Nebyla bych se bála jít sama, teď se tím spíše nebojím. Viď, cítíš také, že po všem, co se stalo, je třeba volat pravého viníka k odpovědnosti. Kterou cestou se dát? Po jeho stopách. Kudy šel, tam si jistě lidé hrají divné hry. Ty jsi řekl, že je pomatený? Ne, ne, já v něho ještě důvěřuji. Myslím, že je tu jen něco, čemu nerozumíme. Jistě se dá pohnout naším soucitem!“

Stáli tak ještě dlouho, mlčeli a vzpomínali mrtvých. Když vyšel měsíc a zaplavil zemi sinavým jasem, vykročili a ubírali se směrem jeho modrých, pochmurných stínů. Za svítání došli na rozcestí a dali se nazdařbůh úzkou lesní pěšinou. Na pasece se brodili vysokou zrosenou trávou. Vtom zazněl výstřel. Vzápětí zaslechli nářek poraněného člověka. Helenka se přitiskla blíže k Jiříkovi. Z lesní houštiny vystoupil hajný.

„Postřelil jsem pytláka,“ vysvětloval jim muž. „Jsem tu přece proto, abych hlídal svěřené mi lesy.“

„To je jeho hra,“ zašeptala Helenka. Sklonila hlavu a přidala do kroku.

Šli dlouho, až přišli k chalupě, před níž opilec bil ženu. „Je zpupná, neuznává mou nadvládu,“ dovolával se surovec jejich svědectví.

„Ano,“ přikývl Jiřík, „tudy šel. Jsme na dobré cestě.“

„Jsou to jen loutky, věř,“ mluvila Helenka spíš k sobě než k svému společníku, „viděla jsem už jednou čelo toho člověka vyřezané do dřeva v komediantově boudě. Tenkrát hrál zlého uhlíře. Nebyl vinen, jako teď není vinen. Podíváš-li se lépe, uvidíš nitky, jimiž se hýbou jeho paže, a když se dobře zaposloucháš, poznáš hlas, kterým mluví jeho ústa. Není to jeho hlas. Och, kdybych měla v moci tyto nepokojné údy a tu tvrdě zformovanou hlavu, hrála bych s ním lepší divadlo!“

Míjeli široké prostranství louky, na níž kvetly ocúny. Uprostřed stál vůz, ošlehaný dešti, vychrtlý koník se pásl opodál. Na schůdcích seděl vychrtlý muž, jednu nohavici měl žlutou, druhou červenou, v náručí hýčkal dítě, po tvářích mu stékaly slzy.

„Hle, to je on — ubohý kašpárek!“ pravila Helenka.

Dni a noci prchaly. Šli, odpočívali a zase šli. Potkali vojáky, kteří kráčeli v houfu a zpívali válečné písně, stařenky, které klesaly pod tíhou bídy, tlusté obchodníky, kteří sjednávali obchody. Města jako mraveniště, vsi rozseté po polích. Neznali jména zemí, nezajímali se o ně. Prchaly měsíce, léta prchala — snad léta? Lidé mluvili cizími jazyky, ale smysl jejich her byl vždy týž: moc, násilí, bída, sláva, boj. Občas se Jiřík vyptával na starce s holí a s mošničkou. Obtížně lámal cizí řeč. Dovídal se, že tudy šel včera, předevčírem. Již si mysleli, že ho dostihují, a zase jako by se byla po něm země slehla. Prchal jim téměř před očima, chudý, dětinský stařeček.

„Jak jsem unavena! Och, jak jsem unavena!“ stěžovala si Helenka. „Bojím se, že ho nikdy nenajdeme!“ Jiřík zatínal zuby. Mlčel.

Přišli do krajů, kde lidé bydleli v doupatech jako zvířata, pak minuli i tento poslední živý svět a vstoupili do pustin.

„Myslíš, že sídlí zde?“ ptala se bázlivě Helenka.

„Poušť jako poušť,“ odpověděl zasmušile.

V hladu, žízni, úmorném slunci, písčitou plání šli a šli, až se Helenka zapotácela a klesla k zemi.

„Jdi dále sám,“ šeptala, „nemohu již.“

Rozhlížel se zoufale kolem sebe. Nikde nic? Ne — leč přece — na obzoru se cosi rýsovalo jako střecha lidského obydlí. Vzal ji do náruče a vlekl ji z posledních sil. Snad to bylo na samém konci světa. Střecha patřila k dávno opuštěnému a polozbořenému chlévu. Nic než trochu slámy v rozviklaných jeslích.

„Tak si vzpomínám, vzpomínám,“ třásla se Helenka v horečce, „ano, ten trus, ač dávno vychladlý, zde tenkrát stála hovádka a dýchala na něho — hleď — v slehlé slámě je ještě důlek po malém tělíčku!“

„Vzpamatuj se,“ prosil ji Jiřík.

„Ovšem, vždyť jsme na místě,“ neustávala blouznit Helenka, „nemýlím se, nemohu se mýlit! Budeme-li trpěliví, dočkáme se ho, je to přece jeho dům, jistě se sem vrátí!“

Za chlévem byla studna. Jiříkovi se podařilo nabrat z jejího dna trochu pitné vody, u studny rostl strom, bylo lze pojíst jeho ovoce. Jak trpké to bylo ovoce! Čekali, čekali, ale nikdo nepřicházel.

„Umřu, Jiříku,“ naříkala Helenka, „umřu a nedočkám se ho. Nezapomeň na Pepíkovo dědictví!“

Těšil ji, přisliboval, slova však chřadla, naděje hasla, a pořád ještě nikdo nepřicházel. Jedné noci, plné zoufalství, vynesl Jiřík nemocnou z chatrných zdí a zapálil stavení.

„Co jsi to udělal?“ lekala se Helenka.

„Nic. Cožpak nevidíš? Jenom mu dávám znamení.“

Chlév hořel. Nikdy by byl Jiřík nevěřil, že tak malý požár dá tolik světla. Snopy jisker létaly vysoko k obloze a celý obzor byl jasný jako ve dne. Tu se v dáli vynořil z růžové záplavy černý bod, blížil se, padal, blížil se, rostl. Hleděli na něj u vytržení, srdce jim vzrušením divoce bila. Byl to on, stařeček! Mošnička mu poskakovala, hrozil jim holí.

Požár dohasl, byl již bílý den. Stařeček plakal nad jiskérkami v chladnoucím popelu. „Spálili jste můj dům,“ bědoval, „můj jediný dům! Nemám už, kam bych hlavu položil.“

„Tak dlouho jsme tě hledali! Tak dlouho jsme na tebe čekali!“ vyčítal mu chmurně Jiřík.

„Proč se skrýváš?“ ptala se tesklivě Helenka.

„Jsem všude,“ odpověděl stařeček, „proto se musím skrývat.“

„A Pepík,“ sepjala ruce Helenka, „co mi řekneš o Pepíkovi? Pamatuješ? Hrál hru, kterou jsi ho naučil. Zabil. Zemřel. Co s ním bude dál?“

„Co dál? Sama to víš,“ řekl tvrdě stařeček. „Hra bude dohrána.“

„Mluv! Mluv! Já nerozumím, nechci ti rozumět,“ zimničně se chvěla Helenka.

„Ach, to ty jen tak říkáš. Učila ses katechismus? Po smrti je nebe a peklo.“

„Ale to není možné! To není lidské, není, není, není!“ bouřila se Helenka.

„Nejdřív je hřích, pak přijde trest. Pravidla musí být dodržena,“ stál na svém tvrdohlavý stařeček. „To už je taková hra, pro někoho končí dobře, pro někoho špatně. Aby se někdo mohl radovat, musí jiný trpět, jinak by nebyla rovnováha.“

„To není pravda,“ horlila Helenka, „jde to také jinak, aby nikdo netrpěl a aby se nikdo neradoval na úkor cizí bolesti.“

„Ale když já to jinak neumím,“ řekl smutně stařeček. „Proč mne trápíte? Vidíte, jak jsem chatrný? Vidíte, jak jsem chudičký? Mám jen ten svůj svět. Chodím po něm, dívám se, s dětmi si hrávám — nemám k stáru jiné radosti. Pořád po mně něco chcete, pořád se vám něco nelíbí!“ Brada se mu roztřásla, sepjal ruce na záplatovaných kolenou, pokyvoval hlavičkou. Helenka zaplakala s ním, jala ji lítost s bláhovým bezbranným loutkářem, Jiřík však pozvedl pěst.

„Jsi starý, jsi slabý, ale co nám je do toho? Jsi v naší moci. Poroučím ti — netrestej nevinného!“

„Netrestej?“ pochechtával se stařeček. „Jakpak — netrestej? To nejde. Všechno musí být na věky takové, jaké to bylo na začátku.“

Vtom mu Jiřík zasadil ránu, hned za ní druhou. „Nebudeš-li ty, nebude ani tvůj hloupý, věkovitý pořádek. Nikdo nebude učit děti špatným hrám. Nikdo už nebude trápit ubohého Pepíka.“

Děda Ctverák zaúpěl, padl, chabou hubenou ruku vztáhl na obranu, mošna se mu rozsypala, vypadla z ní okoralá skýva, kudla, provázek, Helenka se zavěsila na neúprosnou paži, ale Jiřík ji odstrčil a bil dále. Konečně stařeček ležel, nehýbal se, oči v sloup.

„Tak — teď to máš!“ těžce oddychoval Jiřík.

Helenka se namáhavě zvedla, bílou tvář pokřivenou bolestí, obrátila k Jiříkovi.

„Ty zlý! Co jsi to udělal? Vždyť ty jsi ho zabil! Ubožáka jsi zabil! Nemám tě už ráda. Nechci s tebou nic mít, jdu od tebe pryč. Proč jen jsem s tebou chodila? Byla bych ho uprosila. Docela jistě bych ho byla uprosila, ale ty jsi ho zabil!“

„Nevadí,“ blouznil Jiřík. „Zabil, ale nevadí.“

Štkajíc, nastoupila kolísavým krokem marnou pouť. Po Jiříkovi se již ani neohlédla. Kam šla? Pohnul sebou, aby ji zadržel, ale údy mu ochably. Ať jen si jde — poslední věrná — poslední krůpěj utrpení — bude docela sám. Hleděl za ní zamženými zraky. Nedojde, ovšem, že nedojde. Šero houstlo.

„Sám — sám,“ blábolil Jiřík, „opravil jsem svět. Vše bude jiné, všechno počne znovu, lépe. Děti porostou v nevinnosti, úsměvy nebudou vykupovány slzami, bohatství bídou, láska nenávistí, život smrtí. Co záleží na ní? Co záleží na mně? Pepíku! Pepíku! Ty a tobě podobní budou mít navěky klid!“

Zapadlo slunce, nad pouští se rozprostřela noc, temná a bezhvězdná. Jiřík blouznil nad staříkovou mrtvolou, ve skráních mu tepe horečka. Teď, když spáchal tu nejsmutnější ze všech vražd, je všechno skončeno. Pepíku, jsi osvobozen? Odpověz! Ticho je však hluché a němé. Kdyby aspoň jako v pohádce bílá dušička zamávala křídly a vznesla se! I on by pak povstal ze země a zamával křídly. Stařečku, chudáčku! Vidí vedle sebe černý otvor bezzubých úst, pootevřených v posledním zoufalém volání. Hrůza jím lomcuje. A vtom ho napadá něco ještě mnohem strašnějšího:

„Což jestli už nikdy nevyjde slunce? Jestli se svět už nikdy neprobere z této agónie?“

Klečí a hledí toužebně k obzoru. Jde mu již jen o jediné: vyjde nebo nevyjde? Klečí a zdá se mu, že je všechno takové jako tenkrát, před lety — sklání hlavu před královnou.

„Tu máš, Jiříku,“ šeptá mu Běla, „za to, že jsi byl ze všech nejstatečnější!“

Slzy mu stékají po tvářích, cítí na rtech jejich slanou chuť, a tu vidí — co to vidí? Ach ano, opravdu! První jasná záře kdesi daleko, daleko! Život bude dál! Slunce vychází!

/ 1930 /

Bohatec a chudý lazar

Zemřel žebrák Lazar a andělé ho odnesli do lůna Abrahámova. Zemřel pak i bohatec a pohřben jest v pekle.

Lazar ležel s rukama pod hlavou na jednom z věčně zelených luhů ráje a pozoroval letky andělů, brázdících blankyt vesmíru. S rozkoší nastavoval slunci své žilnaté, vředy prožrané paže a vychutnával sladkost zahálky, již nepoznal za celý svůj život, plný ustavičné dřiny. Působilo mu blahé uspokojení, že už nikdy se nebude musit rvát se psy o sousta padající z bohatcova stolu, že už nikdy nebude bit strážemi a lokaji a že je jednou provždy konec s neduhy, které ho trápily na zemi. Občas se nahýbal přes okraj srázu a se zadostučiněním hleděl do temného jícnu pekla, které se hloubilo právě pod ním, v propasti načechraných oblaků.

Tam, uprostřed věčného stínu, v těsné místnosti, připomínající pokojík v předměstském činžáku, se procházel bohatec s rukama za zády a usilovně přemýšlel. Co ho očekává v těchto místech, tak odporných a pustých? Po životě plném radovánek a lehkomyslného štěstí, po všech těch hříších, spáchaných na boží i lidské dobrotě, to nebude asi nic příjemného. K jeho sluchu doléhalo bezútěšné naříkání, marné a nekonečné stony, zoufalý pláč neviditelných obětí jako kvílení meluzíny. Viděl již své tučné tělo nabodnuté na rožni a opékané nad ohněm podle všech pravidel ďábelského sadismu, bez úlevy, bez naděje na vysvobození. Proč si však dosud pro něj nepřišel jeden z těch katanů, které si představoval s rohy a ocasem, huňaté, rudé, prašivé, aby ho odvedl do mučírny? Za celou tu dlouhou dobu, co zde byl, nikdo o něj neprojevil ani sebemenší zájem. Nebylo toto čekání horší než utrpení samo?

Jako činorodý a odvážný muž, jímž vždycky byl, si umínil, že svou existenci pekelným mocnostem připomene a dozví se stůj co stůj něco bližšího o svém příštím osudu. Vyklonil se z okna nad sazemi černou, křivolakou ulici, po níž pobíhaly mlhovité, shrbené, zasmušilé postavy za jakýmsi jemu neznámým, ponurým cílem, a křičel a mával rukama tak dlouho a tak vytrvale, až se mu podařilo. upoutat pozornost jednoho z ďáblů, vychrtlého, nahrbeného chlapíka s dlouhými opičími pažemi.

„Haló,“ volal na něj hlasem poněkud zadrhlým úzkostí, „jsem tu tak sám a neurčitost mého postavení mne skličuje. Myslím, že je mým právem nabýt nějaké jistoty. Byl bych vám velmi zavázán, kdybyste pro mne získal audienci u svého představeného!“

A poněvadž ďábel, na kterého se obrátil se svou žádostí, byl velmi účinlivý, nebo snad opravdu volání po spravedlnosti mělo svou cenu v tomto podzemí vesmíru, byl bohatec předveden před samého vládce pekel.

Byl překvapen, když se octl v prostorné, nevlídné kanceláři s odřeným nábytkem tváří v tvář nedbale oblečenému muži ve středních letech, a nikoli v sluji, vyložené drahokamy, olizované odlesky pekelných ohňů, před nestvůrou, vrtící chvostem na zlatém trůně a zatínající drápy do pekelného žezla.

Lucifer sňal s nosu brýle a zadíval se na návštěvníka mírnýma, krátkozrakýma očima.

„Nevím, co vám u nás není po chuti, pane. Jako ostatní, jimž bylo přisouzeno přijít do pekel, dostal jste slušný a nerušený pokoj, v kterém máte dosti příležitosti přemýšlet o svém životě a trápit se výčitkami.“

„Totiž,“ protestoval bohatec, „mám za to, že jsem odsouzen k trýznění, a očekávání těch věcí mi kazí náladu. Rád bych se dozvěděl, jakého druhu muka mi bude podstoupit a v jakých lhůtách. Podle pozemské spravedlnosti...“

„Ach tak,“ přerušil ho Lucifer se smutným úsměvem, „vy se obáváte, že budete mučen tělesně! Ovšem, mohl jsem si to myslet, po všech těch pomluvách, které jsou o nás na zemi šířeny. Pak vás tedy musím upozornit, že tento kraj světa, svěřený mé péči, je veden v duchu pokrokovém a velmi se tu dbá na humanitu. Vaše trýzeň bude jen rázu duševního.“

„Ale ti plačící ubožáci, jejichž stony doléhají až ke mně!“

„Naříkají nad svými hříchy. Jejich špatnosti se jim zjevují a neopustí je do konce věků. Vrahové prožívají znova průběh svých zločinů, besedují se svými obětmi, cizoložníci jsou konfrontováni s těmi, jimž ukřivdili, křivopřísežníci se musí zodpovídat nebožákům, kteří pro ně úpěli v žalářích. Vy, pokud mi je známo, měl jste na zemi jen věci dobré.“

„Ano,“ pravil zamyšleně bohatec, „byl jsem nesmírně mocný muž, lidé byli v mých rukou pouhými loutkami. Jenomže po celou tu dobu, co jsem byl sám ve své cele, neměl jsem ani na chvíli pocit, že bych byl spáchal něco zlého.“

„Není možná, příteli,“ polekal se Lucifer, „že by vám naprosto scházelo svědomí! Snad ještě spí, snad je jen ustrnulé změnou, která se s vámi stala. Konečně, něco pro vás přece jen můžeme učinit. Pokusíme se je probudit.“

V téže chvíli začal vládce pekel svá ďábelská kouzla. Před bohatcovým zrakem defilovaly pluky nuzáků, které vykořistil, vyhublé a krtičnaté děti, které jeho přičiněním nikdy neměly dostatek mléka, zkrvavení vojáci všech armád světa, kteří se rvali a umírali pro jeho zájmy, dělníci, kteří si ulovili smrtelnou nemoc v jeho továrnách, kteří padli pod dozorcovou knutou na jeho plantážích, v jeho dolech, šílenci, otrávení jedem z jeho kořalen, zavšivení, prohnilí syfilidou, získanou v jeho bordelech, sebevrazi, kteří si zoufali, když byli jeho mamonem zbaveni chleba, lásky, naděje.

Kouzlo minulo a Lucifer si hluboce povzdechl: „Jak vidíte, máte dosti námětů k tomu, abyste se trápil.“

Tu se bohatec rozzlobil. „To, co jste mi tu předvedl, byl holý nesmysl. Žil jsem přesně tak, jak mi radila má přirozenost. Být, to znamená zaujímat místo, které by mohlo patřit někomu jinému. Každé naše sousto je zaplaceno něčím hladem. Konal jsem jen svou povinnost. Bojoval jsem a zvítězil. Kdybych byl podlehl, byl bych já šizen a vykořisťován. Silní žijí a slabí hynou. Nemám, co bych si mohl vyčítat.“

„Vaše představivost je porušena,“ domlouval mu Lucifer. „Považte jen, že jste nashromáždil více, než by bylo mohlo spotřebovat několik tisíc lidí! V tom právě vězí váš hřích, že jste byl nesmírně hrabivý. Vaše pokladnice byla zamčena žebrákům, vaše sýpky hladovým a vaše srdce nešťastným. Nejkrásnější místa na světě jste si přivlastnil a ohradil je plotem, aby chudí nemohli ani dýchat váš vzduch. Žádnou ze svých bezpočetných mincí jste neproměnil v dobro, kam dosáhla vaše ruka, rozséval jste jen utrpení a otroctví, svůj odpočinek jste si nevysloužil prací, svou radost jste nevykoupil starostí. Cožpak opravdu nechápete, proč jste zatracen?“

„Nepřipouštím vaše obvinění,“ sípal bohatec pisklavým hlasem. „Nenarodil jsem se, abych zlepšoval svět, nýbrž proto, abych byl šťasten. Kdybych se byl zajímal o štěstí jiných, na mé vlastní by mi nebyl zbyl čas. Marně se snažíte mne přesvědčit. Nikdy se vám to nepodaří.“

Tu seznal Lucifer, že bohatec opravdu nemá svědomí, a bezmocně svěsil hlavu. Pak ho propustil beze slova.

Bohatec se už nevrátil do svého temného pokoje. Neměl, co by tam dělal, když jeho srdce bylo hluché a vzdorovalo pravdě. Z Luciferových slov pochopil, že v tomto státě neznají násilí, a umínil si, že z toho bude těžit. Procházel se po pekelných oblastech a nahlížel do oken domů. Pozoroval, jak se zpozdilí lidé trápí křivdami, jichž se dopustili, jak si rvou vlasy s hlavy a prosí za odpuštění přeludy, které si sami vykouzlili. Cynicky se chechtal. „Tohle peklo je příliš slabé na duchy, jako jsem já,“ myslel si s vítězoslávou. A potom: „Co tu je nezužitkované síly, co tu je marných a pošetilých vzdechů, co je tu odporného duševního opilství. Jaká chyba! Jaká nesmírná chyba!“ Z neplodného přemýšlení se ho počala zmocňovat nuda.

Jednoho dne došel až k pekelné bráně. Byla zchátralá a vetchá a podobala se spíš bráně z nějaké dávné výstavy než výhrůžnému vchodu do pekel. Stráž beze zbraně zívala u turniketu. „Vida,“ uvažoval bohatec, „zde asi v neslýchané důvěře v ducha ani nepočítají s uprchlíky!“ Se zatajeným dechem a s postranním chytráckým pohledem vtlačil své břicho mezi dřevěné vidlice. Turniket zakvílel. Strážný ďábel ani nehlesl. Prošel. Snažil se nedat najevo ani radost ani strach. Šel dále s předstíranou jistotou v kroku, neohlížeje se. Strmá cesta vedla do nebe.

Byla namáhavá jen proto, že byla tak zanedbaná. A nebeská brána nebyla o nic lepší pekelné. Blankytný prapor, který na ní vlál, byl na nesčetných místech vyspraven, z hvězd, všitých do hedvábí, dávno oprýskal zlatý lak. A dveřník byl stejně bezbranný jako ten dole a vpustil bohatce, třeba měl na drzém čele napsáno, že je zaslíben peklu.

Bohatec kráčel loudavě po rajských nivách, pohvizdoval si a zpytavě hleděl do tváří nebešťanů. Z každé četl stejnou nudu a únavu z jednotvárného štěstí. Oblak za oblakem týž obraz netečné nehybnosti, nábožné masky, lhoucí blaženost, byly zamoučeny ospalostí. Zpěvy svatých zněly falešně, zbroj andělů byla rezavá a záře od božího trůnu byla podobna červánkům při západu slunce. Přetloustlí amorci roznášeli mezi spasené rosu božího požehnání. Nikdo o ni nestál.

„Toto je země radosti,“ uvažoval bohatec, „a hle, opět totéž plýtvání lidskou energií jako v pekle. Je zřejmé, že bůh je už velmi starý a znechucený. Nemá dosti fantazie, aby svůj národ něčím zaujal. Není již dosti čilý, aby v této říši vznítil myšlenku, která by všechny zburcovala. Och, nebe, které já bych dokázal udělat!“ Jeho myšlenky ho přenesly do doby jeho skvělé životní pouti. Připomněl si své úspěchy a jeho tvář se rozjasnila. Vzít to tady všechno rázně a nemilosrdně do rukou! Roztancovat ty nedomrlé svaté! Náhle se rozhodl a razil si lokty cestu k božímu trůnu.

Lenoška, potažená červeným plyšem, v ní čisťoučký starý pán s růžovými tvářemi, dobrotivýma modrýma očima a pečlivě učesanou pěšinkou v prošedivělých vlasech. Znamenitě střižený salonní úbor, lakýrky na malých nohou, na krku bělostný límeček, manžety se zlatými knoflíky, z nichž vyčnívaly buclaté měkké ruce. Bohatec se obřadně uklonil. Dobře vychovaný světák se představoval starému aristokratu.

„Prchl jsem z pekel,“ pravil s lehkou ironií, „ale může se také říci, že mne peklo vyvrhlo. Proletářské peklo, příliš zatížené city. Neměl jsem dosti svědomí, abych se dovedl přizpůsobit jejich předsudkům. Pochopitelně, jsem tvor obrněný proti sentimentalitě, mám smysl pro skutečné, nepodléhám snadno iluzím. Nikdy jsem jim nepodléhal.“ Snížil hlas. „Také to vaše nebe mi připadá příliš odvislé od iluzí. Poněkud zastaralé, nezdá se vám? Nechci vám ovšem nic vyčítat. Neucházím se také o takzvané věčné radosti, které zde poskytujete. Přišel jsem však s jistým záměrem. Mám totiž návrh. Má cesta sem je diplomatická cesta. Jako člověk jsem byl velmi činný a tohle všeobecné lenošení mě dopaluje. Tolik znamenitých duchů zde zahálí! Tam dole bylo samé neplodné sebemučení a tady zas radování bez radostí. To my na zemi jsme si uměli udělat jiný ráj! Krása, vychutnávání života, ženy. Soutěžení a hra. Veliké i malé radosti, střižené podle rozměrů osobností. Iluminace a parády pro ty nejnižší, aby nezahynuli steskem a aby nezačali nenávidět příliš nebezpečně. To vše by bylo možno zavést také zde.“

„Milý příteli,“ pravil shovívavě dobrák, „zapomínáte, že boží říše je chudá. Tady si nemůžeme dopřávat nákladných rozkoší. Musíme vystačit se svým vnitřním plamenem, když nemáme nic jiného. Pouhé uspokojení z dobře prožitého života, rozumíte? K nějakému hýření nebo přepychu nemáme prostě prostředky.“

„Uspokojení, přicházející z nitra,“ pravil trpce bohatec, „přemílání jednoho a téhož! Když si pomyslím na ty zahaleče dole, trpící bez opravdového utrpení! A přece je nasnadě nádherné řešení. Pane bože, dopřej mi příležitosti, abych tu mohl aspoň na zkoušku zavést skutečné nebe. Dej mi k dispozici svou nebeskou armádu, a uvidíš! Než se naděješ, všechno se změní. Dvě království, podsvětní a rajské, vždyť je to děsně neúsporné! Vybuduji jediný veliký podnik. Ti dole budou zapřaženi do práce, a pak my nahoře budeme mít dostatek radostí!“

My nahoře — už ani nepomýšlel na to, že by se měl vrátit mezi ty dole!

Bůh spatřil záblesk na umodlených tvářích svých světců. Dívali se příliš dlouho s utajovanou touhou dolů na krásné hříšnice. Bůh byl nanejvýš dobrotivý, nemohl se neustrnout. Změna je lákavá i v říši nebeské nudy. Soustrast, s níž se bohatec díval na jeho dílo, byla zahanbující. Kdysi učinil svět k obrazu svému. Jeho stvořitelské ruce však již nemají mozoly, jsou hladké jako ruce nemluvněte. Kdosi jiný mu nabízí dobrou práci a trochu osvěžení. Ten malý zázrak s jeho dopuštěním stojí věru za zkoušku!

A bohatec v čele nebeských vojsk počal organizovat nový ráj.

„Zde bude hřiště pro golf, zde závodní louka, tady postavíme hernu, zde dáme nápis: Noční bar. Obstaráme pokrmy a nápoje nadzemské vůně a chuti, z hlubin nekonečna vydolujeme oslňující drahokamy, které se budou krásně vyjímat na hrdlech půvabných nebešťanek. Je tu však mnoho lidí, kteří se na světě nenaučili radovati. Z těch uděláme sloužící a lokaje. A dole v pekle je mnoho znamenitých hříšníků a dokonalých společníků, jichž je škoda pro věčné trápení. Zrušíme jejich ortel a vrátíme je blaženosti. Určuji oddíl ozbrojenců, který zvěstuje peklu nejnovější boží vůli. Konec naříkání a skřípění zubů! Pekelní občané budou pracovat, aby nebešťané mohli žít v pohodlí. Tak to bylo od počátku na zemi, tak tomu bude i na věčnosti!“

Na své pochůzce rájem se zastavil také před Lazarem. Ovšem, že ho nepoznal. Nikdy si nepovšiml těch, kteří obléhali jeho dům s pláčem a s prosbami.

„Kdo jsi?“

„Jmenuji se Lazar, a na konci života, plného dřiny, jsem byl žebrákem.“

„Příteli,“ zeptal se ho zamyšleně bohatec, „bavíš se tady?“

Lazar se polekal a silně se zarděl.

„Poznal jsem hned, že jsi muž zvyklý tělesné námaze a odříkání. Organizuji novou věčnost. Hledám v nebeské říši instruktory, kteří by naučili práci ty lenochy dole. Zručné dělníky a řemeslníky, horníky a zemědělce. Pracovní oddíl, nakomandovaný do pekla v nebeských službách. Půjdeš?“

Když se bohatec tázal, nikdy nečekal na odpověď.

Uplynulo několik dní vesmírného času. Bohatec seděl na pravici boží, žoviálně se bavě se starým pánem. Nebe se dostávalo do varu. V zábavních místnostech bylo slyšet vzrušující melodie, šum podpatků prozrazoval tanec, na hedvábných poduškách leželi ti, kteří si zvykli mít se dobře na zemi. Ženy propastných, očí, které nemohly zapřít svůj původ, a také se o to nikterak nepokoušely, procházely se po nebeských síních ve vzdušných toaletách. Cinkot číší oslavoval blaženou věčnost a armáda andělů, obzrojených po zuby, udržovala pořádek u nebeské brány, která byla nově pobita lesknoucí se ocelí, chráněna jsouc betonovými zákopy.

A zatím Lazar dole v temnu uhelné šachty skláněl hřbet, kopal, nakládal, znova a znova si otíral potem zrosené čelo. Starý vetchý čert mu pracoval po boku, z nemocných plic mu unikaly tesklivé hvizdy, kašlal a sténal. Vozíky jezdily jako zběsilé po kolejích, náklady rachotily. Uhlí pro nebeské pece! Chléb pro nebeské povaleče! Zlato pro nebeské penězoměnce!

Za temné noci vyšel Lazar se soudruhem ďáblem nahoru na vzduch, aby si na chvíli odpočinul. Jako třpytného ptáka spatřil nad svou hlavou letět ozbrojeného anděla, jednoho z těch, kteří byli kdysi jedinou poezií v říši míru. Aniž si toho byl vědom, jeho oči se zakalily slzami. Vztáhl paže k mlčenlivé hvězdné obloze a zvolal žalostně:

„Jak dlouho ještě?“

„Navěky,“ odpověděl mu anděl hlasem plným úzkosti.

Navěky! Lazar sklopil hlavu. Tu starý krhavý čert škrtl sirkou o kalhoty a zapálil si cigaretu. V záři rudého plamínku vypadala jeho tvář opravdu ďábelsky podšitě. Usmál se a poklepal Lazarovi na rameno:

„Kamaráde, netruď se! Cožpak nepozoruješ, že vesmír urazil opět kus cesty vpřed? Bezmocní, kteří vládli, stali se pouhými diváky tragédie. Je pravda, že upír rozložil nad věčností svá blanitá křídla, avšak násilí otevře oči trpícím. Vzpomeň, jak jsme prve pracovali tam dole. Kopali jsme a nakládali na vozík. Pak jsme náklad posouvali vší silou svých paží. Největší úsilí jsme museli vynaložit, aby drahocenný náklad byl převrácen. Jak blahý pocit mělo asi uhlí, když bylo vezeno! Nakonec se přece jen octlo na kupě. Neseme na svých bedrech bezpráví celého vesmíru: I ten náklad jednou zvrátíme do prachu. Zmocníme se vlády ve jménu nejsvětějšího lidského práva. My jsme ti, na kterých záleží. Bez nás by nebylo ukradených radostí a podezřelého štěstí. Neboj se! To, co jest, dlouho nepotrvá. Nová doba přijde, dřív než se naděješ. Jenom co se stane skutkem důtklivé volání pekelných revolucionářů: Nevolníci podsvětí — spojte se!“

/ 1938 /

Pohádka

o poblízněném talíři

To vám byla, děti, v sobotu v noci mela v naší kuchyni! A k celému tomu pozdvižení došlo jenom proto, že Bětka odešla na neděli domů do vsi a věci zůstaly zcela bez dozoru. Ale cožpak veliké, pokojné kusy nábytku, ty by byly spaly klidně jako každé jiné noci po celodenní lopotě, nešťastnou náhodou však naše maminka, která měla zrovna na večeři hosty, narovnala umyté talíře na kraj police tak, že navrch se dostal právě ten nejhloupější, s ošklivým modrým pruhem podél okraje.

Ani to vlastně žádný pořádný talíř nebyl, měl nažloutlou barvu a byl celý otlučený a oprýskaný, příliš prozrazoval svůj původ — nebožka babička jej koupila kdysi ve válce, kdy lepších talířů nebylo.

Ke všemu svítil úplněk jako lampión, jeho všetečné paprsky se toulaly po kuchyni, a to je všeobecně známo, že v takové měsíčné noci vyjdou věci snadno ze svého pořádku, že se lehce pomatou a způsobí nějakou neplechu, nad níž si lidé ráno marně lámou hlavy.

Nu a tak to tedy začal ten ošklivý kameninový talíř nebožky babičky. Jak měsíční paprsek osvětlil kuchyň, uvědomil si ten pošetilý talíř, jak vysoké zaujímá postavení, když tak trůní nade všemi ostatními talíři. V jeho tupé, ctižádostivé palici vznikla představa, že je nejmocnější, nejznamenitější a nejkrásnější mezi všemi talíři světa. Všecek se roztřásl nadšením, a jak se tetelil a zmítal, tropil neslýchaný povyk. „Já jsem králem všech talířů,“ volal v divokém opojení. „Všechny talíře jsou pod mým velením. Nařizuji vám, talíře, abyste mne všichni poslouchali! A nejen této noci, ale navždy. Kdo z vás se opováží pochybovat o mé vznešenosti, bude sražen, rozbit, rozdrcen!“

„Kdybys raději mlčel, protivný zmetku,“ bručela kachlová kamna, která byla nad jiné unavena celodenní prací. „Já i my ostatní si přejeme klid. Kdo tu bude poslouchat tvé pitomé naparování?“

Jenže bláznivý talíř nebyl ještě dávno hotov se svými nesmyslnými nápady. Jak se tak kolem sebe rozhlížel, viděl všechny ostatní věci hluboko pod sebou. „Vládnu, vládnu,“ volal nadšeně, „to je nad slunce jasnější, dřepím tu jako na opravdovém trůně a všechny ostatní talíře jsou v mém podnoží. Vy, talíře, které jste pode mnou, si z toho však nemusíte pranic dělat, poněvadž skrze mne přijdete k veliké slávě. Když se to tak vezme, není v celé kuchyni věcí, které by byly tak silné počtem. A z toho následuje, že my, talíře, jsme nejpřednějšími mezi kuchyňskými věcmi, a jelikož já jsem nejpřednější mezi talíři...“

„Ach, můj ty bože,“ stěžovalo si staré ubohé pometlo v koutě u okna, „zdá se, že si dnes v noci ani trochu nezdřímnu, poněvadž toho hlupáka na polici se zmocnilo třeštění. A ráno je neděle a mne čeká veliký úklid!“ Zatím však zpupný talíř hledal nové a nové důvody k tomu, aby se vychloubal a vyvyšoval. „My, talíře, jsme rozhodně nejušlechtilejší mezi všemi věcmi udělanými z hlíny. A věci udělané z hlíny se věru mohou jen chlubit, že jsou s námi příbuzné. Můžeme se bez nadsázky zváti pány všech hliněných věcí. Tak například tuhle hrnečky, seřazené jeden vedle druhého, jsou zřejmě naši poddaní. A cožpak hliněné hrnce uvnitř police?“ Najednou se hrdinsky rozeřval: „Prohlašuji vládu nad všemi věcmi udělanými z hlíny! Slyšte, slyšte, vy věci udělané z hlíny! Já jsem váš král, budete holdovat nám, talířům, a ponejvíce mně!“

Tahle řeč se talířům začínala líbit. Jak je všeobecně známo, jsou talíře povahy velmi romantické. Je tím snad vinna okolnost, že jsou na nich podávány tu ty, tu zas ony krmě, a talíře nasáknou všelijakým divokým kořením a všemi zvláštními vůněmi, takže pak snadno podléhají pokušení myslet si o sobě více, než je slušno. „Ano, ano, ano,“ volaly radostně talíře, „všechny věci udělané z hlíny musí nám holdovat, a nejvíce našemu panu a králi, talíři z pálené hlíny, na věčnou slávu a čest ověnčenému tmavomodrým pruhem!“

To se zas ovšem náramně líbilo vrchnímu talíři a hlučel a rámusil mnohem více než předtím. Poněkud méně byla nadšena řada hrnečků s všelijakými hezkými obrázky v bílých obličejích a s roztomilými nakroucenými oušky a rovněž tak všechny ony bachraté a dobrosrdečné hrnce v hloubi police. Avšak protestovat nebylo nikterak možné, poněvadž ctižádostivé talíře tropily takový hluk, že nebylo vlastního slova slyšet, a pak také — taková je už povaha věcí urobených z hlíny — tak trochu se toho bláznivého talíře a jeho vyhrožování bály. Některé hrnečky dokonce ze samé zbabělosti tvrdily, že se cítí prohlášením pruhovaného talíře nadmíru poctěny, a byly mezi nimi i takové, které to myslely doopravdy. Nejen mezi lidmi, ale i mezi věcmi se najdou patolízalové a nevyléčitelní tupohlavci, kteří se dávají ochotně unášet proudem a jimž postačí ke štěstí, mohou-li se obdivovat nějakému chvastounovi.

Jenomže kuchyňská vzpoura věcí pořád ještě nebyla u konce. Vzpurný talíř si vzpomněl, že pod jeho vládu patří právem všechny předměty, pokud stojí nebo leží v polici a na polici. „My, věci udělané z hlíny, tu máme naprostou většinu. A poněvadž na polici někdo musí vládnout, aby tu byl pořádek, a my, věci udělané z hlíny, máme dosti moci a síly, abychom vládly, prohlašuji já, jejich pán, vládu nad celou starou policí a nade vším, co je v jejích útrobách!“

Marně se tetelil malý kalíšek na vajíčko, který měl na jedné straně obrázek nahého andělíčka a na druhé plápolající srdíčko, marně se bránil, že s vládou hliněných věcí nechce nic mít, on, tvoreček udělaný ze dřeva. Talíř soptil a řval, až sama kuchyňská kamna upřímně radila kalíšku, aby se raději poddal a mlčel, poněvadž by hádka beztoho k ničemu nevedla, a že přece nejde o nic jiného než nechat toho hlupáka vymluvit, aby se konečně mohlo pokojně spát...

Ale kdepak — bojovný talíř, a mlčet a spát! Ten do toho měl ještě hodně daleko! Domníval se, že nyní zcela ovládl polici, a rozhlížel se, koho by si tak ještě přivlastnil. Výborně! Tu na to přišel! A začal řečnit, možno-li ještě s větším hlukem: „Když je jisté, že my, věci udělané z hlíny, jsme nejdůležitějšími a nejmocnějšími předměty, pak je také přirozené, že pod naši vládu patří všechno, co se týká jídla. Jsou to nepochybně lžíce, vidličky a nože, složené v šuplíku kuchyňského stolu, neboť kdyby nebylo talířů, nebylo by potřebí ani jich. A nejen tyto drobné předměty patří pod naši přirozenou nadvládu, ale i věci zdánlivě mnohem mocnější, mnohem větší. Tak například sama kuchyňská kamna. Lidé by je mohli klidně rozebrat a vyhodit, kdyby nebylo na čem jíst. Kamna tu jsou jen proto, aby vyráběla potravu pro talíře. A kuchyňský stůl je tu jen proto, aby na něj byly kladeny talíře. A dřez na umývání nádobí je ovšem pouhým sluhou talířů a věcí udělaných z hlíny. I kořenka na zdi, pokličky, navěšené na šňůře nad kamny, kávový mlýnek a čajová konvice na skříni — vše je závislé na věcech udělaných z hlíny a tudíž nepřímo na talířích. Prohlašuji,“ řval popraskaný talíř mocným hlasem, „vládu nad celou naší kuchyní. Prohlašuji se prvním předmětem mezi všemi předměty a kusy nábytku v této místnosti!“ A přitom koulel svými tmavomodrými kruhy a nadýmal své pukliny a hleděl nenajedeně ke dveřím do sousedního pokoje, hledaje, co by tak ještě pohltil.

Některé věci ironicky mlčely, jiné se pobouřeně shlukovaly, nebo se ustrašeně tvářily, jenom plechové kuchyňské hodiny klidně a neúčastně tikaly, jako by se jich celá ta vřava netýkala. Cítily se asi nad všechno to zmítání povzneseny, poněvadž byly pány nad časem, a jak je známo, čas, a nic jiného než čas, je nejmocnějším nepřítelem všech věcí krátkého trvání.

V této kritické chvíli se pojednou ozvala Bětčina postel u dveří. Byl to již velmi vetchý kus nábytku, nemohl se chlubit žádnou krásou nebo ušlechtilostí, poněvadž byl jen pelechem ubohé služky. Nyní si tedy ta nevzhledná, ošumělá postel umínila, že svéhlavý talíř ještě více rozčilí. (Jako by nebyl již rozčilen až dost!) „Příteli,“ pravila unaveně a bez jakékoli zloby, „nevím, co to pořád máš s tím svým pitomým vládnutím. Já jsem postel a támhle kamna jsou kamna, věšák je věšák a pometlo je pometlo, všichni máme svou práci a své určení a všem nám vládnou lidé. Klábosíš a nadouváš se docela zbytečně, na této skutečnosti naprosto nic nezměníš. Nemáš co poroučet ani polici, ani tamtomu rozviklanému stolu. Vždyť sám jsi jen docela obyčejná křehká nádoba! Pokud se mne týká, nemám s tebou obzvlášť pranic společného. Ty jsi z hlíny a já ze dřeva, na tobě se jí a na mně spí — to ti snad může být jasné. Zbylo-li ti ještě kousek zdravého rozumu, umlkni a nečiň se ještě více směšným.“

O posteli se skutečně nedalo říci, že by měla nějaký vztah k věcem udělaným z hlíny. To byla ovšem hrozná zpráva pro potřeštěný talíř. Všecek zpopelavěl vztekem a rozhodl se, že tu buřičskou postel potupí a znemožní tak, že se sama sebere a odtáhne na svých krátkých nohách ze dveří — někam do síně — nebo do komory — na půdu — zkrátka tam, kam takové staré a nepotřebné kusy nábytku patří.

„Jdi mi z očí,“ ječel nepříčetně zlostný talíř, „kliď se odtud, ohavo! Pouhý pohled na tebe mi obrací žaludek! Hnusíš se mi! Jak krásně by se na tvém místě vyjímala nová kredenc, plná skvělých talířů do výbavy, nádherných talířů, ozdobených růžičkami, věnci pomněnek, rajskými ptáčky, červenými, modrými a zlatými pruhy... (Jak vidět, bláznivý talíř měl přece ještě jakýsi smysl pro poezii!) Jenomže postel zůstávala k těm výzvám a urážkám docela chladná. Ani se nehýbala pod svou pruhovanou peřinou, a jak na ní spočinul nezbedný měsíční paprsek, zdálo se, jako když zívá.

Taková provokace ovšem působila na ješitný talíř neblaze. Již nadobro ochraptěl, již jenom sípěl, vymýšlel nové a nové pohany — marně. A přece musel rozepři s tou dřevěnou obludou skoncovat vítězně, neměl-li ukázat svou bezmocnost před všemi ohromenými posluchači v kuchyni, ba před samotnými předměty vyrobenými z hlíny. Puzen zoufalou odvahou, pozvedl se na svém porcelánovém trůně, skutálel se na polici. „Všichni za mnou! Všichni za mnou,“ ječel. „Hr na ni, na nadutou, ohyzdnou postel! Teď jí ukážeme, zač je toho loket, brániti se přesile hliněných věcí! Když odtud nechce jít po dobrém, vytlačíme ji silou svých nepřemožitelných ramen!“ Několik horlivých talířů se koulelo za svým velitelem, také jeden hrneček s mariánským obrázkem, hrneček z pouti, opojený bojovností...

Jak to mohlo dopadnout, jak jinak to, můj ty bože, mohlo dopadnout? S police se svezly na podlahu — třesk — křáp — a bylo po nich. Pouťovému hrnečku ulítlo ucho, talíře se roztřískaly, jen jediný se zakutálel pod postel a zůstal tam bez pohromy. Nejhůře ze všech dopadl jejich zuřivý velitel. Vždyť byl, chudák, z nejhorší válečné hlíny! Ten byl tak napadrť, že by ani nejzručnější dráteník jeho střepy dohromady nesesadil.

Tak to máte, děti, takhle to skončilo v noci ze soboty na neděli v naší kuchyni, když Bětka odešla do vsi a měsíc svítil. Jistěže uznáte, že hodiny, vládci nad časem, měly pravdu a že stará, podšitá postel, která zlostníka vydráždila k útoku, byla hrozně moudrá.

Když přišla ráno maminka do kuchyně a viděla tu spoušť, spráskla ruce. Naprosto nemohla pochopit, jak se to všechno mohlo stát. Přičítala vinu — jak už to u dospělých lidí bývá, ti si musí stůj co stůj takové příhody vysvětlit nějakou přirozenou cestou — těm zatroleným těžkým nákladním autům, která každého rána jezdí kolem našich oken. Dům se otřásá do základů! Jak by potom nespadly z police talíře, zvlášť když byly položeny na samý krajíček, jak by se neskutálel z police hrneček s mariánským obrázkem? Toho hrnečku z pouti bylo mamince upřímně líto. Cožpak talíře, ty se snadno doplní — vždyť je kus jako kus, žádná zvláštní škoda. A ten ohavný natlučený talíř po babičce? Nu, zaplať pánbůh, že se konečně roztloukl nadobro, však tu mezi ostatními byl jenom pro ostudu!

/ 1939 /

Dolfa rváč

Jmenoval se vlastně Holubec, ale říkali mu tak jeho kumpáni, s nimiž se opíjel u Sektora, v klenuté síni, páchnoucí kořalkou, a brzy si na toto důvěrné oslovení zvyklo celé městečko. Říkali mu tak všichni, kteří mu podlézali, i ti, kteří se před ním třásli. Dolfa — rváč! Pocházel ze Špitálku, ze čtvrti chudých, a do světové války o něm celkem nikdo nic nevěděl. Vrátil se z ní s jediným okem (druhé mu vystřelili kdesi na ústupu od Piave), s plavým, raubířským knírem, neukázněný, dravý, násilnický. Aby mohl uživit svou četnou rodinu, přidělili mu koště a káru, ustanovili ho obecním metařem. Zametal ulice, seškraboval bláto, obtěžoval služky, běhající po nákupech, pokřikoval po známých, častoval šťavnatými nadávkami své nepřátele, kritizoval a zesměšňoval kdekoho, nešetře ani své chlebodárce (závislost na městečku mu pranic nevadila), propíjel statečně svůj skrovný plat, na nevlídné slovo odpovídal ranou, na křivý pohled pohrůžkou. Jeho věhlas vznikl však teprve tenkrát, když v hádce smrtelně zranil listonoše Kačírka a odseděl si v jičínské káznici rok za zabití.

Bylo Dolfovým štěstím, že se tak stalo v částečném zatemnění smyslů alkoholem a že na rvačce nebyl listonoš bez viny. Kačírek hodil půllitrem a Dolfa vytáhl nůž. Náhodou si tento nůž našel bezpečnou cestu k listonošovu srdci. Dolfa měl větší část trestu odpykánu vyšetřovací vazbou a vrátil se do městečka, dřív než kdo tušil. Nyní šlo o to — dosadit ho znovu do hodnosti obecního metaře, nebo se od něho odvrátit s opovržením jako od zločince? Nejraděj i by byli tento problém rozřešili v Holubcův neprospěch, jenomže Dolfa, protřelý kriminálník, byl ještě mnohem drzejší a odvážnější než Dolfa válečník. Promluvil hezky hlasitě u Sektora v kruhu svých přátel vagabundů a naznačil tak pánům radním, že jednoho po druhém vykuchá, nechají-li ho na holičkách. Strach působil. Ani starosta Nosálek, usměvavý, příjemný pán s olivovou, poněkud vyžilou tváří, ani nikdo z úctyhodných obecních starších netoužili po tom, seznámit se blíže s Dolfovou kudlou. Dolfa tahal svou káru dál, znepokojoval mírumilovné občany, proklínal svou nízkou mzdu, poškleboval se vrchnosti, vyhrožoval a co více, když poznal, že vyhrožování a zastrašování nese ovoce, rozhodl se, že tohoto systému jaksepatří využije. A zde se vlastně teprve začíná povídka o rváči Dolfovi.

Dolfa si řekl: když respekt, tak respekt — a zásobil se všemi možnými zbraněmi. Jeho bezedné kapsy byly pravým arzenálem zabijáků, boxerů, revolverů a nožů. Aby všechny ty vražedné nástroje aspoň částečně ukryl před nepovolanými zraky, nosil okolo těla omotaný červený pás, jakési poncho. S oblibou se obouval do vysokých bot, které snad byly na jeho poměrně krátkou postavu příliš těžké, takže se v nich pohyboval trochu neohrabaně, kymácel se ze strany na stranu a zeširoka našlapoval, ale to mu právě dodávalo vzhledu nepřemožitelného siláka. A když si k tomu přimyslíme jeho jediné oko a rozčepýřený knír, bradu vždy drze vystrčenou — och, Dolfa vypadal opravdu bojovně a nebezpečně, v širém okolí nebylo nikoho, kdo by si po dobré rozvaze přál něco s ním začít!

Dolfa, rváč, byl ovšem dalek toho, přizpůsobovat se takovým naivním předsudkům, jako bylo zachovávání nočního klidu. Když byl patřičně rozjařen, rád si pohulákal některou ze starých válečných písní a to mu vyneslo několik střetnutí se strážci veřejného pořádku, s ponocným a s policií. Jednoho rána byli ponocní nalezeni na dobytčím trhu připoutáni ke kolům, svázáni do kozelce, policajt Bulušek dostal výprask vlastní šavlí a druhý, Koliandr, ztratil v zápase svůj poslední zub a až do smrti pak kulhal na levou nohu. Dolfův triumf nad bezpečnostními orgány nebudeme ovšem příliš přeceňovat, povážíme-li, že oběma policajtům bylo kolem šedesáti let a ponocní že byli ozbrojeni pouhými sukovicemi. Přesto následky těchto senzačních nočních půtek byly pro městečko nedozírné: od té doby tu nebylo veřejné moci, která by byla ochotna vzepřít se Dolfovým rozmarům. Vlastní kůže, není-liž pravda, je přece jen bližší než obecné blaho, a tak ponocní a strážníci konali svou špatně placenou povinnost jen tam, kde se nekřížila s Dolfovými zájmy. Pohanění a poranění hrdinové totiž nenalezli ochrany u svých představených. Jakýsi pokus o ochranu zde sice byl, ale tak ubohý a dětinský, že jej lze zaznamenat jen jako epizodu, nikoli jako vážný pokus o zastavení Dolfova junáckého řádění. To tenkrát, když Dolfa, snad nedostatečně kdysi ukojiv svou pomstu na Buluškově zadku, narazil policajtovi na hlavu obecní buben právě o středečním trhu, před očima krajských zelinářů a semínkářů. Veřejná potupa obecního zřízence, o tu by tak nešlo, ale byl zničen obecní majetek — tajemník Čížek si zavolal Dolfu do městské kanceláře. Jenže Dolfa se místo pokání jen spokojeně chechtal a poplácával si své nadité kapsy tak výmluvně, že byl nakonec propuštěn s pouhou otcovskou domluvou.

Dolfova troufalost rostla. V městečku nebylo bezpečno v noci ani za bílého dne. Dolfa si se svými nepřáteli — pokud ještě jaké měl — vyřizoval účty bez obalu. Do této epochy patří mnoho vyražených zubů, mnoho krvavých podlitin a vymknutých čelistí. Jeho rváčské úspěchy totiž záležely hlavně v tom, že byl tak naprosto nevybíravý v prostředcích. A již mu také nestačila pouhá zábava se služkami, sahal jim do tašek a bral si, co se mu právě hodilo, s gestem lupiče džentlmena. Vyhýbaly se mu s kvikotem, ale jakmile je dostihl, milostně se na něho usmívaly, jako by jim jeho pozornost lichotila. Postižení si nestěžovali, nežalovali, trpěli pokorně toto řádění. Zachtělo-li se Dolfovi, přetáhl koštětem třeba synáčka některého váženého měšťana, otce však ani nenapadlo, aby z přepadení vyvozoval důsledky. Svěsil smutně hlavu a chlácholil naříkající robátko, svíraje pěsti v kapsách. Nanejvýš v bezmocném vzteku rozbil svou nejlepší fajfku nebo nakopl psa, který se mu připletl pod nohy.

Ale cožpak takové drobné, bezvýznamné příhody! Dolfa byl znamenitý provokatér. Neomezoval se jen na návštěvy u Sektora, zalíbilo se mu chodit i mezi tak zvanou lepší společnost. A nezůstal sedět někde u dveří, v koutku, nýbrž přisunul svou židli až k panskému stolu a vměšoval se do politických debat. Ovšem, nikdo se neodvážil vykázat ho z místnosti. To se pak milá společnost pomaloučku a tiše vytrácela! Zvlášť byly-li přítomny dámy. Pane, ty měly nahnáno! Dolfa žertoval se slečinkami, točil k nim úlisně své jediné oko a měl znamenitou švandu z jejich polekaných obličejíků, z jejich hrůzy. Byla to pro něho zlatá doba! Lekat a způsobovat výtržnosti. Stalo se, že načepýřený manžel přemohl svou tíseň a namítl cosi o nezvaném hostu. Och, to se pak z kapes vytahovaly všechny smrtící nástroje, kudla byla zabodnuta do stolu, Dolfa skučel jako poraněný tygr, hotovil se ke skoku. Rodina upláchla — Dolfa byl tak kavalírský, že ji nechal beze škody upláchnout. Jemu stačilo, když pokořený odvážlivec zmizel bez placení, předstíraje, že jde na záchod, svíjel se smíchy, když ho viděl oknem prchat z hospody s kloboukem obráceně posazeným na hlavě, jak před sebou nervózně postrkuje pípající a poděšenou rodinu.

Na městečko lehal čím dál větší strach. Dolfovi se dařilo výtečně, každý před ním vyklizoval pozice, ustupoval. Žil si jako milý pánbůh, svobodně, bez omezení, neznal kázně, kasal se, holedbal se svou silou — to bylo posvícení! Kazil kdejakou společnost, kdejakou zábavu a stával se nevrlým, když před ním pořád jen utíkali. Už ho to začínalo nudit, byl by se rád zas s někým pořádně chytil do křížku, udělal pěkný randál. Choval se mezi městskými hodnostáři stále vyzývavěji. Chytal je za rukávy, nakláněl se k nim, sytil je svým kořalečným dechem, pana lékárníka, pana doktora, pana notáře i pana starostu. Hleděli, aby se mu zachovali, a on je za to pak zdravil na ulicích a na náměstí po kamarádsku, rozmáchle, měl se k nim důvěrně jako dobrý známý, mrkal na jejich manželky, pomlaskával, když kolem něho kráčely, natřásajíce svými tučnými boky. Muži spali neklidně, scházelo již jen, aby začal činit jejich ženám určité návrhy, pohrůžkami je nutit k povolnosti.

Snad právě tato žalostná situace podnítila k neodpovědné akci pana Šmída, vinárníka a majitele nálevny lihovin. Šmíd byl žid a jeho plán byl celkem prostý a nelze říci, že zcela bezduchý. Šlo o to, najít v městečku hrdinu, statečného chlapíka, který by za určitou cenu, nejraděj i však za pouhý vavřín vítěze, byl ochoten s Dolfou se vypořádat a zbavit ho navždy pověsti nepřemožitelného rváče. Jenomže se to nepodařilo. Bohužel, nepodařilo se to, ale nikoliv vinou mazaného pana Šmída.

Ve čtvrti „Za vodou“, která ležela za potokem Bahnicí, bydlil starý švec Benetka, a ten měl syna, který vynikal svalovitýma pažema, obrovskou hlavou a ještě větším zadkem. Nebyl to právě nejchytřejší mladík, ale jeho síla byla málem stejně proslulá jako síla Dolfova a jeho zážitky z války byly, možno-li, ještě znamenitější než Dolfovy. Hned ze začátku, někde v Srbsku, byl střelen do hlavy — a ejhle, tu se ukázalo něco, čemu v městečku dlouho nechtěli věřit — že Jan Benetka má „tuplovanou“ lebku. Prohlásili to lékaři, kteří první skořápku jeho mozkovice našli proraženou, ale druhou — nepoškozenou. Hluboký šrám na spánku zdobil Benetkovu tvář, ale tento šrám měl tu záviděníhodnou cenu, že jeho majiteli pomohl z vojny — navždy. Invalida Benetka byl trochu těžko myslící, ne právě bystrý — to byl jediný škodlivý výsledek jeho zranění. Je snad po tom všem někomu s podivem, že se Benetka naučil užívat své abnormální lebky v drobných potyčkách a zápoleních jako bojového prostředku? V co jiného by byl Benetka mohl mít na světě ještě víru, ne-li v svou „tuplovanou“ palici? Nevytáhl ani ruce z kapes, ba ne, neklel, nevyhrožoval — jen se shýbl, rozběhl se — a bacil svého nepřítele hlavou jako býk, když někoho nabírá na rohy. Odtud jeho vžité přízvisko: Benetka-kráva. Neuráželo ho to, naopak, zakládal si na tom. Byl na to pyšný.

Něco jiného se ho hluboce dotýkalo, něco jiného ho dovedlo přivést do varu — jistá hanlivá okolnost jeho vojákování. Benetka totiž nesloužil u c. a k. armády, nýbrž u zeměbrany. To byl komplex, jímž Benetka-kráva trpěl. Stačilo, aby se někde za rohem ozval posměšný signál trubkou dlaní, písnička odvážného uličníka: „Landveráci, utečte, kopne vás kráva, landveráci křičeli — prokristapána!“ A pak posupné a rychle se na úprku vzdalující: „Landveři dou, landveři dou, brambory, brambory, ertepličky, brambory, brambory, erteple.“ Kráva jektal vztekem sanicemi, krčil se, rozbíhal se s hlavou napřaženou k trknutí, bezúspěšně pronásledoval malého nepřítele.

Pan Šmíd to tedy nalíčil docela jednoduše. Naléval Benetkovi ve své nálevně, neptal se po placení, jen shovívavě mávl rukou, když Kráva na něm utkvěl tázavým pohledem, blahovolně s ním rozprávěl a pak, když viděl, že kořalka dostatečně povznesla Benetkova ducha, naznačil mu důvěrně, že Dolfa, Dolfa rváč, pokud byl ovšem pan Šmíd zpraven, a on bývá obyčejně velmi dobře zpraven dík své živnosti, odvážil se dotknout se urážlivě Benetkovy válečné minulosti. Prohlásil prý, že Kráva je jen pouhý landverák a jako takový... Benetka více nepotřeboval, vyřítil se na náměstí, pátral očima po nepřítelově káře s rukama v kapsách a s očima podlitýma krví.

Jenomže, už jsem to řekl — nepodařilo se to. Dolfa byl příliš chytrý, příliš předvídavý. Když spatřil, jak se na něho Kráva řítí, ihned se dovtípil, že ho někdo navedl. Neuhnul se, ale také nevytáhl nůž, nechystal se k obraně, naopak, vlídně se usmíval a vztahoval k útočníkovi pravici. Kráva se zarazil. Tady nebylo něco v pořádku. A Dolfa již mluvil medovými ústy. Kam že to tak běží milý kamarád, válečný hrdina? Skoro by se zdálo, jako by měl nějaké ne právě přátelské úmysly. Nebylo by snad výhodnější, dříve než se pustí do rvačky, říci, proč je má? Nenažvanil mu snad někdo něco? A kdo to byl? Benetka koktal, skřípal zuby, ale pověděl. Och! Dolfa přece nikdy podobnou urážku nevyřkl! Naopak — vždycky ctil zeměbranu naprosto stejně jako každou jinou zbraň. Voják jako voják, o tom přece nelze mít pochybností — ale tihle židé, kteří se schovávali za svými pulty, ulejváci — Dolfa horlil — kazisvětové, šizuňkové, zloději chudiny! Večer se končil smírem na sudech u Sektora. Dolfa s Krávou si přísahali věčné přátelství a ráno měl Šmíd roztřískány všechny tři výkladní skříně a co bylo v nich, láhve s kořalkou i bez kořalky, všechno bylo na maděru. Pěkně vítám, to byla pěkná škoda a z Dolfy a Krávy byli spojenci na život a na smrt. Aj, vaj, pane Šmíd! Běda, městečko! Teď ti teprve počnou trpké časy!

Kdo čeká, také se dočká, říká se. Městečko čekalo a také se dočkalo. Tenkrát zrovna umřel legionář Drábek, chudák, ten, který se vrátil z Ruska s polámanými žebry a s šestnácti nevyhojenými ranami. Dostal kdysi v uznání za svou statečnost a za svou slávu od městečka pěkný byt v bývalé obecní pastoušce a jakousi obecní penzi. Vlastně byl hlídačem městské třešňové aleje, jenže tam hlídat nebylo co, poněvadž těch pár třešní, které dozrály, sezobali vrabci. Tak tedy umřel a v obecní radě bylo rozhodnuto, že jeho žena bude klidit ovoce jeho legionářské slávy, že v pastoušce zůstane a stane se po svém muži hlídačem třešní, které nikdy nedozrají, a tím že bude postaráno o ni a o její tři malé děti. Všechno bylo v pořádku, nikdo proti tomu nic nenamítal. Cože, nikdo že nic nenamítal? Tady jsme právě u toho. Najednou si Dolfa vzpomněl, že má již dost toho vláčení s károu po ulici a shrabování koňských kobližek, on že je vlastně také invalida, ve válce přišel o oko. Zkrátka Dolfa prohlásil, že v pastoušce chce bydlet on a hlídačská služba že sluší muži a nikoli babě. Zastavil pana starostu na náměstí a hezky po kamarádsku si mu řekl o protekci. Ó jé, to byl pro ctihodného pana Nosálka těžký oříšek! Vyhnat z pastoušky vdovu s třemi malými dětmi jen proto, že se tomuto zpustlému kořalovi a kriminálníku zamanulo rozsadit se tam, to bylo přece jen trochu mnoho. Domlouval vlídně Dolfovi a apeloval na jeho dobré srdce. Ale kdepak Dolfa a dobré srdce! Zatvrdil se. Ze prý neustoupí ani o píď. Ze tu pastoušku po nebožtíku Drábkovi musí a musí dostat.

Co teď? Starosta řekl šalamounsky, že si tu věc musí ještě důkladně rozmyslet. Rozmyslet? Hoho! Téhož večera vykřičel Dolfa na sudech u Sektora do světa všechny své kletby a popsal zevrubně všechny mordy, které provede, jestli do zítřka nebude po jeho. Ano, do zítřka, ani o den déle nepočká, vdova musí z pastoušky. A jestli ne, tak tam Dolfa půjde se svou tlupou a vlastnoručně vyhází všechny její krámy do bláta, a nejen to, starostovi, který je veliký milovník květin a má za městečkem pěknou, pečlivě pěstovanou zahradu, všechno zpustoší tak, že nezůstane ani jediná bylinka, ani jediný stromeček! Prvnímu radnímu, továrníku Plešingerovi, vymlátí všechna okna v jeho fabrice, splávek, nad kterým sbírá vodu pro svou strojovnu, vyhodí do povětří a fabrika zůstane pěkně stát. A Matějáskovi, policejnímu radnímu, který má dole u hájenky pstruhárnu, otráví všechny ryby. To všechno bude ovšem pouhý počátek, nikoli konec. Neposlechnou-li Dolfu, se špatnou se potáží! Pak se teprve začnou valchovat panská záda! Dolfa harašil na sudech svými zabijáky, vytahoval je z kapes kus po kuse, do bubínkového revolveru cpal náboje, brousil kudlu o podrážku. Kráva ho objímal a sliboval, že na jeho tuplovanou palici se v nastávajících rušných dobách může plně spolehnout.

Nu a tak se stalo, že příštího rána se u Dolfova ne právě libě vonícího vozíku zastavil sám pan rada Plešinger, dlouhán, kterému vždycky vrzaly boty, který nevyšel z domu bez deštníku, ať bylo zamračeno nebo svítilo slunce, velevážený pan továrník, který byl příliš povznesen nad ostatní měšťany, aby je zval do svého domu, k svému stolu. Tento mocný boháč se snížil k tomu, že šel s Dolfou vyjednávat — a celé městečko to vidělo. To byl pro Dolfu triumf! Pane, to bylo co říci! Dolfa rozmáchle gestikuloval, výhrůžně si kroutil nazrzlý knír a pan továrník mu nesměle oponoval. A když debata nijak nevedla ke konci, dal se Dolfa do hulákání, řval jako utržený od řetězu, že místo hlídače je jeho svatým právem, že si je nedá vzít a že mu po nějaké vdově Drábkové dočista nic není. Pan Plešinger smutně svěsil hlavu a slíbil Dolfovi — rukoudáním, prosím! — že se přičiní ze všech sil, aby mu bylo vyhověno. Takový měl ten starý držgrešle strach o okna své fabriky, o svůj splávek a také snad o svá reumatická záda při pohledu na Dolfovy rabijátské, špinavé pěsti. A ještě téhož odpůldne byla znovu svolána městská rada a na té radě bylo odhlasováno, že bývalý metař se stane obecním hlídačem a že dostane deputátní byt, v pastoušce, z níž se Drábková musí s urychlením vystěhovat.

Konečně, když se to tak uváží, to rozhodnutí nebylo ani tak zcela nespravedlivé! Vdova měla ještě starou matku a ta matka měla vlastní chalupu v Horálkovicích, kozu a králíky, můj ty bože, lidé jsou na tom ještě hůř než ona, a pan továrník Plešinger chce dát dobrý příklad milosrdenství a z vlastní vůle jí na to přestěhování přispěje menší almužnou. Drábková marně vztahovala ruce k radničním oknům (dovnitř ji samozřejmě nepustili), bědovala, že se jí děje křivda, že matčina chaloupka je maličká, že se tam ani všichni nevejdou, koza a políčko brambor že je neuživí — nic naplat, soucit nesoucit, právo neprávo, muselo to být, moudřejší je vyhnout se větším nepříjemnostem, vdova je bezmocná, a tak jaképak fraky? Takové je to už na tom světě, silní vládnou a slabí trpí, musíme se přizpůsobit této skutečnosti — „nebo byste snad chtěli“, otočil se pan starosta červený jako krocan k fóru městské rady, když zaslechl nespokojené reptání, „abychom ráno všichni procitli s kudlami v zádech a s hořícími krovy nad hlavami? Ten člověk je, zkrátka a dobře, všeho schopen, s tím je třeba počítat!“

Vdova se odstěhovala do Horálkovic a Dolfa se nastěhoval do pastoušky. Rada si oddechla, nyní že bude konečně klid, Dolfa má, co chtěl, snad dá nějaký čas pokoj. Ale to tedy špatně znali Dolfu! Dolfa byl člověk s požadavky neustále rostoucími, jeho přání neznala hranic. Zatím byl ovšem se svým dílem kořisti spokojen, jenže — neměl snad přítele? Nu řekněte, neměl on věrného přítele Krávu, který byl ochoten nasadit pro něho svou tuplovanou lebku a v případě potřeby nabrat na rohy třeba celé městečko? Pro Benetku, který trávil trudné dny u svého verpánku, se muselo také něco udělat. Ale co, propánakrále, honem najít? A tu si Dolfa vzpomněl na samotného pana starostu. Na jeho pěknou zahradu za městečkem. Starý Dušek, který mu tam občas ryje a zalévá, je už hodně sešlý, opravdu, a neschopný tak velikého úkolu, mimoto je penzionovaný policajt a má své živobytí, proč by musel jíst krajíc dvakrát mazaný? Dolfa ovšem nezahájil jednání se starostou sám, byl nyní syt a věděl, co se sluší a patří, ale navedl Krávu a slíbil mu blahovolnou podporu. Řekněme — podporu až do těch pěstí a kudel — nu, nestačí to snad? A tak byl jednoho krásného rána starosta postaven před nový problém, který se ho tentokrát týkal více než aféra té chudinky Drábkové. Dát vlastní zahradu v plen tomu ševcovskému halamovi, který nosil věčně ruce v kapsách a jehož oblíbeným zaměstnáním bylo chrápat na slunci s čepicí naraženou do očí? A za jeho lenost a nicnedělání mu platit nekřesťanské peníze? (Benetka totiž docela přesně určil cenu, za kterou by na sebe uvalil tak velikou odpovědnost.) Zde by se na mou věru stal kozel zahradníkem! Jenže Dolfa v pozadí té neblahé historie! Neřval, nehulákal — ještě ne — jenom se jízlivě uškleboval a vyzývavě na prahu pastoušky čistil hadrem své bouchačky a zabijáky. Ne, ten neustoupí — drbal se ve vlasech starosta — ale pak je, panebože, po všem veta, neboť, to bylo nad vše jisté, jestli ještě tentokrát Dolfa dosáhne, po čem prahne, nebude konce změnám v obci, všechna tučná a méně tučná místa budou obsazována kořalečníky od Sektora, těmi chrapouny a raubíři! A s takovou šel pan Nosálek na radu k panu továrníku Plešingerovi. Radili se, radili, ruce na spáncích, nosy schlíplé, protáhlé tváře. Ta sakulentská Dolfova troufalost se přece jen neměla nechat takhle vyrůst, vdova Drábková měla být zachráněna stůj co stůj, protože — kdo teď učiní přítrž Dolfově rozpínavosti?

A přece — byla mu učiněna přítrž, opravdu — a zrovna způsobem, kterého by se byl nikdo nenadál. V nouzi nejvyšší, jak se říká... ale začněme raději pěkně od začátku. Tak tedy na dolním konci Horálkovic, kam se odstěhovala Drábková s dětmi, byla kovárna, a v té kovárně byl za dělníka jakýsi Rus, bývalý válečný zajatec, kterému se nechtělo zpátky domů, chlapík jako hora, ale tichý a mírný, dobrák od kosti — říkali mu po Horálkovicích všeobecně jen křestním jménem: Voloďa. Voloďa byl svobodný, do ženění se mu ještě nechtělo, ale děti byly jeho velikou vášní. Všechny holky a všichni uličníci z Horálkovic mu tykali jako kamarádi, co umouněnců jen civělo po dlouhé hodiny v kovárně, zatímco on bušil do kovadliny nebo přibíjel koním podkovy! Kupoval dětem mlsky, hrál si s nimi na otloukačku, na krále a na žebráka, chechtal se s nimi, zpíval s nimi, zkrátka počínal si jako malé dítě, jímž také v gruntu srdce byl. Neškodný člověk, trochu podivínský, ale lidé si na něj zvykli a vycházeli s ním dobře. A tento Voloďa se ovšem brzy seznámil s Drábkovými dětmi, stal se jejich důvěrníkem, jako byl důvěrníkem všech horálkovických dětí. Pověděly mu o celém tom případu s pastouškou, s Dolfou, přiznaly se mu k bídě, která byla nyní v chaloupce domovem, zkrátka, otevřely mu svá srdce. Nu a Voloďa, jaký již byl dobrák, pošetilec, věřící v spravedlnost, tuze se rozhořčil. Odjaktěživa těžce snášel křivdu, i takovou, která se ho úzce nedotýkala, a po způsobu lidí pomalých a těžkopádných rozhoříval se pomalu, ale tím tvrdošíjněji. Prohlašoval hlasitě mezi strýci v hospodě při kartách, tetkám, jdoucím do města do kostela, že to takhle na světě nejde, aby malé děti měly hlad jen proto, aby nějaký ochlasta mohl mít větší příděl kořalky, aby klidné rodiny byly vyháněny ze svých domovů pro kdejakého výtržníka. A že prý by se všichni lidé dobré vůle měli domluvit a celou tu věc vzít za svou, protože dneska mně, zítra tobě, není-liž pravda? Několik podobných výroků se doneslo k Dolfovým a Benetkovým uším a ti dva kumpáni se shodli v názoru, že takhle se to nemůže nechat, aby jejich moc byla zlehčována, lidé by nakonec mohli uvěřit slovům toho pitomého kováře, je již věru načase, aby se tomu klackovi zacpala huba. Dolfa byl příliš dobrý politik a věděl, že by byl konec jeho slávě, kdyby mu u samého městečka vyrostl sok, který by směl své nebezpečné řeči pronášet svobodně a beztrestně.

Nyní ovšem muselo co nejdřív dojít k změření sil. Jinak tomu ani nemohlo být. Dolfa se na výpravu do Horálkovic dobře připravil. Vzal s sebou všechny své zabijáky a co sám mohl postrádat, nacpal do kapes Krávě-Benetkovi. A šli. Och, tento den byl historickým dnem pro naše městečko! Kdekdo věděl, do jakého podniku se to Dolfa pouští, a všechno s napětím čekalo, jak to dopadne. Nemusím snad ani říkat, že bylo málo těch, kteří nedrželi palec kováři. A přitom, proč bychom si to nepřiznali, opravdovou víru v dobromyslného chasníka jich mělo pramálo.

Slunce rozkošně zapadalo právě proti kovárně. V Šírově hospodě zvučela harmonika mrzáčka Jíry, vápenkáři a dělníci z horálkovického bělidla slavili sobotu, ve vratech kovářovy stodoly se procházely a zobaly krůty a slepice, kohouti kokrhali na počasí. Do tohoto mírumilovného ticha vpadl Dolfa s kamarádem Krávou a ihned spustili vádu. „Hej, ty umouněnce,“ volal jednooký, široce rozkročen v svých vysokých botách, na Voloďu, který právě křesal kladivem jiskry z železné tyče, „vylez ze své boudy, a troufáš-li si, opakuj mi pěkně do očí, čím tady už několik dní bulíkuješ vesnické hlupáky, udělej mi svou povedenou přednášku o spravedlnosti a já ti na ni odpovím po svém, způsobem velmi osvědčeným, jakým jsem zvyklý odpovídat takovým tupohlavcům, jako jsi ty!“ Voloďa položil perlík a vyšel na silnici bezbranný, otíraje si ruce o zástěru, kluk, který mu šlapal měch, zůstal vyjeveně civět u kovadliny, harmonika na zápraží Širovy hospody přestala kvílet. „Myslím,“ povídal kovář rozvážně, „žes sem přišel ztropit nějakou výtržnost, ty plechová tlamo. Tak ti tedy zrovna říkám, že se tě ani dost málo nebojím.“ Jen to dořekl, již se po něm Dolfa sápal svými opičími pažemi.

A tu se stalo něco naprosto neočekávaného. Dolfova ruka, rozpřažená k ráně, byla uchopena mocnou a klidnou paží, zkroucena na záda, a než se Dolfa nadál, ležel na silnici jak široký, tak dlouhý. Ovšemže ihned povstal, sliny mu tekly z koutků, jediné oko ďábelsky žhnulo. Být vržen do prachu tím blbě se usmívajícím kovářem! Ta urážka musela být smyta krví! Sáhl do kapsy a již tu byl nůž, již tu byl revolver, jenomže Voloďa byl starý voják a jeden výstřel, co to bylo proti nesčíslným výstřelům, před nimiž se kdysi musel krýt! Oko v oku soupeřově vystihl okamžik, kdy prst zmačkl spoušť a uhnul s rychlostí, jíž by se byl nikdo nenadál od toho těžkopádného chlapíka, a než zazněl druhý výstřel, byla nebezpečná ruka zachycena a revolver se octl v kovářské pěsti. Nyní přišla Dolfovi draho jeho raubířská výzbroj, není tak lehké současně střílet i bodat, zvlášť když sválovité tělo nalehne na jeho, a když páteř je drcena v strašlivém objetí, Benetka-Kráva viděl, že udeřila jeho hodina. Přítel je zle tísněn! Kráva se rozbíhá k býčímu trknutí, které má podrazit chasníkovy nohy, jenže kovář — kupodivu — nebyl ani dost málo na hlavu padlý, skvělý obrat a Benetkova tuplovaná lebka naráží nikoli do Voloďových plecí, nýbrž na rohy je nabrán věrný kamarád Dolfa, až žalostně zaúpí. Ovšem, to byl jen omyl, Kráva se rozbíhá podruhé. Tento útok však končí ještě bědněji — ve vratech stodoly, která se široce rozlétnou. Krůty se s pokřikem rozletují na všechny strany, slepice kdákají a Kráva leží zpola omráčený s rozpaženýma rukama v slepičím trusu a hle, již jsou tu vápenkáři, dělníci z bělidla se svými pádnými pěstmi, na Krávu se ze všech stran sypou rány, neboť — nemůžeme přece nechat svého Voloďu samotna v tomto nerovném zápase! Kdesi ležela hospodská svítilna a již je roztřískána o Benetkovu hlavu, Jíra si přisazuje se svou harmonikou, i starý Šír přibíhá, aby prázdným půllitrem dopomohl k vítězství spravedlivé věci. A Voloďa si vede do kovárny supícího, zajatého Dolfu, který se pitvorně šklebí, vybírá mu z kapes všechny jeho použité i nepoužité zbraně, kudlu za kudlou, klade to na kovadlinu, bere kladivo — a bác! Čepel ulétla od nože, z bouchačky je placka a náboje se vysypaly z bubínku jako sirky ze škatulky, Dolfa leží na zemi, častován kopanci nesčetných nohou!

Panebože, to byla potupa! To byla nečekaná a neslýchaná potupa! S vymknutou paží, s natlučeným jediným svým okem, zkrvavený, samá modřina, vylezl Dolfa po čtyřech z kovárny a Voloďa za ním s velkolepým gestem vítěze vyhodil žalostné zbytky jeho výzbroje. Pak se táhli k městečku oba dva, hekajíce, osočujíce jeden druhého, Dolfa se opíral zdravou rukou o zvalchovaného Krávu, jehož palice, posetá boulemi, se podobala pařezu v trávě, na který zamokra nalezli šneci se svými budkami. A horálkovičtí kluci je pronásledovali hvízdáním a pošklebky, zatímco Jírova harmonika spustila u hospody bujnou písničku, při níž si vápenkáři a dělníci z bělidla statečně připíjeli s kovářem.

Ach ano, už tomu bylo tak, Dolfa dostal v Horálkovicích nekřesťanský výprask a již nikdy se z této porážky nevzpamatuje. Jak by ne! Smí být nepřemožitelný silák takhle přeprán? Tohle je konec, Dolfo, opravdový konec tvé slávy a tvé rozpínavosti, a tvé také, Krávo, s tuplovanou hlavou, který ses nechal do téhle šlamastiky navést! Dolfa to ví a posupně mlčí, vztekle hryže konečky svého zplihlého, nazrzlého kníru. Však ještě téhož večera se do něho u Sektora obul bojovný švec Matoušek, který s ním měl jakési nevyrovnané účty, a tak ho zbil, že ho bylo SektorovI trošinku líto.

Pane, teď to šlo s Dolfou rychle z kopce. Kdo se před ním kdysi třásl, nyní si to chtěl vynahradit, počkal si na něj a s gustem mu jich namlel při každé vhodné příležitosti, protože, jakýpak strach z jednookého ožraly, který sotva vládne vymknutou rukou a který v horálkovickém zápase pozbyl všech svých vražedných zbraní? Dopadlo to tak, že se Dolfa utíkával pod ochranu policajtů Buluška a Koliandra, svých bývalých úhlavních nepřátel, a byl rád, když se ho občas ujali ponocní. Neminulo dne, aby nějaký po slávě toužící mladík, jehož pomsta nebyla ještě ukojena, nezrasoval Dolfu tak, že zůstal ležet jako Lazar v silniční škarpě.

Co psát dále? Každý vidí, že povídka končí, jak skončit musela, vítězstvím spravedlnosti. Stačí, podotkneme-li stručně, že metař není již metařem, ba ani ne již hlídačem obecních alejí, vdova Drábková se nastěhovala do pastoušky zpátky. Rváč shledal, že v městečku mu již pšenice nepokvete, sbalil svých pět švestek a jednoho dne tiše zmizel i s Benetkou. Povídá se — ale tomu se ovšem nemusí věřit — že na poutích a o posvíceních předvádí obecenstvu Krávovu tuplovanou lebku. Starosta města, pan Nosálek, se ukázal velkomyslný. Poslal po služce pěkné stříbrné hodinky do Horálkovic neohroženému kováři z vděčnosti za to, že zbavil městečko toho upíra, Dolfy Holubcova. Jenomže kovář se ukázal ještě velkomyslnější a panu starostovi hodinky vrátil, že prý mu za dobrou vůli pěkně děkuje, ale že mu pan starosta není docela nic dlužen. Až prý bude hodinky potřebovat, koupí si je sám. A stejně prý ten sakulentský kovář vrátil panu továrníkovi Plešingerovi pěkně vyžehlenou, zelenou stokorunu. Inu hrdina je hrdina a snad má také právo na jakousi hrdost a na vlastní čest před hodnostáři, kteří se v nedávných dobách neukázali jako mužové zvlášť stateční. Voloďa rozumí asi poctivému zápasu jinak než pan notář a pan lékárník a ti ostatní a zná jiné hodnoty, než je páně Plešingerova portmonka.

V Horálkovicích zvučí Jírova harmonika jako dřív, Voloďa si hrává s dětmi, jako si hrával. Nehrozí pražádné nebezpečí, že se chopí dobrácký kovářský chasník dědictví svého poraženého soupeře. Je dalek toho, aby se stal postrachem městečka nebo vlastní pokojné vsi.

/ 1939 /

Faustova smrt

Nelze pochybovat o tom, že mudrc Faust jen zatajoval před světem svou pravou přirozenost. Když se octl na konci svého života, trpce litoval, že se nemohl vyžít po svém, a ďáblova nabídka mu přišla v pravou chvíli. Ve své druhé existenci zřejmě jen pustě lhal, když si ponechal titul doktora a odvolával se na svou minulost filosofa, doktor i filosof v něm byli už dávno mrtvi, zůstal jen úchylný muž, který vyhledával kdejakou rozkoš a kdejaké rozptýlení. Hýřil, hrál, znásilňoval ženy — případ s Markétkou byl jen jednou z epizod v jeho rozmařilém životě — bil se v soubojích a odstraňoval své protivníky s naprostou bezcitností a sadistickou krutostí. Valentin? Kolik jen bylo ještě dalších Valentinů? Prodal svou nesmrtelnou duši peklu a žil si divoce a nevázaně také trochu proto, aby zapomněl na děsnou budoucnost, jíž nemohl ujít. Avšak i tak se jeho život opět chýlil ke konci, a tu se s ním setkáváme, se starým mužem, vědomým si své chmurné perspektivy a ještě chmurnější jistoty, že nemá již nic, co by dal v zástavu, aby nitka jeho prchajícího života byla podruhé zázrakem nastavena.

Tak se s ním setkáváme, s tím temným chlapíkem, který má celé peklo příšer k svým službám, obklopeným svými černými milci, svými otrockými sluhy, kteří pro něho vydrancovali všechny poklady země, aby vyhověli jeho choutkám. Není to vetchý, ubohý kmet s podklesavou chůzí a s prorockým plnovousem, ale stařec s urputným pohledem, poznamenaný svými vášněmi.

Sedí na zámku uprostřed svých pustých komnat, sytý pitek a radovánek, a proto tím nebezpečnější a strašlivější. Celé město je jeho nepřítelem, poněvadž kořistil ze všech stavů a ze všech vrstev, poněvadž tu nebylo rodiny, která by pro něho neoplakávala syna nebo dceru, matku nebo otce. Faust, jako by se byl domníval, že tak prodlouží vlastní zbytečný upíří život, nelítostně mrhal životy svých poddaných. Stačil sebemenší vzdor, sebemenší projev nesouhlasu, aby byla oběť vševidoucím a všeslyšícím ďáblem označena, přemožena pochopy a předvedena katu. Více než polovina všech měšťanů byla zmrzačena. Ten byl hluchý, ztratil sluch pod ranami Faustových pacholků, poněvadž se osmělil reptat proti uzurpátorovi, ten byl slepý, byly mu vypíchány oči, jimiž pohlédl záštiplně na svého pána. Beznozí, bezrucí, s přeraženými žebry, s vymknutými sanicemi, ohněm poznamenaní, plížili se lidé po ulicích, po náměstí, podobni stínům, uděšeně, pokorně, plaše — a mlčky, aby je neprozradilo neopatrné slovo, bez myšlenek, neboť myšlenky bývají zrádné. V městě již nebylo mládeže, byla vybita, vyhlazena — cožpak je na celém širém světě taková mládež, která by nevzdorovala, byť to bylo sebebeznadějnější?

Vražedník Faust měl špatné svědomí a chtěl být živ, jak nejdéle jen bylo možno, neboť jakmile přestane být živ, je přece jasné, co ho čeká. Aby zůstal živ, musel si udržet v rukou všechnu moc. Proto se město hemžilo žoldáky — pomsta mohla číhat za každým rohem! — a kolem města byly vybudovány valy, vykopány zákopy, na valech stála děla a zákopy se ježily píkami a mušketami proti nepřátelům zvenčí.

V městě již nebylo sousedské družnosti — když si dva lidé navzájem postěžovali na zlý osud, stihlo je mučení nebo smrt. Lidé již neznali úsměvů, byli tak otupělí svým smutkem, že nevěřili v radost, která by snad mohla ještě odněkud přijít. A co lidé — i země byla zhnusena břemenem, které na sobě nesla. Větry nevály, déšť nepadal, pole nerodila, voda neproudila, vše bylo buď žhavé a vyschlé, nebo ledové a mrtvé, podle ročních počasí. Stromy unaveně věsily k zemi bezlisté větve, široko daleko nebylo zeleně, nebylo kvítí, poněvadž bylo zhola zbytečné, aby se květy snažily potěšit něčí oko, ptáci tu nezpívali, poněvadž by je nikdo neposlouchal. Faust sám nenáviděl všechno, co mělo barvu nebo vůni, co mělo nějaký vztah k mládí nebo ke kráse — sám již neměl ani mládí ani krásu a záviděl smrtelně všemu, co by obojí mohlo ještě mít.

Zatímco ďáblové dopravovali z končin, kam nesahala Faustova říše, do zámecké kuchyně pokrmy úžasné lahodnosti a nápoje závratné opojnosti a do zámeckých ložnic ženy neslýchané vášnivosti, jen aby zpestřili nudu Faustova dohasínajícího srdce, měšťané žili spíš jen jako zemní červi, pro ně nebylo potravin ani nápojů, zvěře ani ovoce, jim zůstal jen okoralý a plesnivý chléb, kůra uschlých stromů a kořínky hnijícího mechu, zatoulaní psi a krysy.

Ani pekelníkům nebylo při této službě zrovna veselo, a měli-li nějaké vyražení, pak to bylo jen vyražení z násilností a vražd, poněvadž hlídání netrpělivého a rozmarného Fausta bylo nekonečně únavné. Potají si mysleli, že by věru bylo již nejlépe, kdyby jejich pán zemřel, aby mohli k svému vládci Luciferu odletět se zaslouženou kořistí, avšak uspíšit tento konec jim nebylo dovoleno. Smlouva byla příliš jasně napsána a krví podepsána.

Je otázkou, jak se díval bůh ze svých nebeských výšin na tento vřed, který se na zemi provalil Faustovou druhou existencí. Nuže, bůh kupodivu mlčel, kupodivu trpěl tento zlořád. A lidé, utýraní a znechucení lidé, kteří ho tak dlouho marně vzývali a později už ani vzývat nesměli, poněvadž prosba k bohu o milost byla pronásledována a pokládána za dorozumívání s nepřítelem, pozbyli jakékoli víry, že by jim odkudkoli mohlo být pomoženo. Ba snad se domnívali, že bůh usnul nebo umřel, nebylo přece k uvěření, že by se na jejich nelidské bědy díval s takovou božskou lhostejností.

A to bylo právě to nejhorší v tom městě všeobecného zoufalství, to bylo to nejstrašlivější. Matky rodily děti s vědomím, že tyto děti budou utraceny, dřív než dospějí, a lidé se navzájem milovali bez lásky jako zvířata jen proto, že nemilovat bylo ještě truchlivější. Minuty věčného orloje prchaly líně a marně a nikdo již nestál o život, ba dokonce nikdo již nestál ani o smrt, neboť jí nedůvěřoval. Faust byl všemocným pánem věcí na zemi, bylo podobno pravdě, že jím bude i po smrti. S takovými vyhlídkami nemohli lidé toužit ani po věčném klidu, který hrozil být spíš věčným neklidem.

Ani život, ani smrt — takový byl tedy únorový večer onoho pozdního středověku, kal lidských chrchlů ležel na dláždění, v domech blikala umrlčí světýlka, poněvadž se lidé styděli svých vlastních zmučených tváří a měli raději temnotu než světlo. Noc se snášela a lidé byli tiší, na ulicích bylo slyšet jen odměřené kroky hlídek, patrolujících pro Faustovu bezpečnost. Avšak ani Faust nespal, chodil po svých komnatách a přemýšlel o marnosti svého neuhasitelného vzteku na život, který byl před ním a bude i po něm, o neodvratné hrůze pekelných plamenů, které ho čekají, jakmile se jeho život skončí. Čelo měl nakrabeno, tvář sinavou strachem, pohled černý nevyčerpatelnou zuřivostí. Kdyby tak mohl vzít s sebou do hrobu všechno živé, co na zemi ještě kvetlo, vonělo a jásalo barvami mimo dosah jeho krvavých klepet, kdyby tak mohl opustit tuto bídnou planetu, vyvražděnou a liduprázdnou, vyhaslou a navždy mrtvou, aby si byl jist, že nemá, co by tu s lítostí opouštěl!

A tak tedy onoho večera, onoho truchlivého a bezmezně skličujícího večera, který byl právě tak truchlivý a skličující, jako byly všechny předešlé večery a jako hrozily být truchlivé a skličující všechny večery budoucí, najednou — neuvěřitelně — lehounce a tichounce zavál nad městskými střechami vlažný vítr a zahrál melodicky v lomenicích, zasténal v rezavé korouhvičce na radniční věži.

Vítr! Vítr! Vítr! Vítr!

Léta už lidé neslyšeli vanout vítr. Pomalu, jako když se mrtví budí v rakvích, zvedali hlavy na lůžkách, v nichž leželi beze snů, se srdci hlasitěji a hlasitěji bijícími — snad to již byla jakási naděje — přistupovali k oknům, otvírali je a hleděli vzhůru, vzhůru, vzhůru, s nechápavostí a tupou nedůvěrou. Odkud vítr? Jak to, že vítr?

A jako stíny, jako pouhé stíny z mlh utkané vstávali, vycházeli na zápraží, tito kostlivci dávno nenajedení, ubožáci dávno neholení a neupravení, a potkávajíce se v bezcílném procházení, hleděli si navzájem žalostně a tázavě do očí, do svých propadlých a prázdným důlkům lebek podobných očí.

Pozorovali — museli pozorovat — že mezi ďábly i mezi stráží panuje jakýsi neklid, nepochopitelný, mátožný neklid. Ovšem, ovšem, vítr byl vetřelec, který se nedal popřít, který se nedal zabít!

Ale vítr nepřišel sám, přišel s ním i déšť, možno říci vlahý jarní déšť, a padal a padal, ševelil a ševelil, ťukal na pahrbky hrobů, kde byly zakopány mrtvoly zavražděných, ťukal tam, jako by se s nimi spolčoval, jako by jim vlídně a radostně ohlašoval svůj příchod. A ťukal jemně a důtklivě na železné přilbice strážců, důtklivě a výstražně, až skláněli hlavy a choulili se v zmíravém strachu — takový podivný a neuvěřitelně dotěrný déšť to byl!

Bylo to zřejmé: ten vítr a ten déšť byly předzvěstí něčeho divného, divného, divného! Byla to změna, a změna sama je něco podobného revoltě tam, kde je třeba bát se jakýchkoli změn.

A tehdy právě vyšel ze svého brlohu městský blázen, jeden z těch několika set bláznů, kteří kdysi mívali prostřední, obchodnický rozum a potom se zbláznili pod krupobitím ran, pod krupobitím políčků, pod krupobitím duševního i tělesného utrpení, a ten blázen byl ještě k tomu mrzák, jednu paži mu usekli, poněvadž jí pohrozil k zámeckým oknům, a jazyk mu vyřízli, když jím proklel tyrana.

A blázen — věřte nebo nevěřte — promluvil. Mluvil jen tak, jak mohou mluvit němí: „Oaé — oaé.“ Nic víc než „oaé — oaé“, ale nebylo již v tom vytí cosi strašného, cosi nepochopitelně odbojného? Zvuk byl podezřelý, hlas blázna a mrzáka byl výrazem zlých myšlenek, a zlé myšlenky byly přece zakázány! Snad se tam za tím nárožím, tam za tou skomírající lucernou, vynoří vojsko černých příšer, svážou ho do kozelce, naloží ho na svá černá bedra a odnesou ho ke katovi! Uříznou mu — co mu ještě uříznou? Jedině tak ještě hlavu, jedině hlavu, poněvadž jen ta mu byla ponechána pro podobnou poslední produkci. Avšak hle, nikdo nepřichází, nikdo se neblíží, aby ho jal, a chuďas blekotá a jeho oči jsou obrovské jako jezera, veliké a sálavé jako moře záští. Mrzák se plazí ke kašně na náměstí, klopýtá, poskakuje, klopýtá, bere do své jediné ruky železnou rouru potrubí, jíž dávno přestala téci voda, bere ji do ruky jako felčar zápěstí nemocného, jeho tvář se starostlivě krabí, čím dál tím víc se jasní mrzákovy zkroušené a zkormoucené oči, čím dál tím víc!

A pak náhle vítězné: „Oaé! Oaé!“ Dusot kroků. Hlouček za hloučkem. Kupí se kolem mrzáka a šeptaná zpráva jde od úst k ústům. Němý vycítil svými prokřehlými prsty, že železná roura pulsuje. Srdce města začíná opět tlouci. Zmrtvýchvstání! Zmrtvýchvstání!

Nikdo již neleží v páchnoucích, zatuchlých peřinách, nikdo již nenaslouchá jen žalostnému skučení vlastních prázdných střev. Ulice jsou plny lidských stínů. Všichni se dívají. Kam se dívají? Tam, odkud se ozývá tepot kopyt.

Tepot kopyt, slyšte, slyšte, slyšte! Tepot kopyt, slyšte, slyšte! Z východu? Od západu? Ze severu? Z jihu? Kdo to může říci. Ale je tomu tak! Je tomu tak! Kdosi z dálky přijíždí, vesele přijíždí, statečně přijíždí. Na koni!

Kdosi přijíždí. Nemožno! Město je chráněno palisádami, za každou palisádou namířená mušketa, za řadou mušket první příkop, druhý, třetí! A i kdybys, tajemný cizince, prorazil blokádu, již tu na tebe čekají, již si na tebe brousí nože a meče, jsi-li stár, budeš vyslýchán a zmrzačen, jsi-li mlád, budeš zavražděn, a filosof Faust, který nikdy nebyl filosofem, omočí svůj křivý dráp v tvé krvi! Proč, kopyta, tepete? Jezdce, proč přijíždíte? Pro jaké neštěstí se blížíte? Pro jaké neštěstí prší a vane vítr?

Však se již chystají věrní strážcové, již strkají nabijáky do mušket a do zubů dýky. Jaké noční obveselení! Jaké posvícení! Jejich přílbice se lesknou deštěm, tváře mají zčervenalé větrem. Posel nedojede. Naděje je marná. A dojede-li, dojede jen pro své umučení.

Lidé již nevydrží stát na jednom místě. Stráže nevydrží stát na jednom místě. Tu k té, tu k oné bráně se posunuje lidská vlna. Čekají, čekají, sotva dýší — mlčky — čekají. A tu již zabouřila první salva, první ostrá salva, jako když se zřítí několikaposchoďový dům, a poté salvě je ticho, temné a děsivé ticho. Ubohý cizince ubohý odvážlivce, nyní jsi mrtev, mrtev, mrtev! Ale do toho ticha, tak ponurého, se opět ozve tepání podkov, neohrožené tepání podkov. Neznámý ještě jede, ještě jede!

Ozvou se výstřely již kdesi velmi blízko, steré, rozptýlené výstřely a do nich zabouří rána z děla. To promluvil velký hmoždíř na městských hradbách! A opět ticho, v němž ten, jenž není dosud sestřelen, jenž není dosud mrtev, jede — jede — jede!

Jakými zázračnými mastmi byl pomazán, jaká milost ho provázela, čí vyslanec to byl, že ho střely nezasáhly, že ho dělové koule neskolily? Dusot kopyt je zřetelně slyšet již u samé městské brány, u jedné ze čtyř městských bran, nebo snad u všech čtyř současně? Za nimi se choulí strážcové, ustrnulí děsem, neboť zde není něco v pořádku. Ten, který měl být mrtev již v prvním, v druhém, ve třetím kole opevnění, žije, projíždí, projel, bude třeba vzpříčiti sochory do veřejí, aby nevítaný host nevnikl do města, bude třeba zvednout padací mosty, zaplnit příkopy vodou, aby jezdci i zvířeti se postavila v cestu nepřekonatelná překážka. Jenomže všechno v tomto městě je už dávno shnilé, všechno dávno propadlo zkáze, sochory jsou měkké a ztrouchnivělé, v rukou žoldáků se drolí, není vody, jíž by se dal zaplavit příkop, a kladky padacích mostů jsou zrezivělé. Brány vůbec není možné uzavřít, marně se vojáci lopotí, marně proklínají a svolávají smrt na kdekoho, ten nepatrný vítr, který vane, postačí, aby vrátně divoce lítaly, jako by byly utkány z ptačího peří, jako by ani nebyly zhotoveny z těžkých dubových prken.

A zatímco na náměstí, v ulicích je namačkána hlava vedle hlavy — vytřeštěné krhavé oči — nadšeně se škebící bezzubá ústa — vychrtlé krky, kroutící se jako větrná korouhvička na radniční věži na všechny světové strany — kdosi promluvil. Kdo to byl, jenž první po lidsku promluvil? Rozžehl plamen vítězného slova, které se sdílí, které se vlní, které putuje po hladině kalných hlav: „Již je tady! Již je tady!“ Kdo je tady? Posel — vetřelec — bratr! Kudy projel? Západní branou? Východní branou? To se neví, ale již kluše k náměstí, řetězy, kterými mu zahradili cestu, pukly, jako by byly rozťaty mávnutím meče — ale on přece neměl meče! — halapartny, které na něho byly namířeny, poklesly, jako by paže vrahů ztratily všechnu sílu.

Špalírem špinavých hadrů, špalírem vztažených rukou, tenkých jako hůlky, kolem černých otvorů úst, které byly tak bezmocné v svém štěstí, že ze sebe nevyrazily ani jediného slova na uvítanou, projížděl krokem muž, o jehož tváři se ještě mnoho desítek let potom přeli pamětníci a děti a vnuci pamětníků, jak vlastně vypadala. Byly jeho oči černé nebo modré? Měl mohutná ramena nebo to byl útlý jinoch s ladnými pohyby a s dívčí tváří? Byl oděn v železném krunýři, jímž nemohly proniknout střely, nebo byl oblečen jenom v kožené kazajce, či snad byl dokonce do pasu nahý? Och, o tom všem se hlasy různí, jen v jediném se shodují: v rukou nedržel meč, nýbrž červenou růži, úžasně vonící růži, vonící růži, jakou ještě nikdo v městě nečichal.

A jel rovnou k Faustovu paláci.

Proč se mu nepostavili ďábli, Faustova osobní garda? Projel jimi, jako by projížděl mlhou, jejich černá těla se před ním rozplývala jako mraky před paprsky slunce, kůň — snad to byl bílý kůň — šlapal po hadrovitých trupech přeludů, jako by to byly jen šedé koberce, rozprostřené k jeho poctě. A po schodech vzhůru vyjel jezdec, jako by mu to nečinilo sebemenších obtíží, lehounce překonal sto a jeden schod k Faustovu obydlí. Dveře se před ním otevřely dokořán a již vklusal do zámecké síně, výš a výš cinkaly jeho podkovy, jeho stříbrné, jasně zpívající podkovy.

To, co se o návštěvě záhadného cizince dále vypráví, nelze ničím doložit. Nikdo při tom nebyl. Nikdo to nemůže dosvědčit. Zámečtí sluhové, kteří jediní byli setkání přítomni, byli ráno do jednoho mrtvi. Prý seskočil s koně až přede dveřmi Faustovy ložnice. Prý ho Faust uvítal, na kolenou blekotaje o milost. Prý mu jinoch — anděl Asrael, neboť on prý to byl, posel smrti — podal svou nachovou růži. A jediné vdechnutí její vůně proměnilo Fausta v hromádku páchnoucí kaše, která se hemžila červy.

V téže chvíli přilétla do Faustova města první vlaštovka, usedla na žlab zámecké střechy a dala se do štěbetání. V téže chvíli vyrazila z vodovodního potrubí mocným proudem voda a smáčela ruku plačícího blázna. V téže chvíli rozkvetla v zámecké zahradě první sněženka.

Pak ještě viděli lidé z Faustova města žoldnéře, prchající v divokém zmatku. Cesta za nimi byla poseta kopími, mušketami, halapartnami a meči. Kde se za vraždu neplatí, tam se již nebojuje. Kdo nechce bojovat, kdo vidí, že již nemůže bojovat, zahazuje zbraně. Za žoldnéry se vyhrnuli z městských bran nuzáci, mrzáci, slepí, hluší a bili prchající po lebkách vidlemi, obušky, berlami a okovy.

Ráno se nad městem rozklenula blankytná obloha, po níž se honily bílé obláčky jako kdysi, jako před lety. Ráno zavoněla země chlebem a zvala do polí a k práci jako dřív. A v rodině nejubožejšího městského chudého se narodilo dítě, první svobodné dítě, které se usmálo na svět v důvěře, že nezemře rukou katovou.

Poslova červená růže — kdo ji tam donesl? Kdo ji tam dal? Ležela uprostřed hřbitova popravených. Neuvadla. Zapustila kořeny. Roste. Ten hřbitov je dnes jediným polem červených růží.

Záhadného, neohroženého jezdce, božího posla, anděla smrti s lahodným hlasem, s líbeznou tváří, bojovníka bez meče, již nikdo nikdy nespatřil.

A Faust?

To, co z něho zbylo, seškrabali ďábli do zlaté rakve — ten sliz a hnůj, který zůstal z Fausta, pečlivě seškrabali do této lživé rakve — a pyšni svým lupem, očekávajíce vděčnost svého patrona, shlukli se v roj a s mručením pekelných žalmů vzlétli se svou zlatou tíhou nad město. Jako když se vyrojí hrobaříci. Jako když vytryskne první bahno z kráteru sopky. Město se dívalo. Vidělo. Zlatý bod uprostřed černého mračna, kterým se zatmělo slunce. Ale v téže chvíli vyrazil z čistého nebe blesk a bez zahřmění, bez rány udeřil právě doprostřed černého houfu.

Zlatá rakev pukla, jako když praskne přehřátý cylindr noční lampičky. Něco strusky se sesypalo. A tlupa ďáblů roztála v krátkou páchnoucí pršku, zúrodňující zemi.

/ 1939 /

Vzdoropohádka

Byl jednou jeden chudý uhlíř a ten měl tři syny. Nejstarší byl drvoštěpem, druhý pomáhal otci pálit milíře a nejmladší, protože byl ještě malý, pásal kozu, krmil králíky, a jakmile si našel jen chvilku volného času, čítal pohádkové knížky, které si vypůjčoval ve škole. Nebyl ani trochu hezký, měl zrzavé vlasy, zakulacené nohy a notně šilhal, a tak ho nikdo neměl rád, od svých rodičů dostal nepočítaných ran a od bratří zakusil mnohá příkoří. Jmenoval se Jan, ale toť se ví, říkali mu Honzík.

Když se z milého Honzíka stal Honza, napekla mu maminka buchet a poslala ho do světa. Kozu a králíky si prý opatří sama, vždyť to takhle už dál nejde, aby se jen pořád válel po lese a po pasekách s těmi svými pitomými knížkami a nic nedělal, je věru na čase, aby si vybral nějaké řemeslo. Honzovi se však do řemesla nechtělo, myslel si, že by bylo ze všeho nejlepší najít poklad nebo získat ruku krásné smutné princezny a stát se králem. A tak sotva byl mamince z dohledu, začal se o své buchty dělit s mravenečky a ptáky, poněvadž věděl, že by mu mohli být nějak prospěšní, a na každém rozcestí vyhlížel otrhaného žebráka, kterého by mohl obdarovat a který by se mu pak za jeho dobrotu jaksepatří odvděčil.

Zrovna zvonili poledne, když se blížil k první neznámé osadě, a tu spatřil na milníku u silnice sedět vychrtlého, scvrklého mužíčka v obnošených šatech, obutého do rozbitých škrpálů. Honzovi se radostí rozbušilo srdce, jak by ne, hned se k němu hnal pln naděje, že to je sám zakuklený král duchů nebo něco takového, a nabízel mu svou solidní teplou halenu. Mužíček se rozkuckal drobným, zlomyslným smíchem, až se mu po vrásčitých tvářích koulely slzy.

„Však jsem si hned myslel, že jsi Honza,“ pravil mu, když se poněkud uklidnil, „a protože jsi Honza, domníváš se, že na tebe čeká štěstí na prvním záhybu silnice. Jenže, víš, já nejsem žádný čaroděj a nemám, čím bych ti halenu zaplatil, tak si ji raději zase vezmi, budeš ji sám potřebovat. A příště nebuď tak důvěřivý, všichni pocestní nejsou tak poctiví jako já.“

Honzu mrzelo, že s ním mužíček mluví tak svrchu, a tuze se zarmoutil. Hleděl na něho vyčítavýma očima.

„Ach tak,“ posmíval se mu tulák, „ty si myslíš, že si nezasloužíš tolik úštěpků za své dobré srdce. A to se tedy pleteš. Jak tě tu tak vidím, zdáš se mi být zatraceně vypočítavý chlapík. Toužíš po bohatství, moci a slávě a rád bys k tomu všemu lacino přišel, nějakým chytráctvím nebo zázrakem. Nu, doufám, že brzy získáš zkušenost, která tě z tvé přepjatosti vyléčí.“

Honza se dopálil — takové řeči mu nebyly po chuti — a zvedl kámen, aby jím po mužíkovi hodil, ten se však svezl do příkopu a byl pryč, jako by se po něm byla země slehla. „To byl nějaký pěkný ptáček,“ pomyslil si Honza, „kdo ví, nebyl-li to dokonce sám přestrojený Lucifer! Dojista se mnou zamýšlel něco špatného.“ A kráčel vesele dál, přesvědčen, že se mu podruhé povede lépe.

Skutečně, také tomu tak bylo. Před další vesnicí seděl v trávě málem nahý, vetchý dědeček, a ten jeho kamizolu náramně rád vzal a děkoval, až se mu brada třásla. Také mu hned pověděl o výhodné službě. Tam za tím lesem je prý osamělý, zpustlý dvůr, jehož majetnicí je stará, nemocná paní, která má nade vše ráda koně. Zrovna hledá k těm svým koním hodného a skromného pacholka, který by je pásl a staral se o ně, a slibuje každému, kdo to u ní vydrží celý rok, že se mu dobře odmění.

Honza věděl předem, jak to na tom zámku bude asi vypadat, a měl málem pravdu. Paní byla zlá, lakomá, pokřivená reumatismem, a bylo věru těžké vydržet to u ní týden, neřku-li celý rok, protože strava byla prachmizerná a roboty s koňmi víc než dost. Bylo těch koní dvanáct, a to už dá, panečku, hřebelcování a ošetřování! Kromě těch dvanácti byl ve stáji ještě třináctý koníček, celý bílý, ale ten byl už tak starý, že se sotva držel na nohou, srst měl oblezlou, žebra z něho koukala. „To bude jistě ten zakletý bělouš, který jednoho dne promluví lidským hlasem,“ dovtípil se Honza a umínil si, že toho chudáčka vykrmí a vyléčí, zkrátka, že si u něho udělá dobré oko. Od toho dne prašivému valáškovi nadržoval, jak mohl, předkládal mu nejlepší sousta, a tak se mu opravdu podařilo, že zakrátko nabyl nových sil a mohl aspoň s ostatními chodit na pastvu. A když se ten rok trpké služby skončil, zeptala se Honzy čarodějnice — či vlastně paní toho dvora — jakou odměnu si za své věrné plnění povinností žádá. Jistěže se nepodivíte, když vám povím, že si náš Honza vybral právě toho věkem sešlého bělouše. Čarodějnice se hrozně rozchechtala a koně mu beze všeho dala.

Bílý, sotva koží potažený koník nemusel ani promluvit lidským hlasem (a také jím nepromluvil), Honza přesně podle návodu z pohádek sáhl pod jeho žlab — a hle, tam byl ukryt zrezivělý meč. Co by to tak mohlo být za meč? Inu, byl to ten divotvorný meč, jímž stačilo zamávat nad hlavou a vykřiknout: „Všem hlavy dolů!“ A nepřátelům opravdu hlavy spadly. Honza si to vyzkusil na makovém poli a jediným povelem je celé požal.

Tak, teď byl tedy dokonale vybaven do jakéhokoli hrdinství, žádný zápas nemohl prohrát, vlastně již mělo jít všechno jako na drátkách. Honza potřeboval jen slušnější šaty, aby se mohl představit na některém tom královském dvoře, kde potřebovali hrdlořeza pro turnaje nebo pro válku. O to tu však také nebyla žádná starost, teď se musel každou chvíli objevit ten dědeček, kterému dal Honza kamizolu, ten dobrý duch vtělený do žebráka, v zánovní bílé říze, s vlnitým stříbrným plnovousem. Vztáhne nad Honzou své měkké ruce a řekne: „Tu máš, Honzíčku, čarovný proutek, jakmile jím šlehneš, otevře se před tebou skála, ve skále najdeš truhlu a v truhle brnění železné, stříbrné a zlaté.“

Tentokrát se Honza přepočítal, když vyšel z lesa, kohože proti sobě spatřil kráčet? Och, nikoli toho znamenitého dědečka, nýbrž zlomyslného mužíka s vandrovním rancem na zádech a se sukovicí v ruce. A tulák, toť se ví, hned Honzu poznal a začal se mu pošklebovat.

„Hleďme, hleďme, tak se ti přece podařilo? Vedeš si za uzdu pohádkového komoně a po boku máš připjat divotvorný meč. Pročpak si však, Honzo, na toho svého bujného oře nesedneš? Zdá se ti snad příliš chatrný, bojíš se, že by se s tebou svalil a vícekrát nepovstal? Poslouchej, nezdá se ti, že na tomhle obchodu ta čarodějnice notně vydělala? A kdopak ti bude věřit, že jsi opravdový rytíř, když máš na nohou lýčené střevíce a jsi oblečen do košile, kterou ti šila maminka? Víš, ten svůj meč si budeš muset dát v nejbližší kovárně nabrousit, s takovým, jaký je, bys nerozštípl ani polínko!“

Honza však již věděl, jak má s tím poťouchlým chlapíkem zacházet, sehnul se pro kámen — a v téže chvíli nebylo po mužíčkovi ani památky. Dobře udělal! Za malou půlhodinu došel k nahrbené chaloupce a před ní seděl náš známý žebráček. Neměl na sobě bílou řízu a na bradě se mu nevinil stříbrný plnovous, nu, jen když to byl ten hodný dědeček, který po ničem jiném netoužil, než aby se mohl Honzovi nějak odsloužit. Však tu také jen proto seděl a čekal, a jakmile ho spatřil s kulhavým bílým koněm a s dlouhým katovským mečem, jeho staré oči se orosily dojetím. Povstal, opíraje se o své berličky, a zval Honzu, aby s ním vstoupil do chaloupky.

„Vidím, Jeníčku, že bys potřeboval nějaký úbor, v kterém bys vypadal jako skutečný hrdina. Naštěstí mám doma obnošené brnění se vším příslušenstvím, sám to již nenosím, je to na mne kapánek těžké, také je to už hodně vyšlé z módy, ale ty bys v tom vypadal docela dobře!“ Otevřel skříň a nastojte! Tam byla rozvěšená úplná výbava pro rytíře, helma s hledím, ozdobená pavím pérem, pancíř, rukavice, železné pláty. „Není to už dávno cíděno,“ omlouval se dědeček chvějícím se hlasem, „ale když si s tím dáš chvíli práci, bude to zas jako nové!“

Honza se ovšem nezdráhal, převlékl se v žebrákově chaloupce (brnění mu padlo jako ulité), poděkoval a šel. Tajně doufal, že mu bude jeho vychrtlá herka nějakými čáry proměněna v ohnivého hřebce, ale to dědeček přece neudělal. „Nu, však ono to nějak dopadne,“ uvažoval Honza. „Starý kůň sice není tuze krásný, zato je však moudrý, ví, kam mne vede, a ví, co má v pravou chvíli udělat. Možná také, že se sám promění v nějaké lepší zvíře, až k tomu bude čas. Najde si třeba studánku s omlazující vodou, z které se napije, nebo něco podobného. Proč bych si tím měl lámat hlavu?“

A opět měl Honza pravdu. Koník ho pomalu, ale bezpečně dovedl až k branám hlavního města, kde na všech domech vlály smuteční prapory, protože královskou princeznu měl zrovna toho dne sežrat drak. S tím drakem a s jeho zvláštní zálibou pojídat dámy to byla dosti temná historie. Obyčejně se stává, aby osud nejvznešenější dívky říše měl být rozhodnut losem právě tak jako osud nejposlednější děvečky. Jak jinak to však mohlo vypadat v té podivné zemi, kde se nenašel ani jediný statečný jinoch, který by byl ochoten s drakem se utkat, ačkoli otec král nabízel zachránci princezninu ruku a s ní větší polovinu království? Byl snad ten stát tak zpuchřelý, že v něm nikdo nestál o vládnutí? Byl tam takový řád, že král vůbec nic neznamenal a lid si dělal, co se mu líbilo? Nebo snad měla princezna obzvlášť špatnou povahu? O tom o všem Honza neuvažoval, věděl, jaký je nyní jeho úkol, a byl rád, že se mu všechno tak pěkně daří.

Starý král měl (nebo to aspoň předstíral) velikou radost z bojovného mládence, který se ukázal právě v poslední chvíli. Poklepal mu shovívavě na rameno a slíbil mu, že když vyhraje, přidá mu ještě řád diamantového slona, nejvyšší zemské vyznamenání, ačkoli to původně nebylo ve smlouvě. Honza si řekl, že řád naprosto není k zahození, zvlášť je-li z pravých drahokamů, a spokojeně se usmíval.

Měšťané si vylezli na hradby, aby měli pěknou podívanou na zápas, jakého tu nebylo pamětníka (vždyť dosud pokorně krmili draka svými dcerami). Jak se dodatečně ukázalo, stát toho krále byl docela spořádaný, neboť bohatí si vybrali nejlepší místa a chudí se tlačili vzadu a dívali se bohatým do tučných zad. Zlatovlasá princezna (mohli jste si hned pomyslit, že byla zlatovlasá!) seděla na lavičce před městskou branou a trpělivě čekala na obludu, až se jí uráčí dostat chuť k jídlu. Však se již také drak valil z lesa, již chrlil oheň všemi svými sedmi hlavami, aby svou oběť ještě před smrtí k smrti poděsil, jižjiž otvíral jednu ze svých sedmi tlam — tu největší — aby ji pozřel.

Vraťme se však nyní k Honzovi. Ten se zatím důkladně posilnil v královské kuchyni a blížil se k bráně celý růžový a mastný. Právě se chystal usednout na svého ubohého koníčka, když se z okna nad ním ozval hlaholívý smích. Vida — zase ten zlomyslný mužíček! Byl oblečen jen po domácku, v košili a v kalhotách, z koutku úst mu visela dlouhá dýmka s hlavičkou z mořské pěny.

„Tak přece?“ volal na Honzu. „A já myslel, že na tu zdechlinu ani nesedneš. Jen aby to vydržela! Jsi samé železo, vážíš hezkých pár kilo. Safra, safra, jen aby to vydržela!“

Tentokrát byl Honza v dobré míře a tak se ani nerozzlobil. „Když to musí být,“ odpověděl vesele, „co bych to byl za rytíře, kdybych bojoval pěšky? Taková hromada lidí se na to přišla podívat a bude to beztoho trvat jen malou chvíli — snad to můj bělouš nějak přežije.“

„No nevím, nevím,“ šklebil se mužíček stále protivněji, „mimochodem řečeno, Honzo, jak to teď chceš vyhrát? To ti přijdou na pomoc ti mravenci a vrány, které jsi krmil buchtami? Skoro se mi zdá, že by toho proti draku mnoho nepořídili.“

„Jen se nestarej,“ odpověděl mu Honza již poněkud škrobeně, „však já vím, co mám dělat, a vím také, jak to dopadne.“

„Aha — divotvorný meč,“ smál se mužíček na celé kolo, „ale nemyslíš, že to není veliká zásluha, sekat hlavy pouhým pokřikem? Vlastně to není ani žádný poctivý boj!“

Honza ho však již neposlouchal. Seděl šťastně v sedle, tiskl Šemíkovi ostruhy do slabin — brána se před ním dokořán otevřela — a již proti němu zela ohnivá dračí tlama. Začal mávat svým divotvorným mečem a hlavy padaly jedna za druhou. Ten zápas s drakem byl přece jen svým způsobem obtížný: sotva jedna hlava upadla, narostla na jejím místě nová. Dalo to milému Honzovi mnoho křičení a mávání mečem, než byl drak tím ustavičným ztrácením hlav utahán a skácel se mrtev do mechu. Současně s drakem se poručil chudáček Šemík a bylo po něm. Honza se díval s otevřenými ústy, jestli snad z něho nevylítne bílá holubička, nezakrouží mu nad hlavou a nezazpívá: „Děkuji ti, Honzo, tys mě vysvobodil!“ Když se nic takového nestalo, vzal do náručí princeznu, která zatím ze zdvořilosti omdlela, a kráčel s ní širokým jezdeckým krokem k bráně, za ohromného jásotu nadšeného davu. Ti měšťáci tleskali jako na fotbalovém hřišti, hudba hrála, pážata šla Honzovi vstříc s květinami, vepřovou kýtou, vínem a pomazánkou a za nimi pod baldachýnem rozněžnělý král.

Tatík král byl však náramný lišák, přivinul Honzu bouřlivě k srdci, poklepal mu uznale na rameno a hned ho počal prosit, když už má ten divotvorný meč, jestli by nebyl tak laskav a nepostavil se v čelo jeho armády. Má prý tuze zlého a nepokojného souseda, který mu již natropil mnoho škod a na kterém by si rád zchladil žáhu. Teď se naskýtá jedinečná příležitost, aby se s ním nadobro vypořádal. Když mu k tomu Honza dopomůže, přidá mu k řádu diamantového slona ještě řád atlasového pantofle, který nosí jen on sám a který z něho učiní nejmocnějšího velmože v zemi.

„Beze všeho,“ řekl bodře Honza, který byl ovacemi značně rozjařen, „jen mi půjčte nějakého slušného koně, můj při tom zápasu s drakem totiž zcepeněl. A to vám povídám, můžete už teď dát vyzvánět všemi zvony, protože vítězství je jisté, jako že se jmenuji Honza.“

Tak se také stalo. Všichni královi hajní, ponocní a policajti byli narychlo ozbrojeni kušemi, oštěpy a halapartnami a bylo jim nařízeno, aby dělali všechno, co jim Honza poručí. Nebyli to žádní zvláštní hrdinové a tetelili se strachem, zato náš rek jen hořel bojechtivostí a bujaře blýskal očima. Nežli dojeli na hranici sousední říše, donesli ovšem zvědové nepřátelskému králi zvěst, že na něj táhne znamenitě vyzbrojené vojsko, a polekaný král svolal své věrné, aby se Honzovi postavil na odpor. Jenže mu to nebylo nic platné. S nepřátelskou armádou to byl mnohem jednodušší případ než s drakem. Když takovému obyčejnému vojáku hlava upadne, víckrát mu již nenaroste, a tak bylo brzy po válce. Ti strejdové, co šli s Honzou, si ani nevystřelili a nemuseli použít svých halaparten. Honza jim tedy nařídil, aby spočítali padlé. Ukázalo se, že jich je devět set devadesát devět i s tím nešťastným králem.

Zatímco hajní a ponocní počítali mrtvoly, procházel se Honza hrdě po bojišti, a jak tak chodil sem tam, uzřel nenadále svého dobrého známého, žlučovitého mužíčka, stát opřeného o uschlou hrušeň. Mužíčkovi však tentokrát nebylo do smíchu, naopak, koukal jako kakabus a div že nenatahoval moldánky.

„Nu tak,“ ptal se ho Honza blahosklonně, „ještě si myslíš, že na světě nic nedokážu? Ještě máš chuť se mi pošklebovat?“

Mužíček k němu obrátil svou vrásčitou, smutnou tvář a zůstal — ku podivu — vážný. „Co říkáš, Honzo,“ pravil hrobovým hlasem, „je to tak úplně v pořádku, cos tady udělal?“

Honza se divil, cože by na tom nebylo v pořádku.

„Inu, to je nějakých mrtvých lidí. Nenapadlo tě, že mnozí z nich snad byli daleko moudřejší než tvůj budoucí pantáta a nepoměrně vzdělanější než tvá nevěsta? Já na příklad vím, že tamhleten zabitý král byl docela slušný člověk. A tvůj tchán tě hanebně obelhal a tys mu naletěl. Měl-li kdo příčiny k stížnostem, pak to byl tenhle chlapík s uťatou hlavou, jejž jsi pro nic za nic zabil, a ne ten starý partyka, který tě nakonec tak jako tak okrade.“

„Cože? Mne že okrade?“ nadouval se Honza. „To se tedy mýlíš. Dostanu dva řády, krásnou princeznu a půl království.“

„Jen aby, ty nenapravitelný hlupče! Však ona princezna není tak krásná, jak si myslíš, a je ke všemu nesmyslně zhýčkaná, král je krutý k poddaným a nebude zrovna výhodné sedět vedle něho na trůně a medaile, které ti zapůjčí, nejsou nic jiného než několik broušených sklíček a kus starého hadru.“

„To není pravda!“ Honza už zas vzplanul. „A jestli to ještě jednou řekneš, mávnu mečem a makovice ti sletí. Mne si, holenku, nepřej!“ A jak se tak vzteká, vidí — vidí — mužíček se ztrácí, rozpouští se jako cár mlhy a najednou stojí Honza sám pod opuštěnou hrušní, uprostřed bojiště plného mrtvol, a havrani začínají ošklivě krákat.

„Fuj, to mi je nějak zima,“ řekl si Honza a otřásl se.

Přesto jel pak v čele své družiny jako opravdový vítěz, tvářil se hrozně sebevědomě, a když mu z městských bran za hlaholu zvonů vyšli vstříc dvořané a družičky, aby ho uvítali, cítil se dokonale šťasten.

Popisovat hody, které měli na královském zámku po té zdařilé Honzově výpravě, to snad, děti, ani nemusím, však si jistě dovedete představit, co se tam tak asi pilo a jedlo. Och, jedly a pily se tam takové věci, jaké jste jaktěživy nejedly a nepily, a byla tam taková spousta krásných jinochů a krásných panen, kolik se jich snad ještě na žádném královském dvoře neshromáždilo — a Honza — nu ovšem, Honza byl ze všech nejošklivější.

Byl nejošklivější, bohužel, a nyní to věděla už i jeho zlatovláska, která seděla po jeho pravé ruce. Nezapomeňte, že ho do oné chvíle nespatřila. Když vyjel z brány naproti drakovi, měl spuštěné hledí a seděl na koni, nemohla tušit, že je zrzavý, že šilhá, že má křivé nohy — teď se však již o tom nedalo pochybovat. Nebyla by to ani krásná princezna, kdyby se netvářila kysele. Kromě toho se při hostině ukázalo, že Honza vůbec nezná dvorské mravy. Lžíci svíral v pěsti, jako by to byl ten jeho divotvorný meč, maso si nejdřív rozřezal na kousky a pak je jedl vidličkou jako podávkami, a když se nacpal, náramně funěl a říhal. Zlatovláska, která se po svém zachránění pořád jen smála, se nyní nadobro přestala smát a schválně se dívala na druhou stranu, aby se jí z Honzových nezpůsobů neudělalo nanic.

Mezi pečení a moučníkem se uraženě zvedla, kývla na svého královského otce a zatáhla ho do sousední komnaty. Šuškali si tam spolu hezky dlouho. Princezna se odtamtud vrátila jakoby nic, ale král byl přece jen poněkud rozpačitý. Když se hosté rozešli do svých domovů, vzal si Honzu stranou a řekl:

„Podívej se, Honzo, tak to bychom teda jako měli. Tys zabil draka a zbavil mě úhlavního nepřítele, víš dobře, co všechno ode mne máš za to dostat, na prvním místě ruku mé sličné dcery. Jenže ty možná ani o tu ruku dohromady nestojíš. Co bys tomu tak řekl, kdybych ti místo ní nabídl pokladů, co jich jen uneseš? Víš, ono je to přece na pováženou, ty máš jiné zvyky a taková urozená princezna také jiné. Abych pravdu děl, když jsem tě viděl přijíždět k městským hradbám, domníval jsem se, že jsi opravdový rytíř. Ty jím ale, Honzo, nejsi, nezapírej, to se přece pozná! Jestli se nemýlím, pocházíš z nějakého uhlířského rodu a k tomu brnění a k divotvornému meči jsi přišel jen náhodou.“

Honza se díval na krále vyvalenýma očima, vzpamatoval se až za chvíli, ale pak byl rudý jako krocan a křičel a zlobil se, že tu princeznu má slíbenu a že ji musí dostat, to že by královské slovo stálo za zlámanou grešli a že se na to zeptá samotné princezny.

Nu, když Honza chtěl s princeznou mluvit, tak mu ji tedy zavolali. Ale to bylo teprve zklamání! Princezna mu řekla rovnou do očí, že se jí nelíbí a že si ho zkrátka nevezme. Ona se přece k ničemu nezavázala, zavázal se tatínek, a než by si vzala takového ošklivého chlapa, to že by jí bylo milejší, kdyby ji byl sežral drak.

Honza se však dopálil a postavil si hlavu. Ať je prý zrzavý a křivonohý, i kdyby byl ještě k tomu šišatý a hrbatý, on svůj úkol poctivě splnil a teď musí dostat odměnu přesně takovou, jaká mu patří.

„Tak dobře,“ řekla princezna a svítila zlověstně očima, „já si tě tedy, Honzo, vezmu, protože to bylo smluveno, ale to ti povídám: hned po svatbě se odstěhuji do druhého křídla zámku a tam budu žít mezi svými věrnými dvorními dámami a bavit se ve společnosti hrdých a ušlechtilých přátel, kteří se ke mně hodí rodem i duchem. Tak dostaneš, cos chtěl, jenže zůstaneš dál hloupým Honzou a já se k tobě nebudu hlásit. Nikde totiž nestojí psáno, že tě musím mít také ráda.“

Teď teprve Honza poznal, že byl zaskočen, a poněvadž byl prudký, rozpřáhl se a dal milé princezně takový pohlavek, že dřepla na parketovou podlahu. Když král viděl, jak byla jeho dcera pohaněna, zavolal biřice. Honza si sáhl k boku, aby tasil svůj meč, jenže k hostinám, jak je známo, se zbraně nenosí, a tak byl přemožen, spoután a uvržen do vězení. Toť se ví, že první, co král učinil, když měl Honzu uzamčeného na dva západy v podzemní kobce, bylo, že si přivlastnil ten jeho divotvorný meč. Pak se s princeznou dlouho a dlouho tomu šprýmu po královsku smáli.

Nešťastný Honza seděl na holém kameni v smrduté díře, kam nedoléhala ani sebeslabší ozvěna dvorního veselí a kam padalo jen málo světla zamřížovaným okénkem, ronil slzy a vzdychal. Soudcové mu oznámili, že se provinil urážkou Veličenstva a že bude za svou drzost oběšen. Honza marně svolával své staré přátele, dobrého dědečka, mravence a vrány, nikdo nepřišel, aby mu pomohl. Snad o jeho trampotách vůbec nevěděli. A jak tak přemýšlel o světské spravedlnosti a rmoutil se nad svým osudem, ozvalo se nad ním tenoučké škrabání, jako když někdo pilou řeže. Obtížně otočil hlavu — a opravdu — v tom zamřížovaném okénku vysoko u stropu se míhala hubená postavička. Honza se podíval lépe — a hleďme! — on to byl ten mužíček, co se mu neustále pletl do cesty.

Honza nevěděl, co si o tom má myslet, mužíček mu však nedopřál mnoho času k rozvažování; než by napočítal do sta, byly mříže přepilovány a do cely spadlo důkladné lano s kličkou na konci. Ovšem, že se Honza nezdráhal, ovinul si lano kolem těla, a — hej-rup! — již byl tažen vzhůru. Nikdy by byl nevěřil, že ten chatrný mužíček má takovou sílu. Sotva se octl venku, na božím slunci, jal se svému zachránci vroucně děkovat, ten ho však okřikl, aby prý raději mlčel, že ještě nejsou v bezpečí, teď že musí hledět, aby byli co nejdřív za hranicemi té nevděčné země.

Měl pravdu, museli být ještě dlouho obezřelí, poněvadž byli stíháni, ve dne se skrývali a v noci putovali, mužíček prokázal v tomto dobrodružství neobyčejnou vytrvalost a vynalézavost. Když byli konečně mimo dosah králových pochopů, Honza si teprve pořádně oddechl a dostal náladu k rozhovoru. Za prvé chtěl vědět, kdo mužíček vlastně je.

„Kdopak bych byl,“ posmíval se mu ten chlapík, který byl opět tak veselý jako dřív, „jsem jen docela obyčejný tkadlec.“

„Ach — tkadlec — a já si myslel, že jsi přestrojený čert,“ upřímně se přiznal Honza. „Nic dobrého jsi mi neudělal, pro všechny mé plány jsi měl jen pohrdání. Nediv se, že jsem tě tak podezíral.“

„Nic dobrého že jsem ti neudělal?“ zeptal se mužíček důtklivě. „Že jsem tě vždycky varoval, to nebylo nic? A že jsem tě zachránil od jisté smrti, to také nebylo nic?“

„Propánakrále, jakpak by ne,“ polekal se Honza, „ale to víš, když ses mi pořád jen smál... Já myslil, že mě nenávidíš.“

„Obyčejně si nejméně vážíme těch, kdo to s námi dobře myslí,“ pravil mužíček hořce. „Měl by sis už jednou pamatovat, že ne všichni, kteří se na tebe vlídně usmívají, jsou tvými přáteli.“

„Inu, je to tak,“ připouštěl Honza. Ta rozšafná řeč mu však připomněla všechna jeho zklamání. Začal si stýskat: „Co já si teď počnu? Kůň, kterého jsem si vysloužil po celoroční lopotě, je pryč, meč mi ukradli, už zas mám jen tu svou selskou halenu a holé ruce. Je tohle nějaká spravedlnost?“

„Buď rád, Honzo, že to tak dopadlo,“ pravil mu mužíček jemně. „Nebo si pořád ještě myslíš, že by ses nějak zvlášť dobře vyjímal na trůně? Nebo jako manžel zlatovlasé princezny? Tak já ti něco řeknu. Ta královská manželka by tě byla k smrti utrápila svými rozmary. Také je možné, že by si tě byl vzal na mušku nějaký ten dvořan, a to víš, co tihle dvořané dovedou. O jed a o ránu dýkou není na královských dvorech nikdy nouze, zvlášť když jim někdo tuze překáží. A ty bys jim byl, Honzo, docela určitě překážel.“

„Jenže já jsem se vydal do světa jen proto, abych našel štěstí,“ vzdechl Honza. „Vlastně se může říci, že jsem je našel. Bohužel, zase mi uklouzlo z ruky.“

„Bloude! Víš ty vůbec, co to je štěstí?“ domlouval mu tkadlec. „Myslíš, že je nějakým štěstím sedět na hromadách zlata nebo ohrožovat své sousedy, jako to dělal ten starý pokrytec, který tě za tvou obětavost poslal na šibenici? Chlapče, tam, kde jsi dosud štěstí hledal, tam není.“

„Všechno se mi zvrtlo jen proto,“ trval na svém Honza, „že nejsem krásný. Jsem já to trulant! Ze jen mě nenapadlo obrátit se na toho hodného žebrácka, který byl dojista nějakým mocným kouzelníkem, ten by mě byl proměnil v sličného jinocha a všechno by bylo dopadlo docela jinak!“

„To se tedy náramně pleteš,“ smál se mu mužíček do očí. „Ten tvůj dědeček byl docela obyčejný chudák, který se rád ohřál v tvé kamizole, právě tak jako paní, u níž jsi sloužil, nebyla žádná čarodějnice, nýbrž zlá a lakotná stařena, a kůň, kterého ti dala, byl jen starý, nemocný kůň. Ostatně, i kdyby tě byl ten dědeček nakrásně proměnil v nějakého prince — byl bys to pak, Honzo, vůbec ještě ty?“

„Aťsi,“ vzdoroval Honza, „jen když bych byl něco dokázal. Já bych, kamaráde, strašně rád také něco dokázal!“

„Tak víš co, Honzo? Když máš takovou chuť něco dobývat, s něčím se potýkat, pojď se mnou! Víš, já se neustále potýkám. Teď jsem se například zrovna potýkal s tisícihlavou saní, která se jmenuje mámení. Lidé se tuze rádi přelhávají, věří ve všelijaké sny, které se nikdy neuskuteční, a to já nemohu ani cítit. Chtěl bych, aby své síly věnovali jen věcem skutečným a lepšímu uspořádání svých věcí.“

„To se mi nelíbí,“ kroutil hlavou Honza, „až lidé již nebudou mít naději, že najdou poklad, nebo že se stanou králi, přestane je život těšit.“

„Ty jsi, Honzo, hloupý! Bude je těšit tím víc, pustí-li z hlavy takové nesmysly. Já si totiž nepotrpím ani na bohatství, ani na krále. Byl bych pro to, aby se všichni lidé měli dobře a aby si co nejmíň ubližovali. Proto také jsem vypověděl válku všem vydřiduchům, všem utiskovatelům, všem kořistníkům, kteří tyjí z bídy prostých lidí.“

„To se mi už zdá lepší,“ řekl Honza a oči mu zasvítily, „bojovat, to je podle mého vkusu. Jenže — och, škoda, přeškoda, že už nemám ten svůj divotvorný meč!“

„Divotvorný meč, to byl také jen podvod,“ řekl tkadlec chvatně, „byla to jen část tvého pošetilého snu. Ostatně, my to vyhrajeme i bez divotvorného. Tím slavnější to bude výhra, když nám k ní nedopomohou žádné čáry.“

„A to půjdeme do boje jen sami dva?“

„Kdepak! Nás ti, Honzo, je! Je nás tolik, že si to ani nedovedeš představit. A všichni jsme vypověděli válku bídě a otroctví, všichni máme dosti síly a odvahy, abychom nepolevili, dokud neprosadíme svou. Až vyhrajeme, založíme si nové království a tam budeme vládnout sami. Bude to nejkrásnější a nejspokojenější království na světě.“

„No tak dobře, jdeme,“ řekl Honza a vstal. Oprášil si kolena a otřel si o kalhoty ruce, zamazané od hlíny. „Jen mi ještě řekni, kdo jsou ti lidé, kteří půjdou s námi a s kterými založíme to zajímavé království.“

„Jsou to chudí, Honzo,“ pravil vlídně mužíček a povzbudivě se na něho usmál.

/ 1941 /

O koníčkovi našeho pekaře

Pekař, který nám dováží chleba, to je vám, děti, takový pravý pekař. Od hlavy k patě je celý zamoučený, lysinu si přikrývá placatou čepicí, pod nosem má rozčepýřený knír barvy nedomrlého, málo upečeného chleba, oči má jako vystydlé uhlíky, v zubech dřevěnou dýmku. Když se zasměje, je to, jako když dokořán otevřeš chlebovou pec, a když se zatáčí kolem rohu našeho domu, je to, jako by tancoval okolo díže, protože — to přece všichni dobře víte — staří pekaři chodívají tak trochu ze široka. V létě má na nohou na boso obuty praošklivé pantofle a na těle místo košile navlečeno ještě ošklivější zelené tričko, ale o to tu neběží, musím vám povědět, jak to bylo s tím jeho koníčkem.

Protože je náš pekař takový pravý pekař, vzal si do hlavy, že jeho koníček musí být bílý jako jeho kalhoty, jako jeho čepice a jako plachta jeho vozu. A když mu jeho prastarý koníček umřel, pořídil si nového, zrovna tak bílého, a tu jsme právě u toho.

On ten koníček sloužil asi předtím na vojně, nosil si hlavu náramně pyšně, vzpínal se, jako by měl pořád ještě na hřbetě sedlo a na tom sedle jako by pořád ještě seděl veselý trubač se zlatou trumpetou po boku. Hrozně rád jedl cukr, kterého mu na vojně pramálo dávali, a ještě raději měl svobodu, jíž měl na vojně ještě míň. Postačilo, aby náš pekař, když slezl s kozlíku, zapomněl uvázat oprať kolem nejbližší pouliční svítilny nebo na větev nejbližšího stromu. Jak jen vytáhl zpod plachty dva bochníky chleba a obrátil se k vozu zády, již se milý neposlušný koníček dal do klusu a utíkal, co mu nohy stačily, aby našeho pekaře hodně dopálil. To vám pak bylo podívání! Pekař položil bochníky na chodník, dýmku strčil do kapsy, čepici si posunul do týla a křičel a láteřil a upaloval za svým povozem tak dlouho, dokud jej nedohonil. Někdy se stalo, že mu uletěla čepice, někdy mu dýmka propálila kapsu, ale i když to dopadlo co nejlépe, vždycky byl po té honičce náš pekař tuze upachtěný, protože to je pekař, kterému se dobře daří a má pěkné kulaté bříško.

Toť se ví, když pekař poznal všechny koníčkovy zlozvyky, stalo se mu již málokdy, že by byl zapomněl toho šibala přivázat. Jenže náš pekař kromě toho, že je poněkud bručlavý a lakomý, je také občas docela zábavný chlapík, který si rád pobendí v hospodě s jinými, neméně zábavnými kumpány, s řemeslníky, obchodníky a rolníky, a pak bývá tak trochu nepozorný a roztržitý, což se mu vždycky špatně vyplatí, neboť jeho bělouš má oči jako ostříž a nenechá si ujít žádnou příležitost k švandě.

A tak jednou, právě v den svatého Petra a Pavla, byl náš pekař mnohem hovornější než obvykle (poněvadž se jmenuje Pavel) a čepici měl víc na levém uchu než obvykle a také se točil kolem našeho rohu povážlivěji než obvykle — a jak by ne — toho svého koníčka zapomněl uvázat u železné pumpičky před domem. A když byl jeho pán v tak výborné náladě, byl koníček v náladě ještě mnohem lepší a v dobré náladě mívá nejen člověk, ale i zvíře obzvlášť výtečné nápady. Řekl on si ten koníček: „Co bych já s vozem utíkal hned, když mohu utéci, až můj zamoučený pán bude v tom velikém bílém domě, pak mě aspoň docela jistě nedohoní.“ A také ano. Naše maminka ještě nedořekla: „Počkejte chvilku, pane pekaři,“ ještě nevytáhla z hrnečku na polici peníze na bochník chleba, ba ještě se ani pekař v předsíni pořádně nezapotácel, když se před domem ozvalo veselé hrčení a oknem bylo vidět pekařova koníčka, jak se řítí vpřed s radostně vyceněnými žlutými zuby, s vlající bílou hřívou a s vozíkem drkotajícím po nerovném dláždění. Než byl pekař z předsíně venku, než se mu podařilo samým vztekem překousnout nátrubec dýmky, nežli se na chodníku pod schody důkladně rozplácl, byl koníček i se svým povozem, plným chleba, dávno za rohem naší ulice a klusal si to statečně z města ven.

Nechme teď chvíli ty dva, koníčka a pekaře, utíkat, vždyť se vzdálenost mezi nimi nemenší, naopak, značně se větší, poněvadž se pekař na každém nároží musí zdržovat nasloucháním, v kterou stranu se asi ten jeho zatrolený koníček dal, a přemýšlejme, proč vlastně koník utíkal rovnou do polí.

Inu, vysvětlení je docela snadné. Taková vydlážděná ulice s chodníky po obou stranách a vysoké domy, copak to je pro ztřeštěného koníčka, který byl na vojně zvyklý běhat cestou necestou a ukusovat všelijaké chutné listí a trávu, kde mu právě napadlo? Takový koníček, který je zvyklý vidět daleko před sebe, pozorovat samé zajímavé věci, se tuze nebaví, když se musí potloukat mezi kamennými a cihlovými škatulemi, které jsou jedna jako druhá a mezi nimiž je v létě pořádné horko. Ovšemže koníčka lákala vozová cesta, po které projelo už mnoho takových veselých koní, jako byl on, a podle níž bylo jen docela málo domků, a to ještě nízkých a dřevěných. A před každým tím domkem byla zahrádka, někde se procházely slepice, někde se otáčel na bobku starostlivý pes, někde se batolila housátka — o to vše byla v pekařské stáji a na projížďkách městem veliká nouze.

Už si to tedy náš koníček s bujarým ržáním peláší po vozové cestě a daleko za ním, v kotoučích prachu, jako odkopnutá meruna nebo jako kulovitý blesk (snad jste už, děti, o něm slyšely!) se žene ubohý, propocený a zuby jektající pekař. Koníček malounko zvolní krok, ohlédne se a zjistí, že mu nehrozí pražádné nebezpečí, že nemůže být hned tak dostižen. Řekne si: „Teď se trochu kolem porozhlédnu, abych z toho výletu. také něco měl!“ A tu vidí, že u jednoho z malinkých domečků, před kterým si hraje ještě menší, roztomilý ko-šiláček, roste překrásně zelené křoví. „Co bych si toho nedopřál?“ myslí si koníček, zatočí se i s vozem k plotu a dá se do žvýkání. Nu, bylo to znamenité listí, to se musí říci, ale jak se s vozem k tomu plotu zatočil, kolo drclo o patník, vůz poskočil a vykutálel se z něho bochník chleba.

Hleďme — bochníček! Košiláč, který nebyl zvyklý na zvláštní pamlsky, se po něm sehnul, opatrně jej vzal do obou buclatých ruček — a tu již koníček dostal chuť na jiný keřík, který měl patrně ještě tučnější a zelenější listy, a popojel k druhému domku. U toho domku si hrály dvě holčičky, jedna zrovna dopletla věneček z pampelišek a druhá strojila do barchetových šatečků bezhlavou panenku. Ta mladší holčička viděla, jak si to sousedův košiláček valí domů s bochníkem chleba, a když pekařův koník dobromyslně zastavil před jejich domkem, který nebyl ani tak domkem, jako spíš rozvalenou chatrčí s děravou střechou, řekla si: „To je nějaký hodný koníček, on asi rozváží chleba chudým lidem, kteří mají hlad!“ A pěkně se povytáhla, sáhla pod plachtu, vybrala si jeden z bochníčků, ten nejpropečenější, a volala: „Maminko! Maminko! Podívej se, co nám přivezl ten bílý koníček, který je jistě běloušem svatého Martina!“ A ta starší, která si hrála s květy pampelišek, povídala: „To přece nejde, chleba není nikdy zadarmo, musí se zaplatit.“ Aby koníček, který jej rozvážel, nepřišel zkrátka, vetkla mu do hřívy, jak se shýbal, zrovna doprostřed mezi jeho ostražité uši, svůj krásný žlutý věneček.

To se vám to koníčkovi líbilo, ani nevíte! Myslel si: „Hleďme, teď dělám skoro tak velikou parádu jako jednou na vojně, když jsme se vraceli z manévrů a když můj trubač dostal růže od svého děvčete. To je něco pro mne! To si dám líbit! A když povážím, jakou tu mají všude spoustu dobrého jídla!“ Nu tak vidíte, jak se to stalo. Koníčkovi chutnalo, loudal se od domku k domku, od zahrádky k zahrádce, všude něco smlsl a děti, které si hrály v prachu cesty, pásly kozy, pouštěly papírové draky, si řekly: „To bude mít naše maminka radost, až jí také přineseme bochníček chleba! Ten dobrosrdečný koníček je zřejmě prodává jen za samé květiny!“ A tak se všechny holčičky z té barákové kolonie daly vidět. Jedna mu uvázala do ocasu stuhu ze svých vlasů, druhá mu do špičky chomoutu zabodla zlatou lilii, třetí a čtvrtá a pátá mu propletly řemení kopretinami a vlčími máky. A cožpak teprve když se do zdobení pekařského koníka dali kluci! Ti si věděli teprve rady, protože byli odvážnější a vynalézavější. Ovinuli mu kolem krku pruh červené látky, která byla kdysi cíchou, a na hřbet mu posadili rozlámanou dětskou stoličku, takže náš koníček vypadal jako mahárádžův bílý slon, vypravený do bitvy. Však byl také náramně pyšný, blaženě poskakoval, řičel a ukusoval si zeleného lupení podle libosti. Jeho vůz se stále více a více prázdnil, poněvadž v oněch domečcích a boudách byl o chléb veliký zájem a všude bylo dosti malých i velkých dětí, které rozuměly hře a rády se smály.

A náš pekař? Och, cožpak ten! Ztratil zatím nadobro koníčkovu stopu, běžel dlouho a dlouho na opačnou stranu, křičel, nadával, tloukl překousnutou dýmkou o patníky, vyptával se, až mu jedna shrbená babička pověděla, že jeho koníka viděla rozvážet chleba mezi chudáky, jak jde ten chlebíček na odbyt a jak si přitom jeho rozhazovačný kůň bujně a vesele vede. Pekař jí ani nepoděkoval a letěl zpátky s vichrem o závod, ztratil jeden pantofel, ale to mu nevadilo, ztratil druhý — toho se mu zželelo a vzal jej do ruky. Tak utíkal, utíkal, v jedné ruce dýmku a v druhé pantofel, kvílel a naříkal, poněvadž přes tu chvíli šlápl bosou nohou na něco ostrého, a to, jak víte, není pranic příjemného. Konečně se doklopýtal všecek uřícen do té barákové kolonie a skutečně — před ním svítila bíle v slunci zamoučená plachta jeho vozu a uháněla lehce, tak lehce...

Inu, jak by neuháněla lehce, když ve voze nebyl už ani jediný bochníček! Koník byl ovšem ještě nevázanější než předtím, bylo mu teprve do skoku, samou rozpustilostí křesal kopyty z kamení jiskry — vždyť měl za ocasem již jen vozík bez nákladu. A bylo mu do skoku také samou marnivostí, neboť takhle nádherně vyzdoben nebyl snad jaktěživ. Patrně — ale to již nechci tvrdit tak najisto — měl také radost z toho, že udělal tolik dobrých skutků za jediné odpoledne, ale to víte, dobrým skutkům rozumějí jen lidé, zvířata se v nich tak moc nevyznají, a udělají-li přece jen něco takového, udělají to jen mimochodem. Ačkoli — kdo ví? Kdo to může vědět?

Zkrátka ten rozdováděný koníček si samou jarostí vůbec nevěděl rady a utíkal nevěda kam, po levé straně měl pole ovsa, který ho svou zlatou barvou ještě více rozdivočoval, po pravé se táhly koleje a po těch kolejích zrovna jel vlak. Nu toť se ví, jakmile lidé ve vlaku spatřili toho bílého koníčka s věnečkem pampelišek kolem čela, s korunou lilií, s řemením plným kopretin a vlčích máků, s purpurovým šátkem kolem krku, s bílou stuhou v ocase a s dětskou stoličkou na hřbetě, podobnou sedlu, jak si vesele a svobodně běží, začali mu tleskat, začali ho povzbuzovat. A koníček si řekl: „Co, že nepředhoním tohohle železného hada, když jsem přelstil a předhonil tlustého pekaře?“ A přidal do klusu. Vozík za ním poskakoval přes příkopy, přes kamení, a aby to těm lidem ve vlaku bylo ještě víc k smíchu, v patách za ním běžel svůj maratonský běh pekař v zeleném tričku, bez čepice (tu již také ztratil), v jedné ruce dýmku, která ve větru plápolala jako pochodeň, v druhé rozšklebený pantofel, podobný maršálské holi.

Už byl uřícený, sotva dechu popadající pekař u samého vozu, užuž sahal oběma rukama po brzdě, vtom však lokomotiva pronikavě zahvízdala, z jejího komína se vyhrnul celý chuchvalec polekaného kouře, a jakpak by ne, když — věřte mi to, děti, nebo nevěřte — před milým koníčkem se najednou objevila zázračná, strmá rajská silnice, překrásná bílá silnice, po jejích obou stranách se vlnilo pole kvetoucího lnu — ne, to nebyl len, to byl nebeský blankyt — a ta bílá silnice vedla rovnou k zlaté nebeské bráně. Kvítím vyparáděný koníček, jak byl rozjetý, po ní vyletěl jako pírko, jako větrem hnaný bílý obláček, a za ním, lehoučce, jako by byl utkán z pavučin, se vznášel pekařův zaprášený vůz, prázdný vůz s pomoučenou plachtou. A již také svatý Petr — všimněte si, ten měl také toho dne svátek — s červeným úsměvem uprostřed bělostné vaty vousů ho vítal, uhýbal mu z cesty, aby mohl proběhnout mezi zlatými sloupy, a když projel, brána se s třeskotem zavřela a zázračná rajská silnice se rozplynula jako kouř z lokomotivy, jako rozvanutý řetězec beránků.

Dole, na té bídné zemi, stál pekař s vyvalenýma očima, s roztřesenýma nohama, ruce svěšeny podle těla. To víte, pekař do ráje nemohl, žádný pekař nedává zadarmo chudým lidem chleba, žádného pekaře na světě by ani nenapadlo, aby si zakládal na takových pošetilých věcech, na kterých si zakládal ten bílý, rozmarný koníček. Pokud mne se týká, já bych jen chtěl, aby vám toho našeho pekaře nebylo líto. Vždyť on by se v ráji ani dobře nevyjímal. Andělíčkové, ti malí a buclatí, by si s ním tam vůbec nevěděli rady, kdežto s jeho koníčkem teď užívají mnoho krásné zábavy, projíždějí se s ním po nebeských nivách, které jsou ještě zelenější a šťavnatější než louky naší krásné vlasti, v tom zamoučeném voze, přikrytém plachtou. Jistěže ho tam věnčí ještě nádhernějšími květinami a vplétají mu do hřívy stuhy z nejjemnějšího nebeského hedvábí, stáj, v které spává, je vzdušná a čistá, po žlabě mu neběhají krysy, protivné mouchy mu nesedají na jeho citlivé slabiny.

Ostatně, co bychom si tu my, ubozí pozemšťané, počali bez našeho pekaře, který, ať už je jak chce tlustý a bručlavý (a lakomý), přece jen peče docela dobrý chleba?

/ 1941 /

Šest oslů strýce Capriccia

U nás v Čechách je oslů tuze málo, a tak nám nezbývá, než zajít si pro pohádku o oslech až do Itálie. Tam leží, obklopena ze všech stran horami, vesnička, jejíž jméno jsem zapomněl, a v ní, zrovna uprostřed, stála kdysi chalupa strýce Giovanniho Capriccia. Giovanni, to je po česku Jan, a Capriccio znamená Vrtoch, jenže strýc Capriccio žádné vrtochy neměl, ty mu již dávno vypudila z hlavy jeho žena, teta Beatrice, čili Božena, která byla velmi přísné povahy, a tak mu budeme raději říkat Vrták, protože — to vám snad smím povědět již předem — byl skoro tak hloupý jako jeho oslové.

Přesto se mu docela dobře dařilo. Mohl si dovolit vypít denně o žejdlík trpkého vína víc než sám pan starosta, na jeho stole nikdy nechyběl pořádný kus vepřového (jen proto choval na svém dvoře znamenitou sviňku Luisu, která ho každoročně zásobovala mladými prasátky), v podstřeší měl jen pro vlastní potěšení celou řadu holubníků, plných holubů, a neděli — na rozdíl od ostatních vesničanů, pana starostu nevyjímajíc — slavil tím způsobem, že po celý den nehnul prstem.

A nač měl vlastně strýc Vrták těch šest oslů? Inu, ta jeho vesnička byla dobré tři hodiny rychlé horalské chůze vzdálena od nejbližšího nádraží a vedla k ní jen jediná, náramně mizerná silnice, byl to vlastně výborný nápad, chovat osly, kteří se hodí k jakékoli dopravě po jakýchkoli cestách. (Ani vám snad nemusím říkat, že ten nápad měla teta Božena.) Ať potřeboval kdokoli ve vsi něco nakoupit, něco prodat, svěřil svou objednávku, svůj náklad strýci Vrtákovi, který mu zboží s pomocí svých oslů dopravil do města nebo z města přes hory a doly.

Neděle, již strýc Vrták trávil tím způsobem, že nepracoval (a to mu teta Božena schvalovala, protože byla nábožná), vypadala asi takto: ráno si strýc Jan asi do devíti pospal, posnídal, pak se posadil na stoličku uprostřed dvora a pozoroval holuby, což dělal tak dlouho, dokud ho teta Božena nezavolala k obědu. Po obědě si opět sedl na stoličku a pozoroval holuby, dokud ho teta Božena nezavolala k večeři. Jednou za měsíc (ne častěji než jednou za měsíc) mu teta Božena dovolila, aby si zašel do dolení hospody pobesedovat se sousedy. Tam pak poslušně setrval až do pozdního večera, osvobozen takto nejen od obvyklých denních starostí, ale i od tety Boženy. A co dělala v takovou vzácnou neděli teta Božena? Modlila se a odpočívala, osvobozena na celé dlouhé odpoledne od strýce Jana. A co dělalo šest pracovitých Vrtákových oslů? Nedělalo vůbec nic, a tu jsme právě u toho.

Zahálka tvoří neřest a tak dále, však to, děti, znáte z čítanek a ze školy, už vám to dojista řádně vštípili, a jste zdárné a slušné, jak se dá, a pochopíte tudíž správně smysl této pohádky. V neděli nedělalo šest Vrtákových oslů vůbec nic. Jenže oslové neměli zájem ani o holuby ani o přátele ani o žejdlíky vína, stáli trpělivě u svých žlabů a ukusovali ze svých otýpek podle libosti, pokud jim stačila břicha. V takovém stavu je nejen člověk, ale i zvíře schopno všemožných pošetilostí.

Tak a teď na chvilku obraťme list a povšimněme si blíže tlusté sviňky, kterou teta Božena pojmenovala krásným jménem Luisa. Vrhla toho jara osm rozkošných, růžových prasátek, a poněvadž to byla matka řádná a starostlivá, vychovávala je k poslušnosti, způ-sobnosti a stydlivosti. Víte, tahle kmotra Luisa byla v tomto ohledu poněkud přepjatá. Měla hrozný strach, aby jejích osm prasátek nepřišlo k nějaké té mravní úhoně, a snažila se, aby na ně odnikud nepřišlo žádné pohoršení. V té věci jí nejvíc vadili Vrtákovi holubi.

To víte, holubi, ti mají své vlastní způsoby, řídí se svými vlastními zákony vkusu a dobrého chování, neptají se, líbí-li se to lidem anebo dokonce prasatům. Vrkají, nadouvají volátka, odlétají a přilétají, tulí se k sobě, dotýkají se zobáčky, a právě to tulení a klování nemohla cudná kmotra Luisa ani vystát. Zdálo se jí, že je jejím osmi malým, nezbedným prasátkům špatným příkladem. Hubovala na holuby ustavičně, co že to pořád mají s tím vrkáním, s tou prazatrápenou láskou, kdo se na to má koukat, taková ostuda, vždyť je to protivné a neslušné, jenže milí holoubci se pranic nestarali o to, co o nich tlustá Luisa soudí, žili si po svém, na její rochání a funění nedali a to Luisu ještě víc dopalovalo.

Abych nezapomněl — pak byl na dvoře strýce Vrtáka ještě také starý rozumný pes, který se jmenoval Bomba (to je po česku zase jen Bomba), a ten pes byl něco jako filosof. Ani lidské hašteření, ani zvířecí hněv a půtky ho nebavily, na všecko se ze své boudy jen díval, do ničeho nemluvil. Leda když ho něco tuze pobouřilo, projevil svůj názor, obyčejně však tak učeným způsobem, že si z toho nikdo nic nevybral, jako si nic nevybereme z řeči tuze filosoficky založených a přespříliš rozumných lidí.

A pak je ještě něco náramně důležité v této pohádce: nad naší vesničkou již celých čtrnáct dní pršelo. To si můžete myslet, jak asi vypadala silnice, vedoucí skrz ves, jak vypadaly vinice a pole, ale nedovedete si představit, jak po tom dešti vypadal Vrtákův dvůr. Uprostřed byla malá proláklina, zrovna v místě, kde měl strýc Vrták kupu hnoje, a tam se nyní vytvořilo hotové jezero. To bylo něco pro cudnou Luisu a pro její něžná prasátka! Po čtrnáctidenním dešti vysvitlo slunce, takové palčivé, italské slunce, dokonce ještě k tomu horské slunce. Pane, to byl požitek, v tom náhlém parnu ležet v líbezně páchnoucí hnojůvce s rypáčky zabořenými v bahně, s očima přivřenýma rozkoší! Totiž bývalo by to krásné, nebýt těch ohavných holubů. Ti se také v tom slunci po těch čtrnáct dní trvajících deštích na svých bidýlkách natřásali, a jak by se také nenatřásali, když jim teta Božena nedávno čistě vybílila zeď pod jejich holubníky. Nemýlím-li se, holubi si tak trochu potrpí na krásu a běloskvoucí zeď pod nimi se jim líbila, jejich vlastní stíny na ní se jim líbily, líbila se jim blankytná nebesa nad tou půvabnou bělostí — cítili se tak šťastni, že vrkali a tulili se k sobě mnohem víc než jindy.

Kmotra Luisa tudíž bručela. Nemůžeme se divit, že náramně bručela, když za té mimořádně krásné letní pohody si nemohla dopřát trochu klidu, pořád jen musela hubovat na holuby, kteří se před jejími nevinnými prasátky tak neslušně bavili.

„Ohavníci,“ durdila se Luisa a zle koulela svýma v tuku zarostlýma očkama, „nemáte toho ještě dost? Vš! Vš! Táhněte! Vlezte si s těmi svými galantnostmi do holubníku, tam k tomu máte místo, že se nestydíte miliskovat se všem lidem na očích, chovat se takhle zpustle! Je na širém světě ještě nějaké podobné nečisté zvíře jako vy, které nezná v ničem míry? Jak k tomu přijdou má dobrá, vzorně vychovaná čuňátka, aby se od vás učila zahálčivosti, neřesti a surovosti? Protože to vaše nadouvání a pobroukávání není nic jiného než čirá surovost!

Holubi, toť se ví, nic, a kmotře Luise nezbylo, než hubovat dál a peskovat své potomky, mít je k tomu, aby pěkně ryli rypáčky v zemi a nedívali se nahoru, aby si spokojeně rochali a nevěnovali pozornost zkázo-nosným mravům té povětrné havěti.

Ten den, co přestalo pršet, byla sobota, a v neděli — to byla právě ta čtvrtá neděle v měsíci, kdy měl strýc Vrták dovoleno jít do hospody. Po obědě se čile oblékl do svátečních šatů, nakroutil si kníry, zapálil doutník a odklusal. Zmizel tak rychle, že zapomněl zastrčit petlici na dveřích oslí stáje. Povšimněte si, zapomněl zavřít dveře oslí stáje! Když kroky strýce Vrtáka dozněly na chodníku před domem, začala teta Božena se svými nedělními modlitbami. A oslové, toť se ví, se začali jeden za druhým trousit na dvůr.

Tak snad abych vám teď představil (stojí to vůbec za to?) šest oslů strýce Vrtáka, jednoho po druhém, jak vylézali z nedovřených dveří stáje na boží sluníčko. První z nich byl pěkně rozložitý v ramenou, měl nejdelší uši a také jinak byl velmi dlouhý — říkejme mu zkrátka Dlouhý. Vždycky, když strýc Vrták se svým oslím sborem vyšel do práce, kráčel Dlouhý napřed, byl tak trochu jejich velitelem. Druhému oslovi budeme říkat Fanatik — víte, co je to fanatik? To je někdo, kdo má planoucí oči, zlý jazyk, divoké a nezkrotné způsoby, protáhlý krk a špatné trávení. To všechno měl ten druhý osel, a tak snad naše jméno docela dobře přiléhá. Třetí osel se jmenoval Břicháč. U oslů to není nic tak zvláštního, když mají tlustá bříška, ale tenhle osel vynikal v tom ohledu nad ostatní — byl větší jedlík než ostatní a nevybíravější než ostatní, tak se mu břicho nafouklo a už mu tak zůstalo — nu, jinak na něm nic význačného nebylo, je to docela správné, že mu říkáme Břicháč. Čtvrtý osel se jmenoval Doktor a pátý Nikdo. Víte, on ten čtvrtý měl kolem očí taková světlá místa, z dálky se zdálo, jako by nosil brýle, a pak měl také ještě světlou, krátce zastřiženou hřívu — není divu, že mu strýc Vrták, který byl někdy (zřídkakdy) vtipný, říkal Doktor. A ten pátý, pan Nikdo, to byl osel docela bezvýznamný, žral jen prostředně, hýkal neslyšně, ušima nestříhal, mouchy ocasem neodháněl, zkrátka, byl to takový ztracený osel, který si nikdy na nic nepožaloval, ani se nikam nedral, proto se jmenoval Nikdo. A šestý, poslední osel, se jmenoval Mládek. To byl vlastně ještě oslík, ještě ani ne hotový osel, však ho také nikdo nebral vážně, osli — kdyby to byli lidé — by si ho asi byli posílali pro tabák. Takto ho nechávali klusat vždycky vzadu, a když šlo o to, něco rozhodnout, nikdy se ho netázali po úsudku. On a pan Nikdo, to byli takoví oslové, že i příslušnost k oslímu národu pro ně byla příliš čestná.

Tak děti, pozor! Osly máme venku na dvoře, slunce líbezně svítí, na louži uprostřed dvora plove žlutý, páchnoucí škraloup, holubi neslyšně vrkají nad čerstvě obílenou zdí, kmotra Luisa leží na svém tučném břiše tak, aby osmi malým čuňátkům zacláněla ve výhledu na holubníky, Bomba pokojně okusuje kost od oběda, z chalupy zní jednotvárné modlení tety Boženy — komedie začíná. Ano, komedie začíná, protože Luisa dostala bohumilý nápad. Oslové nemají nic na práci, den je tak krásný, zloba v její sviňské duši bují — proč si nepostěžovat, proč nezkusit, jestli by pro své strasti nenašla u oslů porozumění? Obrátila se na Dlouhého, který svými vztyčenými sluchy nejspíš budil její důvěru:

„Podívej se, Dlouhý, podívej se jen na ty holuby. Co jim říkáš?“

Dlouhý nic neříkal. Nevěděl, co by se holubům dalo říkat. Měl na to tuze dlouhé uši.

„Nu podívej se přece pořádně, jak se chovají, jak se k sobě mají na veřejném místě, a mé dětičky jsou tak zvědavé a vnímavé, dovedeš si představit mé pukající mateřské srdce?“

Dlouhý si toto mateřské srdce při nejlepší vůli nedovedl představit, protože byl pouhým oslem a nikoli laskavou, sentimentální sviní.

„Stojíte-li za něco vy, oslové,“ vykřikla vášnivě kmotra Luisa, „přičiníte se, abyste utišili mé hoře. Potrestáte viníky, kteří dávají mým drahým dítkám špatný příklad, zbavíte navždy náš ušlechtilý dvůr tohoto neřádstva, vždyť jste tak mocní, je vás tolik, každý máte svalnaté čtyři nohy ozbrojené kopyty, to by bylo zlé, aby vaše moudré oslí mozky nevymyslely nějaký způsob, jak na tomto místě opět zavést mravopočestnost a klidné, šťastné povalování.“

Takováto řeč opravdu zapůsobila na velebného šedouše. Odvolání na jeho sílu a na jeho moudrost se neminulo s účinkem. Přislíbil kmotře Luise, že její výzvu přednese ostatním pěti oslům a že jim doporučí rázný zákrok proti holubí zhýralosti.

A tak došlo, děti, k památné oslí poradě ve stínu Vrtákovy chalupy, poblíž Bombovy psí boudy. Dlouhý vyložil ctné oslí společnosti rozepři matky Luisy celkem střízlivě a bez příkras, ale to si můžete myslet, jak se asi té věci uchopil Fanatik. Takoví fanatikové, jako byl druhý osel strýce Vrtáka, jsou hned do všeho hrhr. To prý se rozumí, holubi jsou poskvrnou dvora, jsou tu jen proto, aby před nimi strýc Vrták procivěl celé hodiny, není-li pak to holé bezpráví také na nich, na oslech, když jejich principál věnuje takovou pozornost prazbytečnému holubímu plemenu, které ani nedovede pořádně chodit po zemi, místo co by se oddával obdivování svých věrných spolupracovníků, kteří mu dopomáhají k živobytí? Toto zjištění je samo o sobě dostatečně pobuřující, a Fanatik důrazně žádá, aby slavný oslí sbor vzal rozepři paní Luisy za svou a učinil rozhodnutí, kterým by se zhoubné působení holubího příkladu navždy zastavilo.

Po této divoké a velmi předpojaté řeči zůstali ostatní oslové celí zkoprnělí. Břicháč se sice trochu ošíval, jakákoli činnost mu nevoněla, byl by dal přednost tomu, kdyby Luisina stížnost byla osly zamítnuta, aby nebyl ničím rušen mír tohoto krásného dne, ale co zmohl on, dobrácký tlouštík, proti přesile? Doktor se zcela přiklonil na Fanatikovu stranu — jeho světlé brýle ho nutily k tomu, aby měl také takový vyhraněný, přísný životní názor, a co řekl Doktor, to ovšem schvaloval i pan Nikdo, kterého se sice nikdo neptal, ale který přece jen také rád dělal občas trochu hluku. Pokud se týká Mládka, ten byl také všemi čtyřmi pro řízný postup. Fanatik a Doktor byli odedávna jeho jasnými vzory, doufal, že až jednou doroste v statného, starého osla, bude se jim podobat rodem i duchem. Tak měl ušlechtilý oslí sbor vlastně své rozhodnutí nasnadě, zbývalo už jen po oslovsku je odkývati a najít nějaký druh trestu — ale tu vylezl z boudy olezlý, potměšilý Bomba a jal se mluvit takto:

„Už dlouho pozoruji třeštění naší kmotry Luisy. Chce uchránit svá neviňátka zhoubného holubího vlivu, ale nezdá se vám, páni oslové, že její smrdutá kaluž je daleko odpornější, jak vzhledem, tak zápachem, než vzdušná obydlí holubů a její rochání daleko nepříjemnější než holubí zpěv, kterému — pánové, ruku na srdce — vlastně nikdo z nás nerozumíme? Já jakožto filosof nevidím pražádné závady v tom, že holubi se procházejí po střeše a prasata se válí v bahně. Své role si tak jako tak nevymění. Tak snad abychom toho raději nechali, nemyslíte? Kmotře Luise vadí špatný příklad holubích něžností — ale je tu vůbec jaké nebezpečí, že by se k sobě čuňátka tulila po způsobu holubů? Kmotra říká, že ten příklad je přímo surový. Podívejme se, a když onehdá teta Božena zabíjela kohouta, byla všechna prasátka kolem ní a matka Luisa se jen blaženě usmívala, nic jí nevadilo, že jejích osm dětiček poulí oči na krev a dokonce v ní omáčí své růžové jazýčky! A pokud jde o tu mravnost — pánové — víte, já nejsem žádný moralista, ale na našem dvoře se děje tolik věcí, které matka Luisa výborně snáší, tolik podivných a nesprávných věcí! Jako například kočky naší paní a jejich noční koncerty. Nu, není to hezké poslouchání, to vám říkám já, starý pes, ale znovu podotýkám — mne to nepohoršuje. Jen se divím, že to nepohoršuje naši ctnostnou Luisu. Uvažoval jsem, tuze jsem uvažoval, co to vlastně má kmotra proti holubům, a tak mě napadá, že to hlavní, co proti nim má, je to, že létají. Ano, oni dovedou, co kmotra Luisa nedovede, a to je asi skutečnou příčinou její nepříčetné zášti.“

Když to starý Bomba dořekl, vesele zavrtěl zbytkem svého ocásku a jako pravý filosof zalezl do boudy. Pranic se dále nestaral o to, jak na jeho radu bude pohlíženo a co z ní vážený oslí sbor vyvodí a pro sebe upotřebí.

Nu tak tedy oslí sbor z ní nevyvodil nic. Stačilo jediné krvežíznivé zahýkání rozčileného Fanatika, jediné hrdé zamžikání obrýlených očí Doktorových — a moudré psí řeči jako by ani nebylo. Dlouhý dal hlasovat a v blátě před Bombovou boudou vyrostly čtyři čáry, nakreslené kopýtky, čtyři z pěti možných, protože, jak známo, předsedové nikdy nehlasují. Návrh na potrestání holubů byl přijat valnou většinou. Zbývalo jen se dohodnout o způsobu, jak má být proveden rozsudek. A opět promluvil znamenitý a výmluvný Fanatik:

„My, oslové, jsme ozbrojeni kopyty. V kopytech je naše síla, v kopytech a ve svalech, jak už důvtipně podotkla sama kmotra Luisa. Užijme, prosím, obojího. Zrovna pod holubníky je nádherná hnojná louže. Když se k ní postavíme zády a budeme zadníma nohama vyhazovat bláto a hnojůvku do výše, a budeme-li vytrvalí, byl by v tom čert, abychom ty neslušné holuby nepřinutili k tomu, aby sbalili svých pět švestek a odtáhli. Je to také jediný možný způsob. Pánové, začněme!“

Když se Luisa dověděla, že dojde k exekuci, nevycházela z vytržení. Žehnala šesti oslům již předem a toužebně očekávala výsledek. Oslové se skutečně postavili zády k louži pěkně podle hodnostního pořadí: na jednom křídle Mládek, na druhém Nikdo, uprostřed Dlouhý s Fanatikem, vedle nich Doktor a Břicháč. Dlouhý povelel a již se kopyta zabořila do hnojůvky a kal začal stříkat vzhůru k holubníkům.

Ach ano, začal stříkat, ovšem, jenže — inu, holubníky byly přece jen tuze vysoko, ani jediná kapka se k nim nedostala, zato čerstvě obílená zeď Vrtákovy chalupy byla za chvíli jediná blátivá slitina. Oslové kopali a stříkali, až se potili za válečného hýkání Fanatika a za neúnavných povelů pana Dlouhého. Prasátka se chechtala té podívané a kmotra Luisa blaženě rochala, slzíc štěstím. Jediní, kterými ta švanda nepohnula, byli holubi. Věděli sice, že se dole pod nimi něco neobvyklého děje, měli však to oslí podnikání za tak neškodné a pošetilé, že mu nevěnovali ani sebemenší pozornost. Poletovali po svém zvyku nad dvorem jako dřív, sedali na okraj žlabu, procházeli se po střeše, vrkali, těsně se k sobě tulili pár a pár v tichém zasnění. Jak by byli mohli tušit, že se jich divoké počínání poblázněných oslů a vítězoslavné kvičení mstivé Luisy nějak týká? Půda dvora jim byla vždy jen jídelní tabulí, jinak je vůbec nezajímala, krajina pro ně měla význam, jen pokud byla viděna z ptačí perspektivy, jejich toužením byla prchající oblaka a nedostižné dálky. Copak pro ně mohl znamenat takový oslí pronárod, který se denně lopotil s naloženými břemeny, nebo dokonce čuňata, živená pro zabíjačku?

Byl tu však ještě jeden svědek všeho toho řádění, čistotný, filosofický Bomba. Když Bomba viděl, jak se pro nic za nic, jen pro rozmar hloupé, těžkopádné svině špiní čerstvě obílená zeď chalupy, rozzlobil se a spustil takový povyk, že vytrhl z modliteb tetu Boženu. Božena vyhlédla oknem, spatřila co spatřila, a poněvadž to byla teta přísná a velmi energická, v tu chvíli měla v ruce sukovici strýce Vrtáka (tu všední, poněvadž nedělní si vzal s sebou do hospody), vyběhla na dvůr a již bila do nebohých oslů hlava nehlava. Bila do nich tak dlouho, dokud se s žalostným hýkáním nerozprchli a nezalezli, chvějíce se strachem, do stáje, kam konečně, když se to tak vezme, vlastně patřili. Luisa hleděla nechápavě na Boženu, z tváře jí dosud nezmizel výraz tupé blaženosti, a teta se domnívala, že se jí snad vysmívá. Zvalchovala tudíž řádně ještě také Luisin tučný hřbet. A když už byla v tom mlácení, rozběhla se za nevinnými osmi prasátky a nebylo snad mezi nimi jediného, které by si bylo neodneslo památku na tento den všeobecného soudu. Nakonec — taková je už světská spravedlnost — hodila teta Božena hůl za Bombou a zle ho pošramotila na zadečku. Nu, Bomba byl aspoň filosof a filosoficky se s tou krutou porážkou vyrovnal.

Řekl jsem — den všeobecného soudu? Ale ovšem! Vždyť tomu soudu neušel ani strýc Vrták, když se večer se zplihlým knírem vrátil z hospody. Jeho vlastní sukovice se mu roztancovala po zádech (teta Božena si notovala k tomu tanci povzbudlivým zpěvem), a to všechno proto, že zapomněl zavřít stáj na petlici a tak svým šesti oslům dopřál svobodné neděle, v které natropili tolik zla.

„Již nikdy,“ hlaholila rozzuřená teta, „již nikdy se mi nebudou oslové v den Páně potloukat po dvoře. A pokud se týká té postříkané zdi, příští neděli si ji pěkně sám očistíš a obílíš. Však oni budou holubi létat nad dvorem i bez tebe. Ani mi necekni. Ty a tví oslové jste všichni stejní, všech vás sedm. Máte přibližně stejný rozum. Myslím, že si vás budu muset vzít všechny do parády. Ale to jsem ti ještě neřekla, jaký tě za všechnu tu zkázu čeká trest! Odedneška nebude už žádná čtvrtá neděle, rozumíš? Jako řádný hospodář budeš teď každou neděli doma a budeš dohlížet na svůj dobytek, aby se nepřihodily zas takové nepříjemné věci jako ta s těmi osly. Dost. Ty víš, že z mých slov není nikdy odvolání.“

Děti, to bylo pravda. Z rozsudků tety Boženy nebylo nikdy odvolání a strýc Vrták to věděl. Zarmoucen odešel do stáje k svým oslům, ustlal si na slámě vedle nich a celou noc jim tiše vyčítal, do jakého neštěstí ho to přivedli. Jenže oslové, toť se ví, měli od tety naloženo dost a dost, nebyli ochotní zajímat se také ještě o bolest strýce Vrtáka.

A copak že spal strýc Vrták té noci mezi svými osly? Ach, vždyť jsem vám to zapomněl říci, poslední, co teta toho dne učinila, bylo, že strýci Vrtákovi přibouchla dveře chalupy před nosem. Tak mu ovšem nezbylo, než se odebrat za svými přáteli.

Nu a potom vyšel nad dvorem ohromný, bledý měsíc a filosof Bomba vylezl z boudy a dlouho a nábožně k němu vyl. Toto psí vytí mějte, děti, za epilog, což jest tolik jako zakončení pohádky.

/ 1941 /

Tatínkovy housle

Nebyly to pražádné zvláštní housle, žádný virtuos na ně nikdy nehrál, nevyrobil je mistr houslař z nějakého vzácného dřeva, jejich zvukům nenaslouchali lidé v koncertech ani boháči při hostinách. Ty housle koupil dědeček mému tatínkovi, když byl v Jičíně přijat na učitelský ústav. Byly to ty nejlevnější housle, jaké se tehdy daly pořídit, protože dědeček byl obyčejný vesnický pekař (než se stal hostinským) a neměl mnoho peněz na rozhazování. A protože byly tak laciné, měly jen prostý, tlumený a jakoby lidský hlas, všechno na nich bylo domácké a dojemné. Nejdojemnější byla perleťová růžička v jejich levém dolním rohu, taková pouťová růžička. Vonívala tatínkovou bradou, protože můj tatínek nosíval na bradě vousy a doma kouříval dýmku. Tak vlastně vonívala spíš jeho dýmkou.

Jak to bylo s těmi houslemi. Měly pouzdro, jaké jsem nikdy předtím a nikdy potom neviděl, otvíralo se stisknutím malého kovového knoflíčku. Dokud jsem byl malý, neuměl jsem je vůbec otevřít, a to bylo asi pro ty housle dobře. Pouzdro bylo ovšem náramně ošumělé, uvnitř docela rozklížené a smyčec — och, kolikrát byl smyčec znovu potažen a znovu odřen až na jeden jediný tenoučký pramínek žíní! Housle samy byly celé zaprášené kalafunou, která se na ně v prášku sypala celých padesát let.

Nebylo dne, aby tatínek na své housle nehrál. Ne ze záliby, ale z nutnosti. Po dvou, po třech, ba i po šesti najednou trousili se do našeho bytu malí muzikanti, které tatínek vyučoval hře na housle. A proč vyučoval hře na housle? Vždyť byl přece panem učitelem! Inu, protože bylo v naší domácnosti zapotřebí mnohem více peněz, než kolik obnášel tatínkův učitelský plat. To jsme asi u nás hodně utráceli, viďte? Ale kdepak! Ten plat nebyl tuze veliký, a tatínek s maminkou nechtěli, abychom my dva kluci v něčem trpěli újmu. Šaty a boty na nás jen hořely, nedalo se nic dělat, peníze se musely shánět, jak se dalo.

Tak jsme tedy malí, maličcí (my dva kluci), maminka je ještě mladá (ta byla hrozně dlouho mladá), tatínek tlustý (byl hrozně dlouho tlustý), na prádelníku u okna stojí sloupkové hodiny, vedle hodin obrovská hromada not. Kdo chtěl v těch notách něco najít, ten si pohledal! V koutě u druhého okna je postel, před postelí stojí dřevěný pult na noty. Víte, to jsme v naší veliké kuchyni, okna jsou plná pelargónií, v jednom z nich ještě k tomu visí klec a v ní čížek. A teď zrovna se ozvalo náramné dupání po schodech, to přicházejí tatínkovi první učedníci, hrhr, jak se na kluky patří, již vlítli do dveří, sotva pozdravili, učením a pouzdry s houslemi praštili na postel. Hned je jich plná kuchyň! Maminka, chudák, má co dělat, aby se dostala od stolu k plotně a od plotny ke stolu. Však je již také na schodech slyšet tatínkovy těžké kroky.

To vám bývaly koncerty! Jako kdybyste kocoura tahali za ocas. Nejdřív byl přivlečen doprostřed kuchyně notový pult, pak se ladilo, pak se vybíralo v haldě not na prádelníku a pak to začalo. „Nešťastný magacín“ — však to znáte. Nebo: „Kočka leze dírou, pes oknem.“ A nejčastěji ta o tom statečném kanonýru Jabůrkovi, co u kanonu stál a pořád ládo-ládo-ládo-, pořád ládoval. Ta písnička neměla konce, vždycky se mezi houslisty někdo našel, kdo si přidal jeden takt, tatínek se dopálil, klepl provinilce smyčcem přes prsty, a Jabůrek ládoval znovu.

Jen si nemyslete, že to byla lehká práce, takové malé kluky učit hrát na housle. Nu, z málokterého se později stal hudebník, slavný hudebník pak opravdu z žádného z nich, obyčejně kstáru všechno zapomněli, co se v mládí na těch houslích naučili. Tak proč, propánakrále, na ty houslové hodiny k tatínkovi chodili? To už byl takový zvyk, u každého kluka se to zkoušelo, jestli se v něm nějaký talent neobjeví. Výsledek byl povětšině ten, že se talent nenašel. Och jé, kdo všechno se u nás učil hrát na housle! Celé generace kluků, z některých jsou dnes už také páni učitelé, z jiných úředníci, klempíři, holiči, vojáci. Někteří také už dávno zestárli a navždy dohráli, takové je to už na tom světě.

Sotva odešli jedni — nebo lépe řečeno, dřív než ti první odešli — již tu byli druzí. Ti noví se u postele se skřipkami v rukou chichtali, jenom ty hrající rušili a pletli. Pak se ti vysvobození vyřítili ze dveří a znovu se ozval „nešťastný magacín“ nebo slavný „kanonýr Jabůrek“. V obzvlášť sváteční chvíli vytáhl tatínek z hromady not sbírku národních písní, ale tu bylo snad opravdu škoda těm našim muzikantům svěřit. Národní písně by byl v jejich vrzání tak jako tak nikdo nepoznal.

Nu tak dobře, v deset se začalo, ve dvanáct se obědvalo, to už odešla i druhá parta, ale jenom si nemyslete, že byl během oběda u nás někdy klid. Tatínek jedl jen kradmo mezi dvěma houslovými přiváty, kluci na něho už u postele čekali. A zatímco maminka, tísněná v koutku u kamen, omývala nádobí, rozléhalo se z trojích nebo z čtverých skřipek další pekelné skřehotání. Trvalo přesně tak dlouho, dokud tatínek nemusel odejít do školy. Nu, ticho u nás bylo právě jen ty dvě odpolední hodiny, co učil, po jeho návratu se hrálo dál. Do zešeření. V zimě do úplného setmění. Tenkrát nebyla ještě v našem městečku zavedena elektřina, muselo se svítit svíčkami. A někdy bylo těch muzikantů tolik, že malý notový pult nestačil, pak si kluci museli vystavět na stole ze starých obrázkových dětských knih ještě jeden. Stávalo se, že byly takové pulty i tři. Před každým blikala jedna svíčka, skřipky hrůzostrašně lkaly, och, u nás to někdy vypadalo jako na hřbitově v hodinu duchů, mráz běhal po zádech.

Tak ho před sebou vidím, mého drahého tatínka, jak sedí na židli uprostřed svých titěrných žáčků (nezapomeňte, že byl mohutný a tlustý!), jak předehrává nebo aspoň předříkává, smyčcem naznačuje takt, nohou podupává čím dál silněji, čím dál zlostněji, pohazuje svou předčasně zbělelou kšticí, křičí. Když to nepomáhá, sekne smyčcem tam nebo onam, když je to s hudbou příliš zlé, zakroutí klukovským uchem jako kolíčkem a pěkně si přitom notuje, takže to vypadá, jako by ucho kvílelo. Bývalo vidět ukapující slzičky, lítostivé i vzpurné obličeje, nějaký ten oteklý prstíček, kterému se nechtělo řádně stiskat struník, zardělé ucho, rozčepýřené vlasy, do kterých zajela tatínkova ruka. Inu, nesmíte se divit, že byl tatínek na ty malé muzikanty tak přísný, byl by musel mít svatou trpělivost, aby to vydržel a nerozčilil se, cožpak to bylo něco příjemného, pořád přehrávat tytéž stupnice, tytéž písničky, nikdy nebýt sám, jít z jedné práce do druhé, začínat stále a stále od začátku? Protože když se ti maličcí kloučci od tatínka něčemu naučili, přešli k jinému hudebnímu učiteli, který se svými žáky hrával složitější věci, a mému tatínkovi zůstali jen ti nejhloupější nebo se mu přihlásili noví začátečníci, s kterými byla vždycky nejtěžší robota.

Když bylo po všem denním trápení, když poslední šumařská banda s dupotem a výskáním seskákala s našich dřevěných schodů, bylo to u nás, jako když se najednou zastaví mlýn — ticho k nepopsání. Tatínek si oblékl límec a kravatu, které si před privátem sundal, sáhl do kapsy, odřízl perořízkem špičku krátkého doutníku, zapálil si jej, posadil si na hlavu placatou čepici (když bylo léto), navlékl se do zimníku (bylo-li zima) a řekl si mamince o šesták.

Takhle to u nás bylo každý den kromě neděle. „Máti, dej mi šesták.“ Pak maminka sáhla do kapsy a dala tatínkovi dvacetihaléř. S tím dvacetihaléřem šel tatínek do vsi k dědečkovi hostinskému (který býval dříve pekařem) a tam vypil jeden nebo dva půllitry piva, většinou však jen jeden, poněvadž za dvacetihaléř ani tenkrát, když bylo na světě tak neuvěřitelně lacino, se dva půllitry piva pořídit nedaly. Snad vám to je trochu divné, že si tatínek mamince říkal o peníze, ale když to u nás už tak bylo zařízeno, že pokladnu měla maminka. Tatínek jí dal vždycky na prvního celý svůj učitelský plat, nechal si jen docela málo drobných, a ona mu pak po celý měsíc dávala denně po dvacetihaléři na útratu. A ti kluci, co k nám chodili na priváty, také platili za vyučování mamince a ne tatínkovi. Tatínek neměl na takové věci čas a vůbec se o ně nestaral, kdežto maminka si opatřila starý tlustý kalendář a tam si všechny malé dlužníky a jejich platy pečlivě zaznamenávala.

Mohlo by se snad myslet, že od houslí trochu zabíhám, ale maminčino účtování s nimi přece bylo nerozlučně spojeno. Toť se ví, nejen s houslemi, ale i s priváty všeho druhu. Peníze, které maminka od žáčků obdržela, dávala do obálek a ty obálky do dřevěné krabice na klíček, která byla její nedobytnou pokladnou. Na jedné obálce bylo na příklad napsáno: šatstvo Josef (Josef, to byl tatínek). Na jiné: boty Jarouš (to jsem byl já) nebo: plášť Pepa (to byl bratr). Tak se ty peníze v obálkách scházely, až jich bylo dost na zakoupení látky nebo na účet ševci a krejčímu. A pak vám tam byla ještě jedna, nejvábnější obálka, jak byla nadepsána, to už nevím, ale do ní se schráněly peníze na prázdniny. O prázdninách jsme si totiž dopřáli všichni, celá rodina, jeden větší výlet. Ne, nebyl to výlet do Benátek nebo na francouzskou Riviéru, jelo se zkrátka po maminčiných četných příbuzných. To už byla taková známá okružní jízda z Jilemnice do Pardubic, z Pardubic do Chocně, z Chocně do Chlumce nad Cidlinou, odtamtud do myslivny strýce Josefa (do té, v níž právě bydlel) a pak do myslivny strýce Václava. (Tihle lesníci se pořád jen stěhují.) A tak k tatínkovým houslím patřily nejen solidní šaty od krejčího Šumana, nebo boty k nerozedrání od ševce Buďárka, ale také vytoužená a úžasně blažená jízda vlakem, obraz noci nad tratí, poseté červenými a zelenými světly, uspávající rachot kol, hvízdání a troubení, klesající a stoupající telegrafní dráty, závory, které cinkaly jako andělské zvonky, ohořelé smrčiny, náspy a dřevěné mosty, tunely, mohutná náruč předobré tetičky Lenky, pestrá sklíčka v písku na břehu Tiché Orlice, daňci v oboře strýčka Václava, tři divocí honicí psi strýce Josefa — samé nespočetné radosti, nespočetné poznatky. Milované cestování.

Tak jsme rostli, rostli, až jsme odešli na studie, tatínkovy housličky hrály dál, vydělávaly peníze na naše školní knihy, sešity, činži a stravné, na naše kapesné — to jsme však už ty housličky hrát neslyšeli, to už jsme nebyli doma. Byla to taková hudba v zákulisí, doprovod k tanci, vzdálené poskakování smyčce, jako když neúnavně pracuje píst parního stroje, bláznivé míhání maličkých černých not kdesi na okraji obzoru, jako když se v letní večer blýská na časy.

Nikdy se nestalo, že by byl tatínek na své housle zahrál jen sobě pro radost. Tatínkovy housle, to byly výdělečné housle, housle pro potřebu. Tak se na ně musíme dívat, na ty teplé lidské housle, které srostly s naším domácím životem, na moudré housle, které sloužily. Tak se s námi sžily, staly se domácím nářadím, že jsme si jich ani dost nevážili, jako si nevážíme toho, co máme neustále kolem sebe. Někdy jsme na ně dokonce hubovali. Maminka — nu jen si představte, jak asi vypadala podlaha po návštěvě takové spousty žáčků, když bylo venku bláto. A jak ji asi večer brněly uši, když ty koncerty musila celý den poslouchat. — A my — kuchyň byla pořád plná cizích kluků, a tak jsme neměli nikdy dost místa k svým dětským hrám, byli jsme ovšem nespravedliví. Ale tak trochu nespravedliví jsou všichni lidé, já myslím, že i vy jste byly někdy nespravedlivé k hoblíku svého otce, k jeho perlíku, k jeho lopatě. Nemá to tak na světě být, ale když ono to tak přece je, dokud je člověk mladý, není moudrý, a když konečně je již trochu moudrý, není již mladý.

Až pak jednou přestal být tatínek panem učitelem. Až pak jednou nebylo již zapotřebí privátů, tatínek a maminka byli staří a my dva hoši dospělí, každý jsme měli svou vlastní domácnost a opatřovali si živobytí každý svým vlastním zaprášeným každodenním nástrojem. Tenkrát také utichly tatínkovy housle. Víte, utichly takovým způsobem, jako když někdo po celoživotní námaze odpočívá. Tatínek odpočíval, odpočívaly i jeho housle. Nikdo nepřišel, aby je vytáhl z jejich zvláštního pouzdra, dal si pod bradu perleťovou kytičku a začal z nich vyluzovat hudbu. Chudinky housle, co by také byly hrály? Vždyť ony nic jiného neuměly než těch několik písniček a pak stupnice, stupnice a jednotlivé, křišťálově čisté tóny. Tak ty housle odpočívaly, já myslím, že odpočívaly šťastně, že se jim nestýskalo v jejich pouzdře, ačkoli tam bylo tma, tak asi odpočívá starý člověk, když splnil úkol, který na sebe vzal.

A vidíte, přec jen ty housle nebyly tak docela obyčejné, byly to vlastně zázračné housle. Opravdu, zázračné, a proto se tenhle příběh jmenuje pohádka. Víte, ani jsme o tom nevěděli, a ono v nich zatím bylo zakleto tatínkovo srdce. Jak se to stalo, to nevíme, stalo se to asi velmi nenápadně, ale pak jsme to jednou zjistili, zjistili jsme to, když už bylo pozdě, když už jsme těm houslím nemohli odplatit jejich věrnost. Patrně to není první případ toho druhu, že se do nástroje, kterým si člověk celý život vydělával chléb a živil jím svou rodinu, nebo jím aspoň notně přispíval k její obživě, přestěhuje srdce toho pracovitého člověka. Pak vznikne podobný zázrak, jaký se přihodil s tatínkovými houslemi. Tatínek chodil s maminkou po dlouhých osamělých procházkách, radoval se ze svých vnuků, vzpomínal na dny své činnosti, ale jeho srdce — jeho srdce bylo navždy uzavřeno v tom pouzdře se stiskacím knoflíčkem.

Náš tatínek nebyl ani tuze starý, když onemocněl. Onemocněl zčistajasna a už nikdy pak nebyl zdráv. Stonal hrozně smutně, protože věděl, že se neuzdraví, a takové nemoci jsou ze všech nejhorší. To už nebyl můj ubohý tatínek tlustý, byl hubený a lehký jako pápěrka. Panebože, jak tenounká byla jeho paže a jak opatrně jsem ji tiskl, když jsem ho v onu poslední neděli vyváděl na výsluní, jak utýrané a vyhaslé měl oči, propadlé a prožloutlé tváře! Jen jeho srdce bilo pravidelně a pevně, bylo to srdce jeho a těch starých houslí, měli je nyní už dohromady — takové to s nimi bylo.

Jednoho dne se tatínkovi přitížilo. Maminka mi to napsala, má žena a mé děti odjely za dědečkem. Zůstal jsem v celém bytě sám (bylo tam ticho, jako když odejde rota malých šumařů), a tenkrát, v té zlé noci, již jsem zpola probděl, puklo hodné, vytrvalé srdce v tatínkových houslích. Nevěřte, že vám říkám něco, co jsem si jen vymyslil, nikdy nezapomenu na tu noční temnotu, která mne obklopovala, na krátký spánek, do kterého jsem kolem půlnoci upadl, až mě najednou probudil srdcervoucí tón, jako když praskne napjatá struna — lkal, dozníval — otevřel jsem oči doširoka, a tu jsem si uvědomil, že ten smutný zvuk mohl vyjít jen z tatínkových houslí. Považte, a ty housle byly aspoň sto padesát kilometrů daleko, schovány v pouzdře na skříni v parádním pokoji mého bývalého domova!

Děti, bylo tomu tak. Ráno mě volala má žena z té dálky telefonem a povídala: „Ty, slyšíš, slyšíš mě dobře? Dnes o půl jedné v noci...“ A já jsem hned věděl, co se v půl jedné v noci stalo, a cítil jsem něco velebného a silného, něco víc než žal, něco víc než pouhé slzy. Šel jsem domů a sbalil jsem si malé černé zavazadlo, pak jsem jel vlakem, po celou cestu jsem vzpomínal, táhlo mi to všechno hlavou, ty dávné, směšné písničky, jednotvárné, neradostné dny, a ty dvacetihaléře, a maminčiny obálky.

Když jsem přijel domů, nejdřív jsem byl s tatínkem sám. Hladil jsem mu jeho docela bílé vlásky, v pokoji bylo tma, svíce blikaly jako kdysi nad čtyřmi notovými pulty, jenže bylo ticho, jako by byli muzikanti usnuli, tatínkův obličej byl vážný a klidný, jako by se byl v životě nikdy na nic nezlobil.

Řekl jsem si: „Tak a teď mu zahraji na ty jeho staré věrné skřipky, zahraji mu takovou píseň, jakou na nich nikdo nikdy nezahrál.“ Sáhl jsem na skříň. Vyňal jsem opatrně housle z pouzdra. Děti, ani jediná struna nebyla prasklá! Potřel jsem smyčec kalafunou, položil housle pod bradu — ale teď! Přejel jsem po struně, struna zůstala němá. Hrál jsem a hrál, ale nezazněl ani jediný tón! Neustával jsem, hrál jsem tatínkovi tu mlčelivou píseň na jeho mrtvé housle, takovou píseň opravdu nikdo nikomu nezahrál, jenom bílý prášek se sypal ze smyčce, jenom světla svítí, jako by byla oživla, kmitala se, byla neklidná, svíjela se v bezmocném tanci.

Dohrál jsem a uložil tatínkovy housličky, jejichž srdce bylo puklé, do ošumělého pouzdra, jako ukládáme mrtvého do rakve. Ještě jednou jsem je pohladil, pak jsem sklapl víko. Uzamkl jsem je, a když jsem se o tři dny později vracel vlakem do Prahy, vyhodil jsem klíček z okna.

Teď ty tatínkovy mrtvé housle, uzamčené v pouzdře, leží na skříni v mém pokoji. Od oné zlé noci uteklo již patnáct let. Nikdy jsem se pouzdro nepokoušel otevřít. Kdybych to byl učinil, víte, co bych tam byl asi spatřil? Ne už housle ze dřeva, ale ze stříbrných pavučin. Housle bílé a lehké jako dech, svítící do tmy jako hodinky s ručičkami potřenými fosforem, housle se strunami pokrytými jinovatkou. Nikdy to pouzdro neotevřu. Housle by docela jistě nesnesly zavláni živého světla. Průhledné pavučiny by zrezivěly a zčernaly, jinovatka by roztála. Před očima by se rozpadly v hromádku popela.

/ 1941 /

Trpaslík Vitanel a obr Moula

Rád bych vám, děti, vysvětlil, jak se stal trpaslík Vitanel králem Osmahlých, ale sám to nevím. Patrně proto, že byl bílý. Byl bílý — a to se Osmahlým hrozně líbilo — ale byl také náramně malý, a to se jim líbilo již mnohem méně. Prvních deset let vládl Vitanel docela šťastně, poddaní byli spokojeni, bylo všeho dost, bohatí všechno nesnědli, a tak zůstalo i něco chudým. V jedenáctém roce jeho panování se však do země Osmahlých zatoulal čert a od té doby se již nic nedařilo: pole nerodila, v lesích hynula zvěř. Čert napískal lidem, že příčina všeho spočívá v tom, že mají tak malého krále, a lidé začali na Vitanela reptat.

Když to dvořané Vitanelovi donesli, tuze se zarmoutil. Zrovna začal uvažovat o tom, že by měl do všech světových stran rozeslat posly, aby mu přivedli trpaslici, s níž by se oženil a založil dynastii, a nyní se to začalo hatit. Jednou, když tak o samotě plakal, vstoupila do jeho komnaty vdova Papula, která mu hospodařila, a řekla mu, otírajíc si ruce o zástěru: „Veličenstvo, to nemá žádný smysl takhle se trápit, za nějaký čas byste byl jen ještě seschlejší a drobnější a lidé by se bouřili čím dál víc. Já bych věděla radu. Jak vám známo, můj syn Moula je obr. Kdybychom zavolali čerta, snad by vás dva dal nějak dohromady, hned byste měl velikou postavu a poddaní by se vás docela jinak báli.“

Králi se rada jeho hospodyně příliš nezamlouvala, byl tak trochu pyšný na to, že je trpaslík, ale co dělat, mezi Osmahlými bylo stále větší a větší vření, nebylo pokdy na dlouhé rozmýšlení. Čert přišel. Och, nevypadal ani trochu jako čert, byl upjat až ke krku, aby nebylo vidět, jak je chlupatý, na kopytech měl obuty vysoké boty a růžky měl schovány v bujných kadeřích. Chodil okolo krále s rukama za zády, zlomyslně se šklebil a pískal si. Přivedli Moulu. Ten měl ruce dlouhé jako opice, hubu jako nakrojený meloun, břicho jako sud. „To se mi líbí,“ řekl čert, „ty máš, králi, palici, která bude docela dobře slušet tomu ohromnému tělu. Moulo, vezmi ho na záda!“ A když to Moula udělal, čert jen malounko zašermoval proutkem, který skrýval za zády, a již od sebe nemohli. „Nějak tuze jste si přispíšil,“ naříkal Vitanel, „to mě mrzí, jakpak to uděláme, aby nebyla vidět Moulova hlava a mé ruce a nohy?“ Čert se jen pousmál. Poručil Papule, aby dala králi ušít šaty, které by to vše zakryly, s dírkami pro, Moulovy oči. „Jen bych ti ještě radil,“ řekl králi, „abys zbytečně mnoho nemluvil. K takové postavě, jakou teď máš, se ani trochu nehodí tvůj komáří hlásek. Všechno, co si budeš přát, aby bylo oznámeno národu, pověz Moulovi, a on to za tebe řekne. Tak, s tím bychom byli hotovi, teď zas mohu jít. Abych nezapomněl — za to, co jsem tedy pro vás učinil, patří mi vaše duše.“

Vitanel se polekal, ale už se nedalo nic dělat. Papula všechno zařídila podle čertovy rady a příštího dne dvořané rozhlásili po celé zemi, že se stal zázrak a že král povyrostl. Téhož odpoledne se Vitanel poprvé na Moulově hřbetě ukázal všemu lidu z balkónu královského paláce a lid byl ovšem nadšen, jako je vždycky nadšen při každé slávě, a snad byl doopravdy rád, že se již za svého trpaslíka nemusí před ostatními národy stydět. Čert stál však v pozadí a spokojeně si hladil knírek, on samojediný věděl, jak to všechno dopadne.

Čert to věděl, jakpak by to nevěděl, vždyť Moula byl veliký a silný a Vitanel byl na jeho zádech docela bezmocný. Zpočátku se ještě krále vyptával: „Tak co, jak dnes budeme vládnout?“ A král mu napovídal. Potom to však milého Moulu omrzelo a dělal si, co chtěl. Protože byl obr, liboval si ve všelijakém siláctví. Uspořádal například veliký turnaj ve skákání. Největší chlapíci mezi Osmahlými se ho zúčastnili — skákali celé dny, skákali celý měsíc — ale nakonec skočil Moula (vlastně tedy král) a ten skočil nejdále. Lid mu ovšem holdoval, toť se ví, bylo to příjemné mít králem takového statného skokana. Potom zase si Moula vzpomněl, že by se mohlo závodit ve vzpírání břemen. Našli se, kteří zvedli nad hlavu dosti vzrostlé tele, ale to nebylo nic pro Moulu — ten zvedl celého vola. Opět to vyneslo Vitanelovi veliký obdiv a slávu. Potřetí se házelo kamenem. Inu, Moula hodil nejdál a chudí pro samou pýchu a pro samé oslavy zapomínali na to, že jim kručí v břiše.

Teď se však do toho opět vložil čert. Chodil po vsích, kázal po městech. Tahle sláva prý je náramně hezká věc, ale jestlipak není škoda takhle hříšně rozhazovat peníze za radovánky a turnaje? Lidé mezi sebou přemílali tyhle stížnosti a museli uznat, že čert má vlastně pravdu. Reptání šlo od úst k ústům, až se doneslo k Vitanelovu trůnu.

„Co tomu říkáš?“ pravil Vitanel Moulovi, všecek schlíplý. „Vidíš, to máš ty své komedie. Moji poddaní to sice mají rádi, ale ještě raději by měli tlustěji namazaný krajíc a v neděli nějakou tu pečeni. Nedá se nic dělat, musíme vládnout jinak. Ty teď budeš pěkně mlčet a poslouchat, já už budu vědět co a jak.“ Jenže Moula — jako každý moula — byl náramně ctižádostivý a nechtěl o Vitanelově vládnutí ani slyšet. „Ani mě nenapadne! To bych byl blázen, abych poslouchal. Zkus si křiknout — ani moucha se tě nelekne. Když zařvu já, je hned ticho po celé říši. Můžeš si jít, kam se ti zlíbí? Nemůžeš, jsi ke mně připoután. Bude vládnout ten, kdo má ruce, nohy a hlas. Národu postačí, když tvá hlava bude ke všemu pěkně kývat. A kdybys měl snad nějaké námitky, nemysli si, byl bych dosti veliký i bez tvé hloupé hlavy. Lid by se bez ní také docela dobře obešel.“ Vitanelovi opravdu nezbývalo nic jiného, než se podrobit. Jenom se tichounce Mouly zeptal, jak to tedy chce udělat, aby chudí přestali hubovat a aby byl v zemi klid. „To je jednoduché,“ řekl Moula, „nemají co jíst, protože se na našich polích nic nedaří a v lesích není zvěř. Na východ od nás je však země Žlutých a tam je obilí dost a dost. Na západ od nás je země Zelených a tam je zvěře, že ji nesníme ani za tisíc let. Prostě tam půjdeme, a co potřebujeme, si vezmeme.“ Vitanel se smutně usmál. „A ty si myslíš, že Žlutí a Zelení nám obojí jen tak bezevšeho dají?“ — „Když nedají, nevadí,“ odpověděl Moula, „budem se s nimi o to prát.“

A tak se také stalo. Vitanel na Moulův podnět vzkázal Žlutým, že by potřeboval polovinu jejich obilí, protože v jeho zemi udeřila veliká sucha. Žlutí mu na to odpověděli, že si svá pole obdělávají jen pro sebe. Tu Vitanel k jejich králi poslal rychlonohého posla se žádostí, aby si vybral způsob zápasu. Kdo koho přemůže, ten bude druhému poroučet.

V oněch dobách, v nichž vzala původ tahle pohádka, bylo zvykem, že vyzvání na souboj bylo čestnou záležitostí. Ten, kdo by se mu byl vyhnul, byl tupen a posmíván, a byl-li to král, ihned jím přestal být, protože žádný národ nechtěl, aby mu vládl zbabělec. A tak, děti, ať se vám to zdá jak chce směšné a neuvěřitelné, král Žlutých Vitanelovo vyzvání přijal a vybral si souboj na rohožce, na pomezí obou zemí. Kdo koho položí na lopatky, ten vyhraje.

Můžete si pomyslit, jak to dopadlo. Ne snad, že by král Žlutých byl nějaký skrček nebo že by byl neuměl zápasit, ale Moula měl mnohem delší ruce a to rozhodlo. Za slunce východu, když nad pole Žlutých vzlétli první skřivani, zápas započal, při slunce západu skončil. Udýchaný a polámaný král Žlutých byl položen na lopatky a Osmahlí se s radostným vřískáním hrnuli vzít si obilí svých sousedů. Jak to už na světě za podobných příležitostí bývá, vzali si ho trochu víc než žádanou polovinu, a tak aby nenastal nějaký svár a aby se lidé mezi sebou zbytečně nervali, rozhodl se Vitanel (ústy Moulovými), že vládu nad Žlutými převezme sám a jejich krále že zavře do vězení.

To vám bylo jásotu mezi Osmahlými! Všichni si chválili, jakého to mají znamenitého krále, a jedli chléb, buchty a placky plnými ústy. Ale to všechno ještě nic nebylo! Cožpak teprve, když Vitanel poslal podobné vyzvání Zeleným se žádostí, aby se s Osmahlými rozdělili o svou zvěř! Zase z toho byl souboj, tentokrát na odstrkávanou. Kdo koho vyrazí (s rukama svázanýma za zády!) za obvod kruhu, nakresleného na pomezí obou zemí, ten vyhraje — tak si to vybral král Zelených, poněvadž měl veliké břicho. Co mu však bylo platné jeho veliké břicho, když Moula měl ještě mnohem větší! První den nebyla ještě půtka rozhodnuta, ačkoli jeleni v zelených lesích krásně a bojovně troubili a králíci v norách je podněcovali divokým kvičením. Zato druhý den večer byl král Zelených vystrčen za obvod nakresleného kruhu a Osmahlí se hnali do lesů Zeleného národa s kušemi, oštěpy a klacky. Pobili a přinesli si mnohem víc než polovinu vší zvěře Zelených, a tak aby nenastaly nějaké zbytečné pranice (jak známo, je zbytečné, aby se mezi sebou prali poddaní, když se perou králové), Vitanel se učinil králem Zelených a jejich krále vsadil do vězení, aby tam Žlutý měl nějakou společnost.

Teď by se mohlo zdát, že mezi Osmahlými zavládl veliký blahobyt a že již docela nic nechtěli. Nezapomeňte však, že se mezi nimi pořád ještě potuloval čert, který měl své plány, a že zvěřina neleze do krku, když není čím ji zapíjet. Voda se totiž k bohatým hostinám nikterak nehodí a v zemi Osmahlých nebylo víno — lépe řečeno, nebylo tolik vína, aby nějaké zbylo pro chudé. Nu a chudí opět začali reptat — tihle chudí snad ani nic jiného neumějí.

Vitanel řekl Moulovi: „Tak vidíš, mají co jíst, mají čím mastit, teď chtějí pít. Kdy tomu neustálému chtění bude konec? A já nevím, kde bychom vzali víno.“ — „To nevadí, že to nevíš,“ smál se mu Moula, „jen když to vím já. Na jih od nás je země Červených a ti mají vinic do nedohledna. Vzkaž jejich králi, aby nám dodali polovinu svého vína, nebo že se s ním budeš prát.“ Vitanel vykonal, co mu bylo nařízeno. Král Červených, který měl smutné zkušenosti z Vitanelova souboje se Žlutým a Zeleným králem a měl ústa jako trumpetu, se rozhodl, že vyhraje ten, komu se vrátí delší ozvěna. Na pomezí země Osmahlých a Červených stála totiž ukrutně vysoká skála. Král Červených vykřikl slovo dlouhé sedm stop — a hle — ozvěna mu je celé zopakovala. To pranic nevadilo Moulovi, který měl přece také pořádnou tlamu, popošel o několik kroků zpátky a vyřkl slovo dlouhé sedmnáct stop a ozvěna mu je také vrátila. A tak se překřikovali po tři dny a po tři noci, zatímco se nad vinicemi třepetali motýli a houkali sýčci a skončilo to až u slova dlouhého sedmdesát stop, které se králi Červených nepodařilo vyslovit. Co bych vám, děti, dále o tom souboji povídal? Osmahlí dostali — nebo lépe řečeno vzali si — vína víc, než původně chtěli, a král Červených se octl ve vězení vedle Žlutého a Zeleného. Po celé zemi Osmahlých byla veliká sláva, veliké radování a veliké jedení a pití.

Tak dlouho trvala ta sláva a to hodování, dokud Osmahlé nezačala pálit žáha. To víte, z takového jídla a pití vždycky začne pálit žáha, a to je náramně nepříjemné. Ptali se bohatí i chudí (kteří měli nyní všeho právě tolik, co bohatí), co dělat s touhle nemocí, ptali se věštců, kouzelníků i lékařů a všichni svorně jim odpovídali, že žáha se léčí práškem bílým jako sníh a lehkým jako peří. V jejich zemi však nebylo žádného takového prášku. Prášek na pálení žáhy měli v zemi Modrých, kteří sousedili s Osmahlými na severu. Moula se rozhodl, že jejich krále vyzve na souboj, nebude-li chtít dobrovolně dodávat polovinu svého prášku.

Jenže král Modrých byl veliký chytrák a nechtělo se mu sdílet osud svých bratří, Žlutého, Zeleného a Červeného. Byl obklopen znamenitými rádci a vyzvědači, a ti mu řekli: „Copak se ti nezdá podezřelé, že ten Vitanel tak najednou vyrostl, že má zrovna tak dlouhé a svalovité ruce, zrovna tak hrozný hlas a naditý břich, jako míval obr Moula, který se nějak záhadně ztratil?“ A tak když si měl vybrat, vybral si král Modrých takto: půtka se bude konat na pomezí obou zemí, na pěkně umrzlém sněhu, za křupání střechýlů a za fičení větru a oba králové budou bojovat, stojíce na rukou. Kdo koho první srazí, ten vyhraje. Moula — protože byl hloupý — šel do tohoto zápasu zrovna tak bezstarostně jako do předchozích, jist si vítězstvím, ale sotva se postavil na ruce — nastojte! — maličký Vitanel mu přepadl přes hlavu a rozplácl se ve sněhu. Modří začali křičet: „Podvod! Podvod! Vyzvání k souboji poslal trpaslík, tak ať se pere sám! A co tohle je za chlapa? Aha, to je syn královy hospodyně, Moula!“

To víte, děti, tak je to v každé hře, kdo nedodržuje pravidla, je vyloučen — eh co, vyloučen — je ztlučen, pocuchán, poškrábán, ať si běží k mamince a žaluje. A může být někdo kdovíjak silný, může být třeba obr, když se na něho všichni sesypou, musí prohrát, není mu žádné pomoci. Zmydlili Moulu tak, že zůstal ležet a hrozně naříkal a vzdychal, a pak začali dorážet na Vitanela: „Per se! Per se, když ses chtěl prát! Postav se na ruce a braň se našemu králi!“ Ale kdepak Vitanel — a prát se! Pěkně prosil, aby mu to odpustili, aby ho nechali odejít, že už nechce žádný prášek, že teď už bude nad Osmahlými vládnout sám, že nepotřebuje ani tuze mnoho obilí, ani zvěře, ani vína, že mu postačí to, co má, a že se pokusí nějak rozumně vyrovnat se svými sousedy a že nyní bude vštěpovat skromnost a mírumilovnost svému lidu.

To bylo všechno náramně hezké, ale tu si můžete pomyslit, jaký to byl neslavný návrat. Moula kašlal a hekal a vedle něho šel král se sklopenou hlavou, držel se ho za ruku. A když přišli domů, začali Osmahlí křičet: „Už nechceme žádného trpaslíka! Už nechceme, aby ho nosil na zádech Moula jeho hospodyně. Pryč s nimi! Pryč s nimi!“ (Nezapomeňte, že v zemi Osmahlých se stále ještě potuloval čert!) „My jsme Osmahlí, vybereme si mezi sebou nového krále, také Osmahlého, nevadí, že nebude bílý, aspoň bude takový, jako jsme my, aspoň bude náš!“ A na všech hranicích země křičeli a vyhrožovali podrobení sousedé: „Než napočteme do deseti, vraťte nám naše krále, Žlutého, Zeleného i Červeného, vraťte nám ukradené obilí, ukradenou zvěř i ukradené víno, nebo s vámi bude zle, všeho toho jste dosáhli ošklivou lstí!“ Ještě jednou se Moula pokusil všechno urovnat, nebo — lépe řečeno — rozeštvat: „Lidé, nedejte si vzít to, co jste právem získali, nebo nebudete mít dosmrti dosti chleba, dosti masa a dosti vína!“ Ale někdo z chudých — byl to náramně moudrý chudý — Moulovi odpověděl: „Nač bychom si přivlastňovali obilí, zvěř a víno svých sousedů, když v naší zemi je všeho dost — totiž, bude všeho dost, jakmile přinutíme bohaté, aby se s námi o vše poctivě rozdělili? Nezdá se vám, občané, že tak to bude mnohem lepší? Budeme jíst a pít jen tolik, kolik potřebujeme, a nebude nás aspoň nikdy pálit žáha!“

Hlas toho moudrého rozhodl, ač nebyl daleko tak zvučný jako hlas Moulův. Než sousedé Osmahlých dopočítali do deseti, vraceli se jim jejich králové, propuštění z vězení, a Osmahlí sedali ke stolům, aby sepsali všechno, co bylo uloupeno. Celý rok trvalo to sepisování, ale nakonec se dohodli k všeobecné spokojenosti. Tenkrát vládl však již Osmahlým onen moudrý chudý, který před rokem tak moudře promluvil (dal si jméno Lenativ II.) a ten neměl rád turnaje ani rvačky, loupeže ani bezpráví. Nepředstíral, že je obr, ale byl dosti veliký, aby před ním Osmahlí měli respekt, nehulákal zbytečně, ale bylo ho docela dobře slyšet po celé zemi, když považoval za nutné, aby promluvil.

A co se stalo s Vitanelem, Moulou a vdovou Papulou? Inu, ti chytřejší z vás si to jistě už domyslili, nebudou tedy překvapeni, když to povím. V zemi Osmahlých se přece nadarmo netoulal čert a nežádal jen tak do větru duše těch hříšníků za svou úsluhu. Teď, když lid Osmahlých nechtěl již krále a jeho ministra vidět ani slyšet, přišel ten pán, cvakaje bujaře podkůvkami, popadl obra do jedné ruky (ani se tuze nevzpíral), Papulu do druhé a chudáčka Vitanela si strčil do kapsy — a odnesl si je — och, sami jistě dobře víte, kde má čert své království. A kdyby se snad někomu z vás zachtělo pro trpaslíčka plakat, tak si to raději rozmyslete, nejsou všichni trpaslíci stejní, všichni neberou v ochranu uprchlou Sněhurku, najdou se mezi nimi i takoví, kteří by za jistých okolností byli ochotni sami jí nabídnout otrávené jablko. Vitanel byl docela určitě jedním z nich, byl by usmrtil třeba deset tisíc Sněhurek, jen kdyby byl mohl zachránit trůn a založit dynastii, po níž tak toužil.

Pokud mne se týká, já nejsem ani trochu přecitlivělý, já přeji z celého srdce každému králi, který se upsal čertu, aby ho čert vzal.

/ 1941 /

Johan a víla

Strýček pro mou tetičku Aloisii byl nalezen ve mlýně. Řekli mu, že se nedá nic dělat, že si tetičku musí vzít za ženu. Strýček Johan byl hezký chlapík s hnědýma očima, s načepýřeným knírem a se zamoučenou čepicí, furiantsky posazenou na hlavě, ale tetička ho tuze ráda neměla. Měla mnohem raději mrzutého, tlustého truhláře se skleněným okem.

Strýček Johan se však jako mlynářský ženit nemohl, a tak ho umístili u pošty. Z mládka Johana se stal Johan pošťák. Ale to víte, mlynářští mají pořád co dělat s lidmi, všelijakých chasníků je ve mlýně celá hromada, pořád se mají čemu smát a mlýn jim k tomu vesele přizvukuje, mimoto stávají mlýny u potoka uprostřed luk plných kvítí, ve stromech a v křovinách podle mlýnského náhonu hnízdí ptáci, přečasto je od takového mlýna jen několik kroků do lesa, kdežto takový pošťák, to je už skoro úředník, ten aby se tvářil pořád jen vážně a poslouchal řadu představených, zkrátka, aby sloužil, aby seděl nebo stál v nějaké začouzené kanceláři — nu, mému strýčkovi pošťáctví nevonělo. A když si k tomu přimyslíte ještě tetičku, která se kdysi zakoukala do skleněného oka toho zasmušilého truhláře, nepodivíte se, když vám řeknu, že ve strýčkově domácnosti to vždycky zvlášť hezké nebylo.

Tenhle strýček Johan a tetička Aloisie spolu měli mnoho dětí. Kolik, to vám ani nepovím, skoro každý rok se jim nějaké narodilo a skoro každý rok zas nějaké umřelo. Obyčejně umíraly na nemoc, které se říká psotník. Děťátko bylo veselé, mělo se k světu, a najednou začalo stonat, dostalo křeče. Brzy potom truhlář se skleněným okem dodal do strýčkova bytu malou rakvičku. Na neštěstí umírali strýčkovi a tetičce sami chlapečkové, ty děti, které jim nakonec zůstaly, byly samé holčičky. A strýček Johan by si byl hrozně přál vychovat alespoň jednoho chlapečka! Když jim umřeli za sebou tři Jeníčkové, zkusili to s Pepíčky, ale Pepíčkové se také nevydařili. Pamatuji se docela dobře na jednoho takového Pepíčka, ten měl náramně rád červené pelargónie, toužebně po nich vztahoval ručky, když potom umřel, naše maminka mu tu pelargónii zasadila na jeho dětský hrobeček.

Ach, tyhle hrobečky nebohých strýčkových dětí! Bylo jich tolik, že si je strýček s tetičkou již ani nepamatovali. Tak se ty hrobečky nížily, zarůstaly trávou, propadaly — to víte, člověk by byl musel mít deset rukou, aby mohl na všechny o Dušičkách vyrobit papírové polštářky, naplněné pilinami, a peněz habaděj, aby mohl na všech zapalovat svíčky.

Ale nechme raději těchhle smutných věcí a povězme si, proč vlastně strýčkovi říkali Johan, když se přece jmenoval Jan. Mohli mu přece říkat Jene, Jeníku, nebo Honzíku, ale to všechno by se bylo nějak nehodilo k strýčkově mrzuté a smutné tváři. Poněvadž milý strýček Johan se stal během času ještě mnohem mrzutější a pochmurnější než jeho bývalý sok truhlář. Pod očima se mu udělaly hluboké fialové kruhy, knír mu zplihle visel přes ústa, místo bílé mlynářské čepice nosil na hlavě vysokou černou čáku se žlutým jablíčkem, pomačkanou jako starou harmoniku. V tom pojmenování Johan bylo také něco pohrdavého, něco posměšného, něco zlomyslného.

Ze strýčka pošťáka se totiž stal náramně nespolehlivý člověk. Protože ho nic na světě nebavilo, hledal útěchu v takových ošemetných věcech, jako je alkohol a karty. Jenom si, propánakrále, nemyslete, že strýček Johan byl nějaký zvláštní piják. Kdepak! Vždyť on toho pramálo snesl. Ale to už je tak na světě, někdo má ve všem smůlu. Strýček Johan měl smůlu i v tom, že sotva do sebe obrátil nějaký ten kalíšek čerta nebo slivovice, už měl povznesenou náladu. A v takové povznesené náladě si troufal do hry, jenže jako pravý smolař pokaždé prohrál. A pak si troufal na všelijaké bláznivé žerty, a ty mu skoro vždycky náramně špatně dopadly.

Musíme si ještě uvědomit, že k dovršení všeho neštěstí měl můj dědeček, otec tetičky Aloisie, hospodu. V takové hospodě se pije pivo i pálenka a jsou vždy po ruce karty. A cestou z hospody se mohou dělat všemožné nepředložené kousky. Tak například byla jednou v dědečkově vesnici hasičská slavnost, a to přece již také víte, když mají hasiči slavnost pod širým nebem, obyčejně prší. Když pořadatelům slavnosti prší, bývají velmi nepříjemní a nepotrpí si na to, aby si z nich někdo tropil švandu. A tak tenkrát také přišli hasiči ze slavnosti celí promoklí i s praporem, mokrý prapor postavili v šenkovně do kouta a pili na zlost. Strýček Johan, jaký už byl smolař, pořád jen zaváděl řeč na ten jejich prapor, s kterého kapala voda. Navrhoval, aby ten prapor raději propili. Co s takovým praporem, s kterým se nemůže ven, raději ho propít. Strýček Johan od té doby, co se stal pošťákem, měl ty své vtipy pořád stejné. To hasiče konečně dopálilo. Nic nedbali na to, že jsou v dědečkově hospodě, popadli rozjařeného strýčka Johana a vyhodili ho na dešť. Když se mu ten jejich prapor nelíbí, tak ať se na něj nedívá. Venku se mu aspoň trochu osvěží hlava. Jenže strýček Johan si při té rychlé cestě ze šenkovny zlámal klíční kost.

Nebo něco jiného. Mezi dědečkovou hospodou a městem byla celá řada jiných hospod, a v jedné z nich mívali venku přede dveřmi starou lucernu, aby tam ochmelkové snáze trefili. S tou lucernou dělával strýček Johan pořád stejný šprým, sebral ji a odnesl k nějakému jinému domu při silnici. Ten šenkýř pak obyčejně neznámému pachateli strašlivě nadával. Až jednou se to strýčkovi nevyplatilo. V té hospodě měli mnoho všelijaké drůbeže, slepic, krůt i perliček, a ta drůbež se jim od jisté doby ztrácela. Denní hosté hostinskému slíbili, že si na zloděje počíhají. Nu a zrovna šel strýček rozdováděný z dědečkovy hospody, spatřil přede dveřmi zářit svou známou lucernu, zmocnil se jí — a kam s ní? Tenkrát naproti do stodoly. Zatím denní hosté za okny trpělivě číhali na zloděje. A v té nešťastné stodole byly právě kurníky pro drůbež toho rozezleného hostinského. Vyřítili se za strýčkem, mysleli si, že si jde s lucernou pro nějakou tu slepičku. Strýček se polekal a utíkal. Pod vraty byla skulina, myslel, že jí podleze, ale nepodařilo se mu to, uvázl v ní za pásek od kalhot. Nejdřív ho nekřesťansky zmlátili, poněvadž byl pod vraty jako ve skřipci, pak na něho ještě žalovali panu poštmistrovi, že prý to je on, kdo v hospodě kradl slepice. Jen taktak, že strýčka nepropustili ze služby! Slevili mu to jen na tatínkovu přímluvu. Stejně pak strýčkovi nikdo nevěřil, že neměl žádné zlé úmysly, když šel schovat tu zatrápenou lucernu. I na nás lidé pokřikovali, kvokali a kokrhali, podezírali nás, že jsme měli také nějaký vztah k strýčkovým slepičím výpravám. Dokonce si o tom sestavili hanlivou a pramálo vtipnou písničku.

Tyhle přímluvy za strýčka Johana! Nemyslete si, že se tak stalo jen jedinkrát. Jednou si strýček přihnul a ztratil doporučené psaní, podruhé po probděné noci ve službě usnul nebo přehodil pytel s poštou do jiného vlaku — vždycky mu hrozilo zbavení místa a vždycky to bylo stejné. Nejdřív přišla babička, má malá babička s vlňákem na hlavě, celá rozhněvaná, a pověděla tu nebezpečnou novinu, za ní přilítla uplakaná tetička Aloisie, nějaká sestřenice se jí držela za sukně, a prosily tatínka proboha, aby se ustrojil a šel za strýčka Johana ztratit nějaké to slovo. Chválabohu, vždycky se nakonec všechno zas k dobrému obrátilo, ale jakýma očima se pak na strýčka celá rodina dívala, to si můžete myslet, dědeček, babička, tetička i děti. Inu, není divu, že pro strýčka nebylo jiného jména než Johan. Pošetilý, nevrlý, nespokojený a jako dítě pokorný Johan.

Protože strýček se po každé takové příhodě upřímně kál. Sliboval, že už bude jiný, a také opravdu několik dní, někdy dokonce celý týden dělal dobrotu. Ale pak zas bylo brzy po dobrotě. Služba ho netěšila, netěšila ho rodina, hrozně toužil po nějakém vyražení, po nějaké zábavě, a ta pak obyčejně špatně skončila.

Musíte si ho představit tak, jak já ho před sebou vidím, toho strýčka Johana. Nosil neustále, ve službě i mimo službu, pošťácký stejnokroj s oranžovými výložkami, na hlavě tu svou úřední čepici, v neděli a ve svátek míval kníry navoskované, ale ve všední den si s nimi žádnou práci nedával. Skoro každý den jsem ho potkal, když šel vybírat poštovní schránky. (Můj strýček to nikdy nedotáhl tak vysoko, aby se stal listonošem.) Víte, tenkrát vypadaly poštovní schránky docela jinak než dnes. Nebyly červené a modré, nýbrž žluté a černé, místo lvíčka na nich byl namalován dvojhlavý orel, a co nejhoršího, nevybíraly se tak lehce jako ty dnešní. Dnes přijde pošťák s vakem a vysype do něho všechna psaní ze schránky jako cukrátka do sáčku. Tenkrát byla v poštovní schránce ještě jedna taková železná schránka, ta se odtamtud vyndala a nová se místo ní zastrčila. Plné i prázdné schránky musel pošťák nosit s sebou na řemeni, přehozeném přes rameno, a v obou rukou. Bývala to někdy notná dřina. Proto také chodil strýček nakloněný na jednu stranu a naříkal si, že je z těch schránek celý polámaný. A děti byly tenkrát nezvedené a dělaly si z těch pošťáků, kteří se dřeli se schránkami, ještě legraci, a pošťák, který měl plné ruce schránek, po nich nemohl ani hodit kamenem.

Když strýček nenosil schránky, stál v poštovní kanceláři u váhy a vážil balíky. Okénkem mu podali balík, on jej položil na decimálku, zvážil, nalepil na něj cedulku a hodil jej do kouta. A tak to šlo celé odpoledne, celý boží den. Z těch balíků býval strýček Johan také polámaný. Vlastně býval strýček polámaný z každé práce, ale tomu se také nemůžeme divit, když každá jeho práce byla taková, že se člověk při ní mohl polámat. Když to nebylo vážení balíků, byla to jízda s poštovním běloušem a s károu na nádraží, a od házení pytlů a balíků do poštovního vagónu také trochu bolela záda. A od noční služby ve vlaku teprve bolela záda, vždyť se člověk ve vagóně neměl ani kde natáhnout. Inu, pokud jsem strýčka Johana znal, vždycky si jen na něco naříkal. Člověk by byl řekl, že měl všechny možné nemoci. A přece byl zdráv jako ryba a byl by si mohl na světě pobýt, kdyby byl chtěl, jenže on nechtěl. O tom si však ještě povíme.

Jedna věc zůstane strýčkovi z dob jeho šťastné mladosti, a to byla láska ke všemu, co roste, kvete, zraje. Ta láska se u něho asi probudila tenkrát, když ještě chodil po veselém mlýně s čepicí na stranu, celý zamoučený, s knírem výbojně načepýřeným. Ale počkejte, to vám musím trochu blíže vysvětlit.

Jednou, když byl strýček teprve krátkou dobu pošťákem, vyšel si celý nakaboněný, s dýmkou v zubech, na procházku k mlýnu, v kterém kdysi mládkoval. Sedl si u náhonu na kámen a přirovnával, jaké to bývalo a jaké to teď je, bylo mu tuze těžko u srdce. A tu spatří nad sebou na mlýnské lávce stát bosonohou dívenku s věnečkem kopretin kolem čela, jak se na něho vlídně usmívá. „Co ty se mi budeš pošklebovat,“ myslí si strýček a zle se na ni zadívá. „Jen ty se na mne tak nemrač,“ povídá mu dívenka, „vždyť já tě znám, ty jsi náš Johan. Místo co bys tu tak zkormouceně seděl, měl bys jít se mnou, já bych ti třeba něco hezkého ukázala.“ A strýček šel. Nejdřív ho zavedla do luk, natrhala mu tam veliký pukét kopretin, pak s ním šla na paseku, cpala mu do úst jahody a maliny, zaskočila do lesa a přinesla mu krásný hříbek. Od té doby, děti, byl strýček celý blázen do té dívenky, která k němu byla tak hodná. Jak měl jen chvíli volno a když bylo jen trochu pěkné počasí, ztratil se do luk, do lesa nebo na paseku, nu, co bych vám to vykládal, vždyť vy dobře víte, kdo byla ta dívenka, byla to dobrá víla, která si řekla, že strýčkovi všechny jeho životní trampoty nějak osladí. Jenže, bohužel, ta víla se ukazovala strýčkovi jen na jaře a v létě a pak také na podzim, jakmile napadl sníh, schovala se mu, jako se schovávají před zimou laně a kolouši a jiná krásná a něžná lesní a polní zvířata.

Sotva však sníh počal tát, již měl strýček Johan trhání. První své volné odpoledne věnoval tomu, že se šel podívat po své líbezné a věčně mladé přítelkyni. Vrátil se zkřehlý, boty rozmáchané, ale v ruce vítězoslavně třímal kytici běloskvoucích a jemně vonících bledulí. Bůhvíkde je vyšťáral! Přišel červen, kdože to přinesl první červené jahody? Inu, kdopak jiný než strýček Johan! Když začaly borůvky, nosil borůvky. Jeho léto, to byla dýmka zastrčená do kapsy, ruce plné hrnečků a džbánků, a hajdy na paseku! Nosil nejkrásnější trávnice, nejzralejší maliny, nejčasnější ostružiny. A což teprve když začaly růst houby! Houby, to byla jeho největší vášeň. Pro houby zapomínal na své nešťastné šprýmy, na karty i na kalíšky pálenky.

A tak tu máme vlastně strýčky Johany dva. Ten první je vším hrozně otrávený, dělá nešťastné oči, tváří se kysele, stěžuje si na všechny možné bolesti, chodí zkroucený a naříká na zlou službu, vrhá nepřátelské pohledy na tetičku Aloisii, kterou mu přisoudili, a ten druhý je čiperný, usměvavý, oči mu jen září, má porozumění pro všechny krásy světa, pro barvy a vůně. Já vím, vy mi asi namítnete, že nosil domů jen to, co se jí, maliny, jahody, ostružiny, ale co řeknete květinám? Ty se přece nejedí! Když přestaly růst bledule, rozkvetly petrklíče, když dokvetly petrklíče, v mokřinách se objevily blatouchy. Louky byly plné zvonků, kohoutků, pryskyřníků. Panebože, vždyť on strýček Johan, když se tak vracel z výletu do přírody, vypadal jako nějaký ženich! A ten dvorný úsměv, s jakým poděloval květinami naši maminku nebo babičku! Ne, tetičku nikdy ne, tak už je to, děti, na světě, ti dva se přece nehledali, a tak se ani neměli najít.

Tak si vzpomínám — nechci vám dělat laskominy, ale bylo to radosti, když se strýček Johan vrátil do dědečkovy hospody z výpravy do lesa! Těch jahod! Babička nám je rozdělila a jídali jsme je s mlékem a s cukrem. Na takové červené jahody, vysypané na talíři, je divukrásné podívání. Trávnice nosíval strýček nejraději v celých trsech, to je přece nějaká pochoutka, takové trávnice! Ale nejveselejší to bylo, když rostly houby. Ta kamenná, neproniknutelná tvář, již strýček Johan naladil, když sahal do kapsy! Obyčejně předstíral pohrdání: „Eh, moc jsem toho nenašel, jen samé takové drtky!“ A bác ho! Zrovna vytáhl hřib jako hlavu. Nejdříve vytahoval ovšem ty nejmenší, tak to dělají všichni houbaři. Lišky, kozáky, křemeňáky a jiné takové potvůrky. Až nakonec se obyčejně vytasil se svým nejznamenitějším úlovkem. Ale to víte, radost, co je to radost? Ohýnek, který hoří jen chvilku. Dohoří a je po radosti. Tak to bylo se strýčkem také. Sotva byly kytice odevzdány, jahody polity mlékem, houby vytahány z kapes, strýček byl rázem smutný a prázdný jako ty jeho džbánečky, jako ty jeho kapsy. Sedl si k pivu, jeho zplihlé kníry se orosily pěnou, někdo zamíchal karty, strýček si zapálil dýmku, již mu dali flek, již se točil, prohrál, tetička se mračila jako kakabus, babička také (dědeček neměl pro jejich hoře valného porozumění), pak se vypil jeden kalíšek na zlost, hned nato druhý — jak jinak odpovídat na jedovaté poznámky šťastnějších spoluhráčů? A pak se šlo domů s těžkou hlavou a s těžkýma nohama, s těžkými a jednotvárnými nápady pod pomačkanou pošťáckou čepicí. Johan sem, Johan tam, žádná úcta, žádné úsměvy, ta tam je slunečná země kamení, drchniček, vrbin a lesního stínu, ta tam je říčka, mizící v lukách, líbezná bosonohá víla, která si se strýčkem tak dobře rozuměla. Večer bude tetička pobrečívat a dělat strýčkovi marná kázání, děti budou naslouchat s otevřenými ústy, a zítra ráno již zas půjde obchůzkou po městě s klíčkem na otvírání poštovních schránek v kapse, k polednímu se rozkluše po hrbolaté dlažbě k nádraží zešedivělý bělouš, slunce se zatmí, kouř dýmky bude chutnat jako pelyněk, tučná, vykrmená povinnost si sedne na strýčkovo vrtkavé štěstí, zasedne je, jako když si jednou starý, tlustý mlynář dřepl na vejce, která mu mládek s práškem podstrčili.

Víte, tyhle jahody, maliny, květiny a houby, které nám sestřenice čas od času donášely, to byly úplatky za ony služby, které můj tatínek strýčkovi prokazoval, když se dostal se svými neblahými žerty do úzkých. A pak to byly také úroky z dluhu, poněvadž ve strýčkově domácnosti se neustále žilo na dluh. Po prvním se zaplatily všechny dluhy v hospodě, u kupce, u domácího a z platu nezbylo, co by se za nehet vešlo. Večer k nám tetička Aloisie přišla, byla hrozně rozpačitá, mluvila dlouho a dlouho o všem možném, jen ne o tom pravém, pak vstala, tvrdila, že prý už musí jít domů, ale postála ještě dobrou hodinu u dveří. Až teprve v síni se mamince svěřila, že potřebuje peníze. Pak šla maminka tiše a se soustředěným výrazem do pokoje, u stolu tam něco dlouho přepočítávala, načež se vrátila k tetičce do síně s hlubokou vráskou na čele, s rukou pod zástěrou. Druhý den dostala od strýčka dva krásné hříbky. Nebo plecháček borůvek. Nebo velikou kytku suchopýru, kterému se u nás říká Panny Marie vlásky.

Nu, nezbývá nám, než abychom tu pohádku o strýčkovi Johanovi skončili. Cožpak o to, psát by se dalo ještě ledacos, vlastně jsem vám toho o strýčkovi ani mnoho nepověděl, ale co dělat, všemu na světě musí být jednou konec, tedy i mé pohádce. Tak si představte: prchá minuta za minutou, hodina za hodinou, rok za rokem. Sestřenice dorůstají, již je poslední rakvička uložena na hřbitov za městečkem, již se žádné děťátko nenarodí, nebude to ani Jeníček ani Pepíček, strýčkovy kníry notně zestříbřely, oči notně pohasly, ale moudřejším se nestal, také za svou krásnou vílou chodit nepřestal. Jen maléry, maléry, ty přibývají jako vroubky na Záhořově loži. Kolikrát již se uvažovalo o tom, že nezbedného strýčka bude nutno dát předčasně do penze, kolikrát se mu odpustilo! Již je umístěna u pošty první sestřenice, po ní druhá, konečně třetí. (Kupodivu všechny tři sestřenice se staly poštovními úřednicemi, kromě čtvrté, která se nestala ničím.) První sestřenice se provdala a odešla z pošty, provdala se i druhá a třetí sestřenice. A tu se to stalo. Tetička Aloisie, která neměla strýčka Johana ani trochu ráda, si řekla: „Co já tu budu sama s protivným, nespolehlivým a mrzutým člověkem, já půjdu k své nejstarší dceři, která čeká první děťátko.“ A šla. Strýček Johan zůstal v městečku sám s dcerou Aninkou, která se ani doma ani ve škole nikdy ničemu nenaučila.

V strýčkově domácnosti to vypadalo špatně. Aninka byla příliš pohodlná, aby vařila. Nechtělo se jí. Nepoklízela — také se jí nechtělo. Strýček se potloukal od hospody k hospodě, žil ze svého posledního úvěru. Provdané dcery mu nepsaly. Tetička žila nový život, prý přešťastný, v rodině svého zetě. Libovala si, jaké to pro ni bylo vysvobození, odejít od toho starého, nepochopitelného strýčka Johana. Ještě že se otevřelo jaro. Ještě že jaro přešlo do radostného léta. Strýček chodil na jahody, nosil je cizím dětem. Chodil na květiny, trhal je a nosil cizím lidem. Pak počaly růst houby. Na tom přece nezáleží, kdo houby v polévce sní, hlavní radost spočívá v jejich nalezení. Strýček s unavenou tváří se proháněl po lukách, po lese, po jeho boku jeho lehká, neviditelná přítelkyně.

Nu řeknu vám to, děti, krátce. Když nastal podzim, když přestaly růst houby a kvést květiny, přestal také strýčka Johana život těšit. Měl zas po celou dlouhou zimu čekat na první bledule? „Eh co, nikdo o mne nestojí, nikdo se o mne nestará,“ řekl si chudák strýček, „vím, co udělám — umřu.“ A opravdu umřel. Má sestřenice Aninka si myslila, že jen trucuje, že nechce jít domů. Pořád se jí vyčítavě díval do okna, celou noc se jí vyčítavě a smutně díval do okna, až ji ráno sousedé vzbudili. „Vstávejte, slečno, vstávejte, vždyť vy máte tatínka mrtvého, copak jste to ani nevěděla?“

Pochovali milého strýčka Johana do takového hrobu, do jakého pochovávali jeho synáčky, kteří mu nikdy nevyrostli, do hrobu, na který se rychle zapomíná. Propadal se ten hrob, propadal. A brzy po strýčkovi umřela tetička Aloisie. Stonala několik týdnů, když umírala, přála si, aby jí dali do rakve fotografii toho jednookého truhláře. Děti jí daly postavit pěkný pomníček. Každý rok o Dušičkách jí vysvítily na hrobě celé balíky svící. Na strýčka v jeho stinném zákoutí si nikdo ani nevzpomněl.

Nikdo? Že opravdu nikdo? Nu, o Dušičkách si na něho nevzpomněl nikdo, ale v létě — děti, víte, co je to svatojanská noc? To je noc před svatým Janem Křtitelem, a svatý Jan Křtitel, to byl strýčkův dobrotivý patron. V tu noc před svatým Janem Křtitelem, v tu podivnou a kouzelnou noc, se vždy rozzáří na strýčkově opuštěném hrobě světýlka, celý věnec zádumčivých, nesmělých světel. Svatojanští brouci tam svítí každý rok, děti, to vám je hotový zázrak. Na žádném jiném hrobě, jen na propadlém, trávou zarostlém hrobě strýčka Johana. To si na něho vzpomíná jeho přítelkyně víla. Ta krásná, průzračná a mlčelivá dívenka, která chodila krok co krok na jeho podivínských toulkách. Strýčkova věrná milenka.

Nezdá se vám, děti, že byla pohádka drobátko smutná? A já jsem se chystal, že vám budu vyprávět něco hodně veselého. Ale tak to dopadne vždycky, když si člověk zrovna nechce nic vymýšlet, když nechce nikomu nic nalhávat, když povídá o tom, jaké to v životě je, a ne, jaké by to mělo nebo mohlo být.

/ 1942 /

Koruna, žezlo, jablko

I když máte, děti, spoustu různých dědečků, jen dva z nich mohou být praví, a aspoň dva máte vždycky, i když je snad ani neznáte. Jeden z mých dědečků byl myslivec, ale o tom toho vím hrozně málo, protože umřel dřív, než já jsem se narodil. Ten druhý dědeček, o kterém je napsána tato pohádka — to byl král.

Někteří lidé sice tvrdí, že to byl jen obyčejný hostinský, protože měl hostinec, prodával vozkům a vápeníkům uzenice a pálenku a donášel hostům pivo, ale to je holý nesmysl. Jen kdyby ho byli viděli, když si posadil na hlavu korunu, která se nápadně podobala květované čepičce, vzal do jedné ruky žezlo, lehké a štíhlé jako porcelánová dýmka, a do druhé zemské jablko, měkké jako váček na tabák! Hned by byli řekli, že to je opravdový král. Měl dlouhý bílý plnovous, kolem úst maloučko zakouřený, přesně takový, jaký mívají staří dobří králové, stříbrné, husté vlasy, modré dobrácké oči a nad nimi huňaté obočí, obočí moudrého krále. Babička byla ovšem ještě o něco moudřejší, ale my tu nevyprávíme pohádku o babičce, nýbrž o králi.

Nebylo snad dne, abychom my, dva kluci, nenavštívili svého královského dědečka, třeba to bylo z našeho městečka hrozně daleko, skoro půl hodiny cesty, a obyčejně nás tuze bolely nohy. Není vlastně divu, že nás ty nohy bolely, když jsme chtěj nechtěj museli opustit kamarády, jichž byla vždycky plná ulice, zanechat her se špačkem čili — jak se tenkrát říkalo — s tyčkrletem, na otloukačku nebo na vojáky, a jít s rodiči způsobně na procházku do vsi, kde na nás čekaly jen samé sestřenice, s nimiž jsme si mohli hrát nejvýš na prstýnky, na mlékařku a na černý bílý jo né.

Když jsme se po silnici blížili, byla již okénka dědečkova domku plná hlav, velikých i malých, a pak nám dědeček s babičkou vyšli naproti a s nimi pes Azor, který byl nesmírně tlustý a měl jedno oko hnědé a druhé modré. V hospodě vám bylo jako v nebi, tak tam bylo modro samým kouřem, sedláci hráli v karty a plivali na podlahu a z kuchyně libě voněla káva. V kuchyni byla kromě kuchyňských kamen taková zvláštní police, v níž se čepovalo pivo, pak ohromný prádelník, na kterém vždycky ležely brýle, tužka a papír. Ty brýle, tužka a papír patřily k sobě. Když dědeček nebo babička natočili některému z hostů sklenici piva, nasadili si brýle (měli jen jedny dohromady), vzali do ruky tužku a na papír napsali čárku. Někdy se stalo, že napsali čárku oba, a host byl potom hrozně překvapen, když zvěděl, co toho vypil, ale na tom konečně nezáleží. Hosté, to jest několik nejbližších sousedů, sedláků a chalupníků a jeden lesník se psem (ten pes ovšem nepil), byli na papíře označeni každý svým příjmením, a to švabachem, protože dědeček ani babička jinak psát neuměli, jen můj tatínek tam měl napsáno své křestní jméno Josef — inu, byl to dědečkův syn.

Nemyslete si, že dědeček s babičkou měli ty své hosty nějak zvlášť rádi. Byli již staří a nevrlí, tuze je netěšilo, když moc hlučeli a třískali kartami o stůl. Brzy bývali ospalí a raději je sami posílali domů, snad to s nimi dobře mysleli, není to přece tak docela správné, když muž v hospodě dlouho do noci pije a zapomíná, že má také nějakou ženu a děti. Jakmile se setmělo, rozsvěcoval dědeček nad stoly petrolejové lampy, a to byla ta nejkrásnější chvíle, protože se na oknech musely spustit rolety. Na dvou těch roletách byly namalovány obrázky, na jedné Jeníček s Mařenkou a na druhé Věrné naše milování. Tyhle petrolejové lampy dělaly někdy nezbedu, cylindr se rozpálil, praskl a sklo se sesypalo hostům do piva. To byla veliká škoda, protože co s takovým pivem, v kterém je plno střepů? Jenže dědeček s babičkou si hned věděli rady, babička vzala cedník, kterým před chvílí cedila kávu, a těm postiženým hostům pivo přecedila. Aby to nepoznali, dolila sklenice vrchem a vyrobila na něm novou pěnu. Nepamatuji se, že by si byl někdy některý host stěžoval, že kousek toho prasklého cylindru spolkl.

Ale když už jsme tak u té pěny a u toho piva! Dědeček, či spíše babička, měli svůj zvláštní způsob, jak pivo krášlit. Musíte totiž vědět, že když se naráží nový sud, teče z pípy nejdřív jen samá pěna. Tu pěnu chytala babička do plechového hrnce a hostům ji pak navrch naběračkou přidávala. Nebo když třeba půl dne nepřijde žádný host, pivo zůstane v trubkách a je poněkud kyselé, nikdo by je nepil. To se zařídilo tak, že se kyselé pivo natočilo zas do jiného hrnce a odtamtud se po troškách přidávalo k dobrému, aby tak docela nepřišlo nazmar.

Řekl jsem už, že dědeček s babičkou neměli své hosty tuze rádi. Nepotrpěli si ani na návštěvy městských rodin s dětmi, které přicházely obyčejně v neděli odpoledne. Cizí děti všude běhají, všechno pošlapou a všechno chtějí mít. Tak například na dvorku za hospodou rostly dvě staré jabloně, mezi nimi bylo položeno bidlo a na bidlo se dala pověsit houpačka s opěradlem pro záda i pro ruce, tak trochu podobná dětské stoličce. Co jsme se na ní nahoupali! Jakmile dědeček oknem spatřil, že nějaké cizí dítě se k té překrásné houpačce žene, mrkl na babičku, babička se výmluvně podívala na dědečka a dědeček si odkašlal a šel vzít houpačku domů, aby se jí něco nestalo.

Přitom se můj královský dědeček ovšem hrozně mrzel, že u jeho konkurenta, který měl hospodu na druhé straně silnice, je v neděli vždycky mnohem víc lidí než u něho. Často se stávalo, že tomu druhému hostinskému tu okolnost nahlas a zle vyčítal. Dělal to tak dlouho, dokud babička (která, jak jsme již podotkli, byla moudřejší) nevyšla na práh a nezatahala ho za rukáv nebo neprojevila své mínění nějakým ještě ráznějším způsobem. Ten hostinský naproti si totiž pořídil na dvoře hned čtyři plechové houpačky, lodičky, jaké stávají o poutích na náměstí, a nikdy je nebral domů, když se na nich cizí děti chtěly pohoupat. Toť se ví, každý má jiné zvyky, a ten hostinský na druhé straně silnice nebyl žádný král.

Teď byste si však mohli myslet, že můj dědeček byl tuze staromódní a nerozuměl obchodu. To byste se tedy hrozně pletli! Naopak, když tak seděl na svém trůně uprostřed šenkovny a z dýmky se mu valily chuchvalce kouře, přečasto kul znamenité plány, jak by se jeho hostinec dal zvelebit. Ze všeho nejvíc toužil po orchestrionu, do kterého se házejí peníze, aby hrál, a při kterém se dá tancovat. Věděl, že by takovým orchestrionem zastínil svého zlomyslného konkurenta na druhé straně silnice. Někdy také snil o tom, jak by se dala hospoda od základu přestavět, jak by se asi na louce za kozím chlívkem vyjímal altán a že by se pak třeba některá ze sestřenic uplatnila jako číšnice. Och, dědeček byl ve svých plánech velkorysý, to se musí uznat, ale babička ho tuze brzdila a také nebyly na takové nákladné věci peníze.

Domnívám se, že jsem se už zmínil o tom, jak z babiččiny kuchyně vždycky krásně voněla káva. Bylo by opravdu škoda, kdybychom o tom mluvili jen tak málo, když ta káva byla vlastně hrozně důležitá! Již jen pro ty líbezné hrnečky, do kterých nám je babička nalévala. Neměli jsme doma ani jeden tak červený hrneček, jakých ona měla plný skleník. Víte, hrneček červený jako vlčí mák, s bílou proužkou na okraji, nebo hrneček černě puntíčkovaný nebo trávově zelený se zlatými prýmky nad buclatým bříškem — káva v nich byla obyčejně náramně horká, a maminka, dřív než jsme vyšli ven, nám strkala za límec prst, jestli jsme se nezpotili. Měla strach, abychom na studeném vzduchu nenastydli. A ke kávě nám babička dávala rohlíky namazané máslem, a byl-li nějaký svátek, bábovku nebo koláč. U babičky se pekl také zvláštní koláč, jaký jste, děti, asi jaktěživy nejedly, koláč se sýrem. Také bábovka bývala někdy se sýrem. Ovšem, o takový koláč a o takovou bábovku jsme se nikdy zrovna neprali.

To jsme o ostatní sváteční jídla stáli mnohem víc. Když tak babička nalila do talířů polévku se šafránem, plnou ok, žlutou jako kanárek, do těch svých talířů s tmavomodrými pruhy, a po jídle když každému dala skleničku borůvkového vína... Ale ne, to se musí vyprávět pěkně od začátku. Svátky se u dědečka a u babičky slavily čtyřikrát do roka. Svatý Josef (babička se jmenovala Josefa), svatý Petr a Pavel (dědeček byl Pavel) a pak ještě pouť a posvícení. Pouť a posvícení byly tak jako tak v neděli, svatý Petr a Pavel byl zasvěcený svátek a na svatého Josefa jsme si už s tatínkovým přispěním vždycky vyžádali ve škole prázdno. Tyto dny jsme totiž trávili u dědečka a babičky od rána do pozdního večera. Vystrojili jsme se do nejlepších šatů a pak jsme hrdě a slavnostně kráčeli v průvodu rodičů — to již celá naše ulice věděla, že jdeme do vsi slavit nějaký svátek. Na svatého Josefa a na svatého Petra a Pavla jsme však šli trochu zamlkle, obtěžkáni naučeným přáním. S tím přáním to někdy bylo dost zlé, takový malý chlapec, když se na něj dívá mnoho ženských očí, se snadno splete nebo zakoktá a místo slávy si vyslouží notnou ostudu. Ještě štěstí, že dědeček i babička bývali dojati už napřed, už napřed slzeli, a vždycky chválili, i když přání zrovna za mnoho nestálo.

Jestlipak jsme už také hovořili o mých sestřenicích, kterých byla u dědečka vždycky plná světnice? Hovořili, toť se ví, pak se tedy musíme také zmínit o tom, jak se s nimi náš dědeček — král — nejraděj i bavil. Dědeček měl totiž prazvláštní způsob zábavy, bavil se tím, že je škádlil. „Kšš! Kšš! Že ti to vezmu! Dej mi to! Už to sem dej!“ A největší radost měl, když se ta nebo ona sestřenice dala do breku. Pak se dědeček zmítal na židli samou blažeností, rozjařeně mával čepicí a říkal: „Podívejte se, Aninka se zlobí!“ Tak se Aninka aspoň něčemu naučila — naučila se zlobit. Již nikdy to nezapomněla.

Ach, tohle dědečkovo škádlení! Však se pamatuji, jak jsem si jednou na velikonoční pondělí nanesl domů všemožných kraslic, nejvíc mě těšily ty s kukátkem, které měly uvnitř celé město s domy a zvířaty, nebo dokonce betlém s Jezulátkem a navrchu ležícího beránka s rudým praporcem mezi nožičkami. A zrovna taková kraslice s kukátkem a beránkem padla za oběť dědečkovu škádlení. „Dej mi taky! Že ti to vezmu!“ Sobeček bránil své a kraslice spadla na podlahu. Dědeček se drbal ve svých krásných bílých vlasech a nevěděl, co dělat, když já tak hrozně naříkal a maminka se na dědečka tak trochu mračila.

Raději toho nechme. Však mi za to dědeček z jara nadělal spoustu znamenitých píšťalek a jednou mi také vyrobil kuši z šindele, nádhernou kuši, samostříl, jenže — samostříl se dal těžce nabíjet, při nabíjení jej bylo nutno opírat o žaludek. Celé odpoledne jsem u dědečka vesele střílel a v noci jsem dostal horečku, tuze jsem zvracel. To víte, odnesl si to dědeček a ta nešťastná kuše. Kuši hodili do kamen a dědeček — nu, dědečka ovšem do kamen nehodili, ale nikdy se mi již neodvážil nic podobného udělat. Myslím, že byla tenkrát maminka trochu nespravedlivá, ale to někdy maminky bývají. A pak mi také dědeček nosíval předobré bábovičky — byly po krejcaru — kdežto babička mi něco podobného nepřinesla nikdy. Každý den totiž chodili do města pro housky a pro uzenky, jednou dědeček, podruhé babička, a pokaždé se u nás zastavili, uzel položili na zem, popovídali — byl tenkrát už takový svět, že bylo pořád co povídat — a šli zas dál. Ovšem, že se zastavili také u strýce a u tetičky, kterým patřilo celé to veliké hejno sestřenic.

Teď by se však mohlo zdát, že dědeček byl štědrý a babička lakomá, ale to není vůbec pravda. Babička byla jen šetrná a nepotrpěla si na mlsání, rozdávala jinak, a jen při nějaké vážné příležitosti. Tak na příklad ve svátek, když jsme odříkali svá přání, sáhl dědeček do kapsy a obdaroval nás dvacetníky. Potom nám však babička každému přidala k dvacetníkům tajně ještě korunu, aby dědeček nevěděl. Proč to dědeček neměl vědět, to nechápu dodnes, vždyť přece nad ním, ačkoli byl král, vládla neobmezenou mocí. Někdy se sice dědeček také rozkatil a rozbíjel dýmky, ale to asi jen tak naoko, aby si připomněl svou hodnost. Však ho také babička nechala, ať si řádí, jen po něm hněvivě louskala očima, a když byl se svým bouřlivým programem u konce, dala se do toho sama, tiše a důtklivě, ale se vší rozhodností. Dědeček byl pak, chudinka, dlouho mírný a pokorný.

Možná, že vám bude připadat trochu divné, že můj tatínek říkal dědečkovi „fotr“. Nebylo na tom pranic hanlivého, ujišťuji vás, byl to jen takový zvyk. Patrně jím měl být vyjádřen takový nějaký mužný poměr mezi otcem a synem, vždyť mu přitom uctivě vykal právě tak jako babičce, které říkal docela hezky — maminko. A nemyslete si, že tatínek, když přišel k dědečkovi na návštěvu (a byl tam každý den!), toho nějak mnoho namluvil. Často se stalo, že seděl, seděl — dědeček mu donesl nejdřív kalíšek slivovice, po kalíšku pivo, pak mu nacpal jednu ze svých četných dýmek (s jelenem, s kamzíkem nebo s císařem pánem) — a při tom nepromluvil třeba ani jediné slovo. Když se setmělo, zaplatil (měl u dědečka pivo o krejcar lacinější) a šel domů. Nikdo se nad tím nepohoršoval, bavili se mlčky docela dobře, byli spokojeni jen tím, že se viděli. Měli se navzájem rádi takovým zvláštním, horským způsobem.

Copak u nás, v horách, tam měli lidé všelijaké zvyky a způsoby, ale to by se do té mé pohádky vůbec nevešlo. Vždyť je už na čase, abych se rozhovořil o tom, proč byla pohádka vůbec napsána, o dědečkově království.

Dědečkovo království — a tu jsme u té věci, která mi málem vhání slzy do očí — bylo neslýchaně krásné a nikde na světě mu není podobného. Snad abychom začali dědečkovým domkem. Okénka (už jsme se o nich zmínili), natřená bledou zelení, vypadala jako oltáříčky, z takových půvabných sloupků byla postavena a taková nábožná měla čela. Domek sám — byl to pravý horský domek — zelený a bílý, trámy a mezi nimi malta. Nad zahrádkou čněl štít, nad štítem lomenice. Před domkem stála obrovská stará lípa — podle ní dostala hospoda jméno, říkalo se tam „U české lípy“ — a před štítem v zahrádce ještě starší jabloň. Ta lípa tam stojí dodnes, ale jabloň je už dávno skácena. Škoda jí! Jaká ta měla dobrá jablka! Když dozrála, vylezl strýček pošťák na půdu a shazoval je bidlem, my je dole sbírali — pak jsme si jich nesli domů plnou tašku. Ale to byla jen nakyslá letní jablka, cožpak ta, která rodily jabloně na dvorečku a v sádku! Když byla očesána (opět ten zdatný strýček), narovnala je babička do komory, v které nikdo nebydlil, a šla z nich taková sladká, omamná vůně — jen si představte! Ale to jsme se nějak rozběhli, kam jsme nechtěli, šli jsme do dědečkova domku, neměli jsme v úmyslu lézti po jabloních!

Uvnitř to bylo ukrutně prosté, ukrutně vlídné, V hostinské místnosti visely na stěnách obrazy zčernalé kouřem — myslivci, kteří nastříleli spoustu zvěře, a sváteční střelci, kteří pobili spoustu dobytka a drůbeže — v koutě se nad stoly skláněl smutný umučený Kristus Pán. A cožpak veliká železná kamna v protějším rohu, která v zimě tak příjemně hřála! A světnička, v níž dědeček s babičkou spali a kde byl ten prádelník, na němž byly hostům připisovány čárky! Tam zas visely jiné obrazy, znázorňující v různých podobenstvích víru, naději a lásku. Ze síně vedly jedny dveře do šenkovny a druhé do klenuté místnosti, která se jmenovala kvelb. V kvelbě byly jako vojáci v řadě srovnány soudky s kořalkou, před nimi stál pult a nad pultem se kývaly růžence uzenic. Kdo si tam chtěl něco koupit, zatáhl v síni za rezavý drát, zvoneček se rozklinkal, babička sňala s hřebíku dlouhatánský klíč. Mám se vám pochlubit, že jsem si jednou v kvelbě hrál s pípou a všechna kořalka vytekla na podlahu? A že jsem se k tomu hříchu nikdy nepřiznal? Po tmavé síni pořád dál — to se přišlo na dřevěnou pavlač a z pavlače buď rovnou na dvorek, nebo po strmých kamenných schodech k dřevníkům a ke kozímu chlívku. Babička měla starou, moudrou kozu, která ji zásobovala mlékem (vždycky jsme to poznali, když ho trochu přidala do naší kávy!) a jednou do roka kůzlaty, která nebyla ani trochu moudrá. Skákala a skotačila po šenkovně, trousila bobky, až... Ne, to vám raději neřeknu, je to tuze k pláči. Vždycky jsme pak ta kůzlátka hrozně litovali, ale přesto nám velikonoční oběd chutnal docela dobře.

Na dvorku jsme si hrávali, ve stínu u sklepních okének, po nichž lezly šedé berušky, jsme si stavěli zahrádky z drobných kaménků a z oškrtaných sirek (dědeček kupoval vždycky jen sirky, nikoli zápalky, protože byly lacinější) a sázeli do nich natrhané chudobky. Kupodivu druhý den byly uvadlé, ačkoli jsme je tak pilně zalévali! Dvoreček byl ovrouben malinovím, v němž večer voněly noční fialy. Po několika plochých kamenech se odtamtud mohlo sejít k veliké prázdné stodole a na dědečkovu louku. Nebylo hrabání a sušení sena nesmírnou a prostou radostí? Není mi každý kousek té země, tak důvěrně známý, tisíckrát přeměřený mými dětskými kroky, ze všeho na světě nejdražší?

A na to bych byl málem zapomněl — pod košatou lipou před hospodou stávala v létě lavice a stůl, tam popíjeli vozkové, když si dřív přivázali koně k dřevěnému plotu, tam jsme sedávali za horkých odpolední a lípa voněla a včely v ní bzučely, jako když se voda vaří klokotem. Počkejte! Pak byla před domkem ještě malá zahrádka. Co bylo v té zahrádce? Vedle pně staré jabloně veliký keř červených pivoněk (před Božím tělem je sestřenice vždycky dohola ostříhaly) a ještě větší, obručí sepjatý keř srdečníku. Záhony byly lemovány oblázky, před okny se spokojeně kývaly větrem píky hnědého slezu (jehož odvar se pije, když má člověk kašel), kvetlo tam mnoho macešek, mnoho pomněnek a několik vysokých růží — dědečkova pýcha. To jsem byl už veliký a babička s dědečkem velmi staří, když mi řezávali s těch růží to nejkrásnější poupátko — mám vám to říci? Ne pro mne, pro mou milou.

Dědečkovo království bylo nesmírně rozlehlé. Co k němu všechno patřilo! Víte, naše maminka nebyla zrovna nadšená, že sedláci v hospodě tak bezstarostně plivají na podlahu a tak bláznivě kouří, jak jen mohla, když bylo jen trochu hezky, brala nás, dva malé kluky, každého za jednu ruku a vedla nás na procházku. Kam? Do Potůčků. Pod Chmelnici. Ke mlýnu. V Potůčkách — to si můžete myslit — bublal potůček, vždycky na něm klepal nějaký dětský mlýnek, jehnědy padaly do tůní, strýček tam lovíval raky, barvíř tam modřil plátno a kluci tam z jara chytali žáby — v tu dobu jsme tam raději nechodili, bylo to příliš ohavné. Ale ještě krásnější to bylo pod Chmelnicí. (Tak se totiž jmenuje kopec, na kterém snad nikdy nebyl pěstován žádný chmel.) Nejdřív se šlo po pěšině podle hrozně staré sušárny, která také později spadla, a tam kvetly keře maličkých plných růžiček. Byly to asi poslední růžičky toho druhu, které kdy na světě kvetly, protože jsem takové od té doby nikdy neviděl. Když jsem byl moc hodný, utrhla mi maminka jednu z nich a strčila mi ji do knoflíkové dírky. Byl jsem pak nesmírně pyšný. Za tím růžovým keřem byl most přes Jilemku. Kdo se na tom mostě zastavil (pokaždé jsem to byl já) a zadíval se upřeně do plynoucí vody, seznámil se s úžasným kouzlem — most se proměnil v loď, a ta loď plula do dáli, rychleji a rychleji, člověk se držel kormidla, dával sbohem pevnině, objevoval tajuplné ostrovy, až maminka řekla: „Dost, nebo se ti bude motat hlava.“ A za mostem bylo bělidlo a před ním alej prastarých lip, lípy si podávaly větve a tvořily stinné loubí, nejzajímavější to tam však bylo na podzim, když listí spadlo. Brodili jsme se tím listím jako potokem, listí šustilo a smutně vonělo — bylo to smutně krásné. A za bělidlem již byla Chmelnice. Nelze popsat, co všechno bylo na Chmelnici a pod Chmelnicí. Jen se tak o tom zmíním. Stráň byla porostlá mužíčkem, kterému se u nás říká schválníček, družičky si z něho pletly božítělové věnečky. Na schválníčku sedaly můrky zázračně krásné, tmavomodré a červené, jemné a vážné — vřetenušky se jmenují. Spatřil jsem od té doby vůbec kdy jakou vřetenušku? Vzhůru se zvedaly terasy kopce až k samým oblakům, vždycky les a políčko, pruh lesa, mez plná jahodí a opět políčko, první nebe, druhé nebe — sedmé nebe! Tam jsme nacházeli kozáky i hříbky, odtamtud jsme se jako z rozhledny dívali na krajinu, na kamení se vyhřívaly líné mouchy, meze voněly mateřídouškou. Pod Chmelnicí kvetly šípkové keře, hluboký úvoz se vinul mezi trnkami — jaká to byla veliká země! Táhla se daleko, daleko! A v louce, jakoby pečlivě uložen k spánku v zelených poduškách, stál bílý mlýn. Ne, už vám nebudu nic povídat o mlýnu, jen to, že na těch lukách kolem něho rostlo nejvíce květin — maminka nás je učila znát. Z jara bledule, sasanky — později kohoutek luční, kopretiny — všechny, všechno — než bych je vyjmenoval, srdce by se mi rozbušilo žalostí.

V šest hodin začalo bělidlo pískat a byl to takový vysoký, hrozný tón, až uši zaléhaly. Bělidlu odpověděla vápenka, která stála na druhé straně údolí pod vrchem Kozincem — ta bučela jako truchlivá kráva. A pak jel obyčejně brzy vlak, dobrodružství mého dětství. Rachotící, supějící, vpřed se ženoucí vlak — můj ty bože, takhle jet vlakem! Vraceli jsme se k dědečkově hospodě. Babička na nás čekala s kávou. Sestřenice na nás čekaly s míčem. Azor, tlustý, ošklivý Azor nám běžel naproti. Strýček hrál se sedláky zamračeně v karty, tetička se kysele tvářila. Dědeček seděl uprostřed kouře, na hlavě korunu, v rukou žezlo a jablko. Vládl.

V noční temnotě nám maminka narazila čepice až na uši. Ještě jednou se přesvědčila, nejsme-li příliš zpoceni. Ještě jednou nám nakázala, abychom mlčeli, abychom dýchali nosem a nikoli ústy — studený vzduch, to je jed, dojista bychom se rozstonali. Karavana se pohnula. Tatínek, maminka, strýček, tetička, veliké i malé sestřenice, sestřenice v kočárku. Na nebi svítily hvězdy.

Na nebi svítily hvězdy. Tytéž hvězdy, ale nad jiným světem. Tamten svět, ten rozlehlý svět s těmi neslýchaně hlubokými úvozy, s tou strašidelně vzrostlou trávou, s těmi nepřebroditelnými potoky a neprozkoumatelnými háji — kde je? Jak se to točila souhvězdí, jak se to vysmíval měsíc, kolik mu ubylo a opět přibylo čtvrtí, kolik písní zahrál tichý harfenista v jeho sinavé tváři? Kolikrát se otevřela a zas zavřela země?

Takový divný a smutný jsem měl dnes v noci sen, po kraji mého dětství se mi zastesklo. A v tom snu se mi zjevila babička, má maličká babička v žlutavém vlňáku, s nákupní kabelou vonící uzenicemi, s téměř černými ještě vlasy, rozčesanými uprostřed do pěšinky, s jedním okem neustále slzícím, s velikým ječným zrnem, které jí nikdy nesešlo, a povídala: „Ty bys tam zas chtěl jít? Ty bys chtěl najít dědečkovo království? A nevíš jak? Tak já ti tedy poradím. Půjdeš do naší staré hospody, vylezeš na půdu po těch našich vrzavých schodech, v komoře mezi veteší uvidíš červotoči provrtanou truhlu, leží na ní kostra mé svatební krinolíny. V té truhle na dně je koruna, žezlo a jablko. Až ty věci budeš mít...“ A vtom jsem se probudil.

Běžel jsem, děti, běžel po známé bílé silnici, nohy mě nesly, jak mě ještě nikdy nenesly. Nehrají na ní mrtví kolovrátkáři, z okének domů a domků se po mně neohlížejí známé usměvavé tváře, nebatolí se po ní tytéž usmolené vesnické děti. Minul jsem vrchol silnice a spěchal jsem po jejích zákrutech dolů. Již se blížím k hospodě dědečkova konkurenta, který nebyl králem, a tu — narazím na závory.

Jak to — závory? Nikdy předtím tu nebyly závory! Tudy nejezdil nikdy vlak!

Ale teď jede. Černé, smuteční vozy se pomalu sunou, pomalu se sunou, kovově řinčí. Stojím opřen o ty závory — jen malý kousek přede mnou mi větvemi kyne lípa, na okamžik ji vždycky zahlédnu, jak se sluneční světlo kmitá mezi vagóny, které jedou, neustále jedou — jako v té pohádce o ovcích, které přecházejí lávku — musím počkat, až přejedou, až ty černé, ocelí řinčící vagóny přejedou. Čekám stále — je to utrpení!

Ale až přejedou, až se závory zvednou! Proběhnu, v síni se ani neohlédnu, vyletím po schodech jako pták, půdu vzhůru nohama obrátím, zmocním se koruny, žezla a jablka.

A zas bude ležet na bachratém prádelníku švabachem popsaná stránka, světla petrolejových lamp se budou rozplývat v kouři, do malinoví a fial se zakutálí můj míč, houpačka se bude houpat sem a tam, sem a tam, nad mlýnským náhonem se rozvlní louky, vřetenušky budou poletovat nad strání, s mostem pojedu v dál jako šťastný lodivod, podivný keř růží znovu rozkvete...

/ 1942 /

O červené princezně

Vy si, děti, představujete Honzu jako hřmotného chlapíka s dobrým srdcem, trochu přihlouplého, ale ne tolik, aby se to s jeho rozumem nemohlo časem zlepšit. Tak já vám něco povím: jsou a byli také jiní Honzové, tak například ten můj, o kterém vám hodlám vypravovat. Ten byl docela útlý a tak trochu zádumčivý, tuze, až příliš citlivý, a ačkoli nebyl zrovna vychytralý, nemohlo se o něm říci, že by byl hloupý. Pražádný krasavec se zlatými vlasy a žulovými svaly, ale také nebyl hrbáč, nekulhal, byl celkem dobře rostlý a v obličeji neměl ani lívance pih ani stopy po neštovicích. Měl jednu hrozně špatnou vlastnost, že se mu doma ani trochu nelíbilo.

Ono to totiž u Honzů obzvlášť krásné nebylo. Tatík byl líný, násilnický, žvanil a vychloubač, doma náramný rabiják, kdo ho na slovo neposlechl, hned po něm bacil klackem, a ke všemu se rád napil a pak to s ním bylo ještě mnohem horší ve všech ohledech. Teď si k němu ovšem představujete nějakou ubohou, pokornou maminku, ale to jste opět na omylu. Honzova máma nebyla z těch, které se tak lehce dají, také si ráda přihnula a její ruka byla pádná, ačkoli ta Honzova máma byla vychrtlá a tak trochu sehnutá od věčné dřiny. Sourozenců měl Honza pět a všichni byli po rodičích, ten se podobal otci, ten matce, a tak si můžete myslet, jak se to všechno mezi sebou hádalo a rvalo, jak to na sebe sočilo a jakou legraci měli všichni ti bratři a všechny ty sestry z Honzy, který se všemožně snažil, aby se nikomu z nich nepodobal. Takové to bylo u Honzů: tatík leží tu či tam, na slunci nebo u kamen, chrápe, na nějaké té neslušnosti mu ani zbla nezáleží, když se probudí, převrátí se zas na druhou stranu, občas také vykonal nějakou práci, aby se neřeklo nebo aby rodina nezahynula hlady, ačkoli starý Honza si byl dobře vědom toho, že otec šesti dětí je tak trochu pro stáří a proti nehodám zaopatřen, že když zrovna nebude dělat vlastní práci, může docela krásně žít z práce jiných. Nu a paní Honzová — to víte, rozcuchaná, rozčepýřená, u nosu kapičku, v sukni rozparek, špinavé bosé nohy s kuřími oky, hlava jako vraní hnízdo. Zrovna takové byly všechny Honzovy sestry (byly tři) a zrovna takoví jako starý Honza byli Honzovi bratři (byli dva). Nu to víte, kapesníky se u Honzů nenosily, plivátko tam nebylo, dřevěný záchod na vyviklaných nožkách stál hned u chalupy, okna se tuze neotvírala a na čistotu si nikdo nepotrpěl.

Teď mi už asi věříte, že se Honzovi doma tuze nelíbilo. Ne snad, že by byl tak zhýčkaný a že by měl nějaké přepjaté požadavky. Jedl rukou jako ostatní v jeho rodině ze společné mísy, na starém rozviklaném stole bez pokrývky a bez ubrousku, polévku si nabíral dřevěnou lžicí. A spal na zemi v týchž šatech, v kterých chodil celý den, čisté prádlo si oblékl, jen když je jeho maminka vyprala, a zuby si nečistil, co byl živ, protože kartáček na zuby nebyl mezi rekvizitami Honzovic rodiny. Inu, všechno to dělal jako ostatní, pravda, protože ho nikdo ničemu jinému nenaučil, a přece měl v sobě takové nějaké tušení, že jiní lidé žijí jinak, a v srdci cítil ustavičně nepochopitelnou tíseň. Proč? Viděl kolem sebe zvířata a ptáky, květiny a hmyz, povšiml si, co je mezi vším tím tvorstvem půvabnosti a líbeznosti. Kočka se ustavičně lízala a dbala na sebe, aby byla čistá, pes si potrpěl na pořádek a horlivě si vykusoval z kožicha blechy, motýli byli tak pestří jen proto, že chtěli být krásní, a květiny voněly ze samé touhy marnotratně kolem sebe rozhazovat libý pach, ptáci zpívali jásavě a čistě, protože měli smysl pro melodii a vlastní, osobitý výraz. Tohle všechno Honza kolem sebe pozoroval, tušil, ale vyjádřit neuměl, ba ani sobě objasnit nedovedl.

Přesto ho všechna ta špína, ohavnost domácího života, bezvýchodnost ustavičné roboty a marnost jídla a pití — v neposlední řadě pak i ústrky a úštěpky sourozenců — popuzovaly. Hledal, chudák, nějaké východisko, ale neměl, čeho by se zachytil, nikdo mu nebyl příkladem, o lepším způsobu života si nedovedl udělat žádnou představu. Tak se všelijak trápil, trápil, každý nový den byl jako ten předešlý, milého Honzy se z toho všeho zmocňovala únava a malátnost, opravdu, scházelo málo, aby se byl tomu všemu poddal a přijal ten řád, který byl kolem něho v takové přesile. Až ho jednou napadlo — a co takhle podívat se do světa? Vytáhnout paty z domu a zkusit to na svobodné noze, přesvědčit se, jestli by to snad nemohlo jít také jinak, jestli by snad v tom širém světě nenašel umístění mezi jinými lidmi, za jiných, lepších okolností. Zkrátka, Honzy, ačkoliv to nedovedl sám přesně říci, se zmocnila touha po svobodě.

Jenže ono se to řekne, svoboda, ale jak k ní má dojít člověk, který celkem nic neumí, který se v ničem nevyzná? Co vlastně Honza uměl? Štípat dříví, nosit náklady, kácet stromy, obracet zemi, sázet brambory, to uměl, ale s takovými vědomostmi mohl zakotvit zas jen mezi takovými lidmi, jako byli jeho rodiče, nebo jen o něco málo lepšími a náročnějšími. Nu, zvláštní východisko Honza na té svobodě neměl, ale přece jen se rozhodl, že to zkusí. Takové je už mládí, nedá se tak lehce položit na lopatky, kdyby všechny důvody stály proti němu, ono se přece odváží. Panebože, co by s tím hloupým světem bylo, kdyby se na něm nevyskytovala mladá odvaha?

Musím vám ještě podotknout, že v té touze po osvobození Honzovi doma nikdo nepomáhal. Půjdu odtud, prohlásil jednoho dne Honza, ale to byl oheň na střeše. Tak dobře, ty půjdeš odtud, ale kdo za tebe tvou práci udělá? Jak my k tomu přijdeme, tvoji staří rodiče, kteří jsme tě vychovali a jimž za všechno vděčíš, abys nás jednoho krásného dne pro nic za nic opustil? Tak já ti to tedy, Honzo, zakazuji, prohlásil táta a máma po něm házela vším, co měla po ruce. Co měl Honza dělat? Když mu k tomu nedali rodiče souhlas, musel jednat proti jejich vůli. Sebral se a šel. S nikým se nerozloučil, máma mu žádný uzel buchet nenapekla, ani slzička neukápla, protože o Honzově odchodu nikdo vlastně nevěděl. Odešel ráno z domu, jako by šel na pole, a k obědu se už nevrátil. Byl pryč. V kapse jen několik haléřů a krajíc okoralého chleba.

Teď bych vám měl, děti, vypravovat, jak Honza bloudil a chodil od vsi ke vsi přes hory a doly, ale ono to není nikterak zajímavé, bloudil, jako už bloudili a chodili jiní Honzové před ním a jako budou chodit a bloudit po něm, ten svět, do kterého Honza přišel, nebyl svět pidimužíků a dobrých vil, byl to jen svět obyčejných lidí, nezbylo mu, než aby občas tvrdě pracoval, aby se uživil, všude ho odírali, jako v tomto lidském světě všude jen odírají chudého člověka, leckdy hladověl, leckdy spal v dešti na holé zemi, leckdy mu bylo do breku — nu, nebyl to žádný silák, zvláštními tělesnými přednostmi nevynikal, a když se mu někde trochu lépe dařilo, zůstat nemohl, protože nechtěl, to, co na světě hledal, ještě nenalezl. Také se mu stalo, že se po něm otočilo nějaké selské děvče, byl by se snad mohl přiženit na nějaký slušný statek, ale když on Honza hrozně toužil po tom, co jsme za něho nazvali slovem svoboda, a oženit se, to by byl přece veškeré své svobody rázem pozbyl.

Tak vám jednou milý Honza přišel do nějaké cizí země, že to byla docela cizí země, to poznal hned, protože ho na hranicích, v malém dvorci, který se velmi podobal pevnosti, zastavil hranatý vousáč s dýkou po boku a se samostřílem přes rameno a zahulákal na něj, co že tu chce a jaký má cíl. Milý Honza nevěděl, co by řekl, cíl žádný neměl, a tak se stal tomu hranáči krajně podezřelý. Víš co, ty chlapíku, povídal ten ozbrojenec a položil mu těžkou ruku na rameno, tebe my tady neznáme, nemůžeme vědět, jaké máš vlastně úmysly, třeba jsou ty úmysly špatné, není vyloučeno, že zamýšlíš něco zlého, víš co, my si tě tady raději necháme.

Ne snad že by byl Honzu uvrhl do nějakého temného vězení, dal mu v tom svém dvorci malou světničku se zamřížovaným oknem, aby nemohl utéci, a přikázal mu práci na svých polích a přitom nad ním bděl a pozoroval ho. Tak měl Honza pro tu chvíli po svobodě. Nu ani se vlastně tuze nezdráhal, zrovna předtím dlouho hladověl, boty měl děravé, šaty samé záplaty a ten hranáč měl hodnou ženu, takovou vlídnou starší paní, ta mu hned na půdě našla manželovy obnošené křápy a kazajku mu vyspravila, prádlo vyprala. Když ty u nás, Honzo, teď nějaký čas musíš zůstat, tak aby se ti tu aspoň líbilo.

Proč on ten hranáč vlastně Honzu nepustil na svobodu? Nemohl, měl to tak poručeno od svého krále. Nikoho nenechávej běhat po mé zemi, nařídil mu ten jeho král, kdo ti nedá správnou a doloženou odpověď, co tu vlastně chce pohledávat. Kdyby byl Honza zručný ve lži, byl by se už z toho zajetí nějak dostal, ale kdepak Honza a lež. Denně se ho ráno hranáč ptal: Tak co, Honzo, už sis rozmyslil, co v mé zemi chceš dělat? Už bys mi na to dovedl dát odpověď? Ale Honza znal jen jedinou odpověď, pravdivou, že neví sám, co hledá, že se ještě nerozhodl, co bude na světě dělat. Nu a taková odpověď se tomu přísnému a řádnému vojákovi ovšem nelíbila.

Až vám se jednou stalo, Honza zrovna dobýval pařezy na kraji hranáčova lesa, ozvalo se veliké a slavnostní troubení a vyzvánění, to troubil postilión na veliké cestovní arše a vyzváněly rolničky dvou párů bělostných koní. Okolo Honzy se ten kočár přehnal jako vichr a zastavil na dvoře hranáčova dvorce. Vystoupila tam z něho — to Honza viděl i z té dálky, líbezná, něžná dívka s útlými boky a černými, hustými vlasy, s očima neurčité barvy, snad to byly modré oči, kdopak to ví. Seskočila se stupátka vozu, nějaký lokaj jí vynesl kufříček, pak zas lokaj vlezl dovnitř, postilión zatroubil, kočí práskl do koní, vůz i s lokajem a ostatními služebníky odjel, dívka ve dvorci zůstala.

Když se Honza vrátil z roboty k obědu, seděla už ta dívčinka u stolu před prázdným talířem a čekala. Nu to je dost, že jdeš, řekla Honzovi na přivítanou, já už mám tuze veliký hlad. Honza se zasmál, sedl ke stolu, hned zamíchal naběračkou v polévce a naplnil si talíř až po okraj. Nu, pravila zas ta dívka, tuze příjemné zvyky nemáš, Honzo, copak nevidíš, že u stolu sedí dáma a ty si nabíráš první? To tě nikdo způsobům neučil? Honza se zarděl, hned poznal, že ta slečna svou výtku myslí doopravdy, ale protože byl poctivý chlapík, pranic se nevykrucoval, řekl to mladé dámě tak, jak to bylo. Je to tak, ničemu jsem se na světě nenaučil, já jsem přišel z takového světa, z takového domova, kde se na tyhle věci nedbalo, ale hrozně rád bych se ve světě naučil slušnosti, hrozně rád bych byl živ tak, abych byl se sebou samým aspoň přibližně spokojen. A vám, slečno, mockrát děkuji, že jste mi to řekla, ani trochu mě to nemrzí. Totiž, mrzí mě to, toť se ví, ale ne proto, že jste mi to řekla, nýbrž proto, že se chovám tak špatně, že jste mi to říci musela. Teď to však už nikdy neudělám.

Hranáč se usmíval pod vousy, usmívala se dobrá paní Hranáčová, jen ta slečna se neusmívala, dívala se na Honzu záhadně, tak záhadně, kdyby byl Honza jen trochu domýšlivý, byl by si musel myslet, že se na něho dívá se zalíbením.

Když bylo po obědě, obrátila se ta slečna na Honzu se zvláštním pohledem, který byl tak jímavý, tak důvěřivý a přitom tak velitelský a sebevědomý, a zeptala se ho skoro toutéž otázkou, jakou se každého rána ptával Honzy Hranáč, cože vlastně v tomhle království pohledává a jaké má plány.

Kupodivu, Hranáčovi odpovídal Honza obyčejně jednoslabičně, omrzele, unaveně, už ho to přestalo bavit, dávat denně ty beznadějné odpovědi, a teď se vám najednou rozhovořil. Proč se rozhovořil, milý pánbůh ví. Snad vycítil z pohledu té dívenky, že mu bude nasloucháno, že bude moci říci všechno, co má na srdci, že se zkrátka setká s porozuměním. Tak vám milý Honza položil lžíci, otřel si rukávem ústa (ale ona se mírně zamračila, neřekla však nic) a začal jí vyprávět, co ho to vlastně z domova vyhnalo. Jak se mu otec zdál hrubý a líný — ale červenal se, když o tom vyprávěl, připadalo mu, jako by ten svůj domov před těmi cizími lidmi zrazoval — a jak byla matka vždycky umouněná a nedoustrojená, jaké to vrabčí hnízdo nosila na hlavě. A jak se ta slečna na Honzu dívala, najednou řekla: Víš co, Honzo, tobě se, jak vidím, chce i nechce vyprávět, ale poslyš, já bych to opravdu ráda všechno slyšela, ale snad by ti bylo lépe a líp by se ti to říkalo, kdybys to vypravoval jen mně samotné? Víš co, pojďme spolu tam na to místo, co kácíš pařezy, tam mi to všechno povíš a nikdo tě neuslyší. A hned se omluvila Hranáči a jeho ženě, aby jí odpustili tu nezdvořilost, že má něco na mysli, a že to není proti nim namířeno, že by jen tomu hodnému a trochu přihlouplému chlapci ráda pomohla. Honza si mohl ještě povšimnout, jak uctivě se na její slovo Hranáč uklonil a s jakýma pokornýma očima, plnýma obdivu, se na ni zadívala Hranáčova žena.

Stalo se, jak si slečna přála, seděli spolu v trávě na pasece, Honza zasekl sekeru do pařezu a vyprávěl. Všechno, co ho na světě pobuřovalo, jakýma očima se díval okolo sebe. Nezapomněl ani na příklad přírody a na své trampoty s odchodem, byl tak prostodušně upřímný, že ho dívenka poslouchala málem bez dechu. Když skončil, na chvíli se odmlčela, potom k němu promluvila podivným, trochu tlumeným hlasem a její bílá ručka si hrála se stébélkem trávy: Je to tak, jak jsem si to myslela, já jsem ti to, Honzo, viděla na očích, jak jsem tě spatřila, řekla jsem si, to je takový člověk, jako jsem já, pořád něco hledá a kdo ví, zdali to nalezne, pořád po něčem touží, a to, po čem touží, není ani blahobyt ani štěstí, ale spíš bída a neštěstí, ano, Honzo, takový ty jsi člověk, hledáš, kde bys své břemeno složil a kde bys své kolečko vyklopil, to je to, co hledáš na tomto světě. Jenže Honza byl přece jen hlupáček, nerozuměl jí ani o tom břemenu ani o tom kolečku, jen cítil, že ta čistotná a dobře vychovaná slečna mu odpustila jeho nevkusné a hrubé chování a že se jí vedle něho, vedle selského hocha, vedle prosťáčka, docela dobře sedí. A dívenka pokračovala: Musí se uznat, Honzo, že jsi se mnou hovořil s plnou důvěrou, a to se mi tuze líbí, bylo by ode mne ošklivé, kdybych ti neodplatila stejné stejným. A vypravovala mu, že sama nemá doma takové trampoty, jako má on, protože se dům vede vybraně, všechno je té nejlepší jakosti od šatů do jídla, kolem samý sluha, samá komorná, zkrátka, proti Honzovu životu by to byl hotový ráj. Jenže — och, Honzo, a to mi jde těžko z úst, jenže jsem se dostala do let, kdy se dívky vdávají. A já jsem náhodou v takovém postavení, že mé provdání bude hrozně důležité nejen pro mne, ale pro velikou spoustu lidí. Já se tedy provdat musím, ale ženicha ještě žádného nemám. Totiž, ženichů by bylo dost a dost, jenže se mi žádný nelíbí a žádný se mi nezdá. Nikomu z těch mladých pánů nedůvěřuji. Nu, Honzo, nedá se nic dělat, můj tatínek to nařídil a já jsem v takovém postavení, že se musím podvolit. Tak, Honzo, teď víš o mně všechno nebo skoro všechno, jenže mi nemůžeš nikterak pomoci. Och, Honza ovšem milé dívence pomoci neuměl, ale najednou dostal hroznou chuť, být jí nějak prospěšný, a říkal jí to takovými slovy a s takovou horoucností, že se útlé slečně lehounce orosily oči a hleděla na Honzu s radostným, červeným úsměvem. Pánbůhví, kde Honza vzal toho dne tu svou velkolepou výmluvnost.

Nu co naplat, sluníčko začalo padat za horu, slečna si povzdychla a řekla: Tak abys, Honzo, věděl, tohle naše povídání bylo na dlouhý čas poslední, já totiž zítra odtud zas odjíždím, můj kočí si pro mne přijede a neuvidíme se spolu tak hned. Ledaže bys chtěl pro mne vykonat, co jsi prve naznačil, že by ses chtěl kvůli mně o něco pokusit. A o co? Honza byl všecek napjat, celý dychtivý, aby se té hezké slečně nějak zachoval. Inu, tak: král v našem království hodlá provdat svou jedinou dceru a ta jeho dcera, to je takový paličák, ona si umínila, že si mezi všemi ženichy, kteří se na hrad v určitý den dostaví, vyvolí toho, který se bude chovat ve všech oborech co nejvybraněji. Já bych, Honzo, chtěla, aby ses ty o tu princeznu také ucházel. Cože — o princeznu? Honza myslel, že se ta slečna zbláznila. Proč on by se ucházel o princeznu, kterou nezná a o niž nestojí, a jak by se o ni vůbec mohl ucházet on, jehož chování není ani trochu vybrané. Ale slečna zakroutila svou dlouhou, zardělou hlavičkou a načechranými černými kadeřemi a položila Honzovi ruku na ústa. Ty, Honzo, mlč, pořád jen mluvíš, nevíš ani, o co běží. Vždyť ty tady budeš takhle zavřen po celý život, jestli se milému panu Hranáči nevytasíš s nějakým cílem. Tady by cíl byl a ještě k tomu jaký! Jak to vyslovíš, Hranáč tě ihned pustí. A hlavně — já si to přeji, aby ses o tu princeznu ucházel. Honza zarmouceně sklopil hlavu, ale slečna byla najednou hrozně veselá, smála se, tleskala rukama, nakonec vzala Honzu za obě jeho smutné tváře a dala mu na ústa pěknou hubičku. Tuhle hubičku máš, můj Honzíčku, na ukázku. Jestli se o tu princeznu pokusíš a vyhraješ-li ten závod — a já ti říkám, že budeš-li chtít, jistě jej vyhraješ — dostaneš pak ještě druhou, stejně dobrou.

Děti, stalo se, jak si přála ta slečna. Honza jí přislíbil, že se bude o princeznu ucházet a že se bude ode dneška okolo sebe dívat jen za tím účelem, aby se naučil vzornému chování a ten závod vyhrál. Pěkně si na to plácli, Honza jí ručku stiskl, hubička při tom už žádná nepadla. Pochopitelně, ta druhá měla padnout až po tom závodě. Kdo ví, kde ji ta slečna Honzovi chtěla dát? Nu a druhého dne ráno opravdu přihrčel kočár a slečna nasedla a odjela. S Honzou se rozloučila už jen posledním dorozumívacím pohledem. A když ten kočár odjel a paní Hranáčová si tesklivě povzdechla a Hranáč si utřel z čela pot, který mu tam vytryskl samým úsilím, aby provedl co nejvzornější poklonu, Honza se zeptal: Pěkně prosím, kdo to vlastně byla ta slečna a co tu chtěla? Bláhovec, proč se vlastně nezeptal už předtím? Možná, že by mu byla paní Hranáčová řekla totéž co dnes. Honzíčku, ta dívka, to je naše princezna, dcera našeho krále, my ji máme tuze rádi, ona k nám dřív jezdila náramně často, ale dnes a včera a po všechny ty dny byla náhodou smutná, daleko se nepodobala tomu smíškovi, jakou jsme ji až dosud znali, co se jí stalo, nu, pan král ji chce provdat a tak se na královském dvoře budou v nejbližších dnech konat závody ve zdvořilosti a vychovanosti. Ten nejzdvořilejší mladík ruku naší krásné, hodné princezny dostane, a protože nejvybranější lidé jsou jen v nejvybranějších společnostech, jistěže to bude nějaký mladý kníže anebo princ. Teď byl už Honza doma, srdce se mu roztlouklo pohnutím a vzrušením, díval se před sebe všecek rozrušen. A když se ho o den později Hranáč zas ptal, ví-li už, co míní v jejich říši pohledávat, dal mu pevnou a jasnou odpověď — že přišel do té země jen proto, aby se ucházel o ruku jejich princezny. Paní Hranáčová smutně zakývala hlavou, Hranáč se chraptivě zasmál, ale nikdo z nich Honzovi nezbraňoval, aby se také o štěstí pokusil. Dokonce mu dal Hranáč na cestu několik dobrých rad — ale copak mohl vědět o vybranosti a slušnosti takový vojenský hranáč, a jeho žena udělala Honzovi uprostřed čela křížek a řekla: Já vím, Honzo, že to, co teď řeknu, se bude zdát trochu bláhové a nesmyslné, jako je nesmyslné celé tvé konání a tvá naděje, ale já bych ti přála, aby štěstí bylo na tvé straně a abys naši princeznu nějakým zázrakem dostal. Mám totiž tušení, že po tom naše princezna z celého srdce touží. Velmi, myslím, se jí v tobě zalíbilo, ani sama nevím proč. Nu to konečně musí ona sama nejlépe vědět.

Do královského paláce to byla velmi snadná cesta, lidé ji Honzovi rádi ukázali. Když se u vrátného přihlásil, že přišel na ten turnaj zdvořilosti, na kterém má být rozhodnuto o ženichu sličné princezny, chlapík si ho dlouho a udiveně prohlížel. Takový selský chlapík s nemotornými pohyby že by se odvážil takové zkoušky? Nu konečně, soutěž byla veřejná, nikdo z ní nebyl vyloučen, a pak, třeba je to nějaký princ v přestrojení, který chce vypadat na královském dvoře hodně nenápadně, aby své soky přelstil.

Vykázali Honzovi světničku v rozlehlé vysoké věži, v které byli ubytováni všichni dosavadní uchazeči. Pěkné to tam měl Honza, nikdy nic podobného kolem sebe neviděl. Ne snad, že by tam byla přepjatá nádhera, ale všechno zářilo čistotou a pohodlně tam bylo a teplo, ticho a samota — opravdu, ten Honzův pokojíček ve věži vypadal, jako by tam sídlila svoboda. Řekli Honzovi, že nemusí nic dělat, ukázali mu společnou jídelnu, pak zábavní místnost, kde sokové mohli mezi sebou hrát všemožné hry, aby jim utekl čas, a konečně učebnu s oddělenými kabinami, kde se každý uchazeč po svém způsobu mohl učit zdvořilosti. Tato učebna byla jedině povinná, aby se v ní všichni ženichové vystřídali, každému byla určena hodina, kdy tam chtěj nechtěj musel vstoupit. Když se tam Honza poprvé octl — a to se stalo hned první den po jeho příchodu — nevěděl si tam opravdu rady. Byla tam spousta talířů a nádob a klobouků různých tvarů, mečů, štítů, rukavic, holí a škorní, zkrátka spousta všelijakého nářadí, na němž bylo možno se vyučovat společenskému chování, pozdravům a vznešenému způsobu jídla. Honza si vytáhl z kouta hedvábné paraplíčko a šermoval s ním, jako by se potýkal s medvědem — copak dovedl Honza dělat s takovým drahocenným paraplíčkem, jakpak se měl učit s ním zacházet, když mu nikdo nemohl být příkladem? Kolegové v pokojíčkách kolem točitého schodiště se samozřejmě se svou vědou jeden před druhým tajili, nikdo by se nebyl dal pohnout k tomu, aby se přiznal, s jakým novým trikem se při zdvořilostním zápolení vytasí. Copak Honza uměl? Nabírat polévku dřevěnou lžicí, brambory brát ze společné mísy holou rukou a prsty si je olupovat. Když se mu čas od času dostalo do ruky husí stehno, vzal je pořádně do ruky a nepustil, dokud na něm zbýval loteček masa. To se však, věru, nemusel na královském dvoře učit. Tak lezl z té komory učební všecek schlíplý, mrzutý, jeho naděje se rozplynula jako pára — ač kde by byl vzal nějakou naději ten prosťáček, ten bloud?

Na schodišti ve věži nápadníků to bylo zařízeno tak, že na stropě viselo a hořelo celou noc ustavičně světlo a že dveře k jednotlivým pokojíkům byly opatřeny mléčným sklem. Jaké bylo Honzovo překvapení, když se večer již chystal ulehnout, a vtom na mléčném skle se objevil štíhlý stín, někdo opatrně zmáčkl kliku a dovnitř jako myška vklouzla sama královská princezna oblečená v červeném hedvábném plášti. Položila si prst na ústa, aby se Honza choval docela tiše, a řekla: Tak tě pěkně vítám k nám do královského hradu, milý Honzíčku, jdu si s tebou porozprávět, jenže o mé návštěvě nesmí mít nikdo ani tušení, je to proti všem pravidlům slušnosti a také proti pravidlům závodění. Já ti totiž chci být v tvém úsilí nápomocna, když už jednou jsem tě do tohoto dobrodružství dostala. Já vím, že si nevíš rady s učením v oddělené komoře, a chci ti poskytnout příležitost, abys dosáhl žádoucího úspěchu. Přitom k němu přikročila, a jako by se to samo sebou rozumělo, teple ho políbila na ústa. Nu a potom spolu tiše, tichounce začali s učením. Princezna mu vyložila, co se všechno bude při zkoušce od uchazečů žádat. Předně bude muset každý ten princ nebo kníže vykonat ušlechtilou a dvornou poklonu u princeznina trůnu, pak bude vyzkoušen z dvorné rozprávky, musí ukázat své umění šermířské, vladařské, státnické, musí nad ostatní vyniknout silou a statečností, ukáže, jak se dovede chovat při dvorní tabuli, a konečně musí princezně po svém způsobu projevit svůj obdiv a lásku, čili požádat o ruku nejdříve ji a potom jejího královského otce. Nu chvála bohu, bylo toho tolik, až se Honzovi zamotala hlava, ale princezna ho nabádala, aby si nezoufal, že je na všechno dost času, že ke zkoušce dojde až za čtyři týdny; než uplynou, může se z něho stát znamenitý společník a znamenitý dvořan. Tak nejdřív jak to bude s tou dvorskou poklonou. Vzala do ruky Honzův pomačkaný širák, postavila se pěkně u dveří a poučovala ho, jak má šoupnout nožkou a jak hluboce se má uklonit, aby to nevypadalo ani příliš úslužně ani příliš nadutě, aby ničím neporušil dvorní etiketu a aby dovedl promluvit pravé slovo v pravou chvíli, na vtipnou otázku aby dovedl dát přiléhavou odpověď. Tak, řekla, když odcházela, teď jsem ti všechno pověděla o dvorské pokloně. Zítra si to všechno v učební komoře zopakuješ, naučíš se chodit opásán mečem, s dvořanskou holí v ruce, budeš tam rozprávět ty nejrozkošnější věci, na které připadneš, s mým stínem, a já večer přijdu zas, abych tě vyzkoušela a dala ti nové úkoly.

A tak to chodilo po celé ty čtyři neděle. Nebylo dne, aby na Honzovo okénko nepadl štíhlý a útlý stín, aby se zticha, tichounce neotevřely dveře a jimi aby dovnitř neproklouzla postavička v červeném plášti. To bylo nějakého učení, to bylo hlavy lámání! Jakpak my to uděláme například s jídlem. U nás se na královském dvoře jí tím způsobem, že vidlička se drží lehounce mezi prsty levé ruky a nůž mezi prsty pravé ruky, ale to třeba není ten nejlepší způsob, může se stát, že se některý z princů vytasí s něčím krásnějším a složitějším, co se bude všeobecně líbit. S tím jídlem je to vůbec jedna z nejsložitějších zkoušek, jinak se u královské tabule jí bažant a jinak srnčí, jinak pstruh a jinak ústřice. Panebože, jak se v tom všem měl ubohý Honza vyznat, když byl zvyklý jíst leda brambory na loupačku a dřevěnou lžicí si nabírat kyselo. Ledaže máma upekla k večeři sýkory, ale s těmi také nebylo žádné stolování, každý si chytil do rukou svou, pěkně do ní foukal, a když byla tuze horká, z ruky do ruky ji přehazoval. Kdyby tak podávali u královské tabule něco takového, to by jim Honza ukázal, ale bažanta, jelena, pstruha? Ty pochoutky nejedl co živ. Co je to všechno platné, ačkoliv to učení bylo náramně těžké, Honza se vždycky na tu večerní chvíli těšil a tak si na ni zvykl, že by byl ani již po ničem jiném netoužil. Jenom když krásná princezna ho každý den v jeho světničce potichoučku a tajně navštívila.

Ale co je čas, byť byl sebedelší, všechno na světě uteče, a tak uteklo i těch dvacet osm dní, kdy se Honza připravoval na zkoušku ze získání královské princezny. Něco uměl, něco neuměl, nakonec ani nevěděl, kde mu hlava stojí, a byl z toho všecek zoufalý, marně mu princezna dodávala odvahy. Pak to tedy přišlo. Slavnostní fanfáry, velikého vyzvánění od časného rána, slavnostní počasí — to víte, děti, pro královský dvůr i ten milý pánbůh občas něco udělá — Honza jako ostatní ze soutěžících si mohl v královské šatně vybrat kterýkoliv z náramných šatů. Nu Honza si tedy vybral, můžeme na něho prozradit, že byl ze všech nejskromnější, ze všech nejprostší, ne snad že by mu to byla princezna poradila, to bylo na něho přece příliš, kdyby si byl měl vykračovat v nějakém brokátu nebo hedvábu, když nosíval cvilinkové kalhoty a režnou kamizolu. Ta zkouška se prováděla tak, že vždycky jeden předstoupil a ti ostatní se dívali. Tak se tedy začalo zkouškou z poklony. Když Honza uviděl všechny své konkurenty, jak složitě se klanějí a jak akrobatické poklony činí králi a princezně, srdce mu usedalo a jeho odvaha byla nadobro tatam. Tak jeden z princů například se dvanáctkrát otočil na jedné noze a klobouk mezi koleny dvanáctkrát prohodil, než se před princeznou sklonil, a velmi mu za to tleskali. A jiný při pokloně takový skok udělal, že plavmo pod stolem proletěl, ve vzduchu několik kotrmelců udělal a pak teprve dopadl na nohy. Kdepak Honza, a něco takového! Než na něho došlo, zapomněl všechno, co ho princezna naučila, a tak jen nemotorně smekl svůj širák a s upřímným zanícením si přitiskl ruce na prsa. To se ví, že si té jeho obyčejné poklony nikdo ani nepovšiml a princeznina hlavička nad královským stolem malounko poklesla. A zrovna tak, jak to bylo s poklonou, tak to také dopadlo s ostatními zkouškami. Co jen všechno napovídali princové a knížata krásné princezně při dvorní rozprávce! Honza dovedl povědět leda něco o počasí, které se jaksepatří vyvedlo, a horoucně dovedl promluvit jen o princeznině líbeznosti. To však řekl tak upřímně, až se milá princeznička upřímně zarděla. Ovšem, jen ona, jen ona sama, na ty ostatní to neučinilo pražádný dojem. V umění šermířském dopadl Honza sotva tak průměrně, jak by byl můj ty bože mohl vyniknout nad princi a rytíři, kteří se šermu a klání učili od nejútlejšího věku? A státnickou moudrost ze sebe také pražádnou nevypravil, leč tu, že každý král má vládnout tak, aby všichni jeho poddaní byli šťastni, ale to podle názoru dvořanů pražádná moudrost nebyla, protože už dávno neplatila, dnes se věřilo něčemu jinému, že poddaní mají v každém případě, ať už král vládne dobře nebo ne, jeho počínání chválit. Nu tak, s vladařským uměním Honza pohořel, státnickou pravdu také žádnou zvláštní nevěděl, protože mír mezi státy a národy, to už je také jen staré, otřepané heslo, co se týká síly, ovšem že byli mezi soutěžícími silnější chlapíci než on, a bez síly, bez nějaké zvláštní síly jakpak se prokazuje statečnost? Honza statečnost už prokázal tím, že se na tuto zkoušku dal, ale takovou mu ovšem nikdo neuznal. A statečně se choval, to je pravda, pranic nebyl zbabělý, pranic se nestyděl, ale když ona i ta statečnost potřebuje trochu parády, aby si jí lidé povšimli. Statečnost, spojená s nenápadností a s mírností na světě už také celkem nic neznamená. Pak už zbývala jen královská tabule a projevení největší lásky princezně. S tou tabulí to dopadlo tak: když k ní Honza mezi jinými zasedl (toť se ví, že se všichni ti uchazeči nevystřídali u stolu najednou!), bylo podáváno křidélko létací ryby. Nu Honza ovšem létací rybu jaktěživ neviděl a princezna ho o ní nepoučila. Jeden konkurent vzal křidélko do ruky tím způsobem, jako by hrál na klarinet, a opravdu: jak je pojídal, mezi zuby vyluzoval přelíbeznou hudbu. Jiný je obral nožem a vidličkou takovou rychlostí, že to nikdo ani nepostřehl a na talíři mu zůstala neporušená, čisťoučká kostřička. Nu, Honza při jídle na hubu hrát neuměl a tomuto umělci v obírání se také vyrovnat nedovedl, tak položil jídelní náčiní na stůl, vzal zkrátka křidélko do pravice a levou si je přidržoval, kostičky pak na talíř vyplivoval. Je pravda, že takovéto jedení bylo u královské tabule prostě nevídané a neslýchané, však se také dvořané odvraceli, ale v Honzově počínání bylo už tak trochu vzdoru a notná dávka zoufalosti, protože mu svítalo, že hra je prohrána a krásná princezna že se dostane do rukou nějakého způsobného a krásného dvořana. Hezké to od něho ovšem nebylo, ale co měl chudák dělat, když mu najednou začalo svítat, že se do krásné princezny za tu dobu, co ho v jeho pokojíčku v noci navštěvovala, na smrt zamiloval? A nakonec přišlo vyznávání lásky. To vám bylo všelijakých veršovaných vyznání a kroucení očima, to bylo klekání a koření. Když došlo na Honzu, chvíli proti princezně stál se vzpřímenou hlavou, oči v očích, čelo proti čelu, pak najednou mu v očích zahořelo šíleným plamenem, objal milou princeznu kolem krku a vsolil jí vřelou, dlouhou hubičku. Všichni dvořané vstali, i vlasy jim hrůzou vstaly, i sám král sáhl po bok, aby vytáhl svůj smrtonosný meč chvějící se rukou, ale kupodivu, krásná princezna, která planula studem jako vlčí mák, jen lehounce pokynula a řekla, aby se jen páni uklidnili, že má každý z uchazečů právo projevit jí svou lásku způsobem, jaký jen se jí líbí. Tím to tedy bylo všechno skončeno, pak posadili princeznu do zlatého trůnu, dali jí do rukou věnec z růží a vyzvali ji, aby si mezi všemi, kteří se jí tu kořili a dvořili, vybrala ženicha podle umění, jímž vynikal, podle jemnosti, síly a statečnosti, dvornosti a uhlazenosti, jakož i podle velikosti jeho lásky. Princezna dlouho a dlouho věncem z růží v rukou otáčela, oči se jí zamžily, hleděla na všechny ty skloněné hlavy, pod nimiž kdesi níže tušila rozčilená srdce (Honza, Honzíček stál ovšem až nejdále v pozadí), pak náhle povstala, Honzu, který stál až kdovíkde v pozadí, zavolala a věnec z růží mu na hlavu vsadila. Když se dvořanská ústa otevřela, aby proti tomuto rozhodnutí reptala, prohlásila princezna pevným hlasem, že nebylo při zkoušce řečeno, která z disciplín má být nejvíce ceněna. Že prý bylo přece možné, že by některý z uchazečů v šesti předmětech propadl, a v tom jediném tak velice vynikal, že by mu růžový věnec právem příslušel. Nu a v Honzově případě je tomu právě tak. Ve všech disciplínách byl poslední nebo předposlední, ale ve vroucnosti lásky své ty ostatní tak vysoce předčí, že si ho ona, princezna, za manžela zvolila a že jinak nedá, jiného že nechce.

Teď byli ovšem všichni dvořané a královští rádci paf, tohle nečekali a také mezi uchazeči se rozlehlo hněvivé reptání. Tak co dělat? Král řekl, že tuto důležitou při musí odevzdat do rukou nejvyššího královského soudního dvora. Soud a dvůr se ihned sešel k poradě a — nu, to víte, když se páni tuze dlouho radí, tu si vždycky špatně poradí — soud s konečnou platností vynesl rozsudek, že Honza nemůže být králem v princeznině říši, poněvadž se v tolika důležitých věcech neosvědčil, a že pouhá láska neznamená tolik, aby na ní mohl pro budoucnost stát královský trůn. A k tomu že na pováženou je nutno vzíti, že Honza z žádného královského ani zemanského ba ani měšťanského rodu není a že tudíž soutěže zcela neprávem se zúčastnil. Milý soud navrhoval dokonce, aby byl Honza jat a do řetězů uvržen a mučen za svou odvážlivost.

Vypadalo to pro milého Honzíčka špatně, ale milá princezna opět povstala a prohlásila, že si z moudrosti ctěných soudců pranic nedělá. Nikde že nebylo řečeno, že uchazeči mohou být jen z nejvznešenějších rodů, a tak že proti Honzovu soutěžení námitek dodatečně vznésti není po právu možno. Pokud se pak týká jejich rozhodnutí, že princezna si Honzu za manžela vziti nesmí, v tom že se podvoluje, že si Honzu za manžela nevezme, že si však nevezme ani žádného ze ctěných uchazečů, poněvadž jí žádný ve všech disciplínách nevyhovuje. Tak, teď jim to řekla — pyšně se posadila.

No jo, král nato, ale kdo tedy bude vládnout jeho říší, když si princezna žádného z princů nevybrala? A princezna nato: Kdo by vládl tvé královské říši, královský otče, než já sama. Nikde není přece psáno, že bych jí nemohla vládnout jako tvá dcera, když synů nemáš. Jako tvá svobodná a svémocná dcera.

Bylo to venku, opět se sebral soudní dvůr a o věci uvažoval, a poněvadž nebylo v zákonech psáno, že žena nemůže sedět na královském trůně, nezbylo než rozhodnutí princeznino vzít jako rozhodnutí s konečnou platností.

Ovšem, všichni uchazeči a i všichni dvořané, ba i sám král si mysleli, že se princezna přece jen umoudří a dodatečně si nějakého z těch skvělých rytířů a princů vybere. To se tedy spletli! Princezna byla ke všem vlídná a zdvořilá (však se jako princezna dovedla vybraně chovat), ale všem dala svým jemným a vlídným způsobem najevo, že tím je celá ta věc se závody skončena a že je všechny propouští v milosti.

Teď se stalo něco, s čím ani král ani princezna, ba ani nejvyšší sudí státu nepočítali. Většina z těch uchazečů chtěla princeznu nejen proto, že byla krásná a hodná a moudrá, ale proto, že s ní měli zdědit jednu z nejkrásnějších říší na světě a důkladné bohatství. To jim teď mělo uniknout jen proto, že si ta bláhová dívenka oblíbila nějakého Honzu? Už na královském dvoře se začaly ozývat znepokojivé hlasy, že se páni cítí princezniným odmítnutím hrubě uraženi a že se pomstí. Dokonce se ukázaly i jakési zaťaté pěsti. Jakpak se vlastně mstí ušlechtilí a vychovaní rytíři a dvořané krásné a chytré dámě? Inu jak, seberou vojsko a vytáhnou proti jejímu vojsku do pole, a co se jim nepodařilo získat jemností a chytrostí, zkusí dosáhnout mocí. Je to možné? Že by svět byl tak neslýchaně nelogický? Už je to, děti, tak. To se vytáhne do války, vojska nebohé princezny se potřou a začne se z království krájet kus po kuse, nebo dokonce se princezna zavře do hladomorny a tam se jí dá na vybranou — buď ruka toho panovačného vítěze, nebo smrt. Konečně, království lze dobýt mečem i bez souhlasu krásné princezny, ta u toho vůbec nemusí být. Co všechno může — jít do kláštera, utéci do vyhnanství, spáchat sebevraždu — to všechno může — proto, že si zamilovala hloupého sebevědomého Honzu.

Nu teď už všichni věděli, jak na tom jsou, na královském dvoře zavládla hrůza, a co teď Honza? Inu, zachoval se jako pravý Honza, prostičce a statečně. Když tedy krásná princezna obětovala své království pro jeho lásku, obětuje on rád svůj život za to její království, za její štěstí a za její svobodu. Mamě mu princezna domlouvala, Honzo, co to děláš, na to, abych byla šťastná, naprosto nepotřebuji království ani pokladny, ale jen a jen tebe. Honza si říci nedal a proti vůli a proti slzám té krásné princezny se dal do králova vojska, které se na obranu hranic sbíralo, naverbovat.

Teď se, děti, rozmýšlím, opravdu se rozmýšlím, mám-li vám to říci tak, jak se to v té říši doopravdy stalo, nebo jestli bych vám spíš neměl něco příjemného nalhat. Nu snad je přece jen na světě nejlepší, když se říká jen čistá pravda, když ona ta pravda není vlastně tak zlá, jak se později uvidí. Ještě jednou se Honza vyspal v té své komůrce ve věži, která zůstala kromě tohoto jediného návštěvníka docela neosídlená, a ještě jednou ho v té věži navštívila krásná princezna a pobyla tam dlouho, dlouho. Ne snad že by ho byla dodatečně učila všemu, čemu ho dosud nenaučila, nebo snad proto, že by ho tam učila mečem máchat a hlavy stínat, prostě se tam ti dva lidé spolu loučili, loučili se ve veliké a krásné lásce. Princezna Honzovi nejdříve vyčítala, že se dal naverbovat do vojska proti její vůli, ale v tom ohledu ji Honza lehce umlčel, protože tvrdil, že přece nemůže on, který ji nejvíce miluje, zůstat doma, když pro ni jdou umírat jiní mladí muži, kteří ji jen docela málo milují nebo ji dokonce ani nemilují. Tak princezna nato, že by se teď dalo sebrat se a utéci. A Honza nato moudře a státnicky, že by to bylo hezké, ale nemůže přece nechat v té kaši tatínka krále, ti páni, co jim jde o říši, povedou válku proti němu, i když princezna bude nezvěstná. A kdyby nešlo ani o pana krále, ctného papínka, jsou tu přece sakulente poddaní, jak ti by k tomu přišli, aby pro princeznin milostný rozmar měli mít pole zpustošené, statky spálené nad hlavou, svá malá robátka napíchaná na kopí nájezdníků. Zkrátka, když už to došlo tak daleko, království se musí hájit. Tu pak princezna Honzovi slavně slíbila, že až se z té vojny vrátí, udělá ho nějakým tím vojenským pánem nebo správcem některého ze svých statků a že ho bude právě tak na jeho statcích v lásce navštěvovat, jako ho dosud navštěvovala tajně ve věži a že se budou mít zrovna tak rádi, jako se dosud měli, třeba jim žádný z královských popů nepožehnal a třeba k tomu žádný z královských sudí nedal své majestátní svolení. A kdyby se snad Honza z té vojny nevrátil — ne, nemyslete si, princezně se neoslzely oči, byla statečná, tu zkoušku dobře přestála, kdyby se tedy nevrátil, ať jen se Honza nebojí, že by někdy nějakému jinému mužskému patřila, že bude své říši vládnout a na něho vzpomínat do smrti smrťoucí a že zůstane navždycky jenom jeho zaslíbenou nevěstou.

Tak k takové dohodě ti dva došli, jenže to druhé se stalo a ještě něco jiného, jak se později uvidí. Princeznina říše byla statečností jejích vojsk uhájena, jenže Honza v té válce padl, statečně padl bez učených komplimentů a bez všelijakých těch triků, jimž se v životě zapomněl naučit, prostě se bil s nepřítelem tak dlouho, dokud měl kousek celého meče v ruce, a když už meč byl přeražen, rval se po selsku, rukama, inu, nebyl tak silný, jako například ten známý Ctibor, a tak ho přemohli, probodali, na sedm ran milý Honza na bojišti umřel; do posledního okamžiku na svou krásnou princeznu vzpomínal.

Neplačte, děti, copak vás to napadá, tak jsem to nemyslel, tak to nebylo míněno, považte přece, že není nikde psáno, že život musí být dlouhý, aby byl šťastný, pochopte, že lidé a princové, princezny a Honzové mohou umírat i v pohádce, je-li ta pohádka jenom trošičku pravdivá. A že Honza šťastný byl, o tom, prosím vás, nepochybujte, nevěříte-li, zeptejte se zdí té věže, v které Honza bydlel čtyři týdny a jeden den, zeptejte se srdce opuštěné princezny, které mu navždycky, jak slíbila, zůstalo věrné. A ještě něco milé princezně zůstalo, chlapeček, malý Honzíček, příští král, protože, děti, ani v tomhle není dost dobře možné ovládat lidi zákony a nařízeními, ten chlapeček, ten královský dědic se šťastně narodil přesto, že královi popové a královi soudcové k tomu princezně a Honzovi nedali žádné ústní ani písemné svolení. A to je vlastně poslední moudrost téhle pohádky, kterou vám vaše maminky a vaši tatínkové třeba ani nedají přečíst nebo vám ji budou vypravovat necelou nebo pokroucenou, že největší na světě je ta pravda, která prýští z lidských srdcí a že je to takový silný a nespoutaný proud, že si svou cestu prorazí i proti zákonům a nařízením, proti mravnosti i — a to je nejzávažnější — i proti moudrosti.

A tak se, děti, radujte, ten Honza má synáčka a ten synáček žije a má rád svou hodnou a rozumnou, trochu přismutnělou maminku a je svému tatínkovi Honzovi podoben, jako by mu byl z oka vypadl.

/ 13. 1. 1943 /

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaná část vydání z roku 1968. Uvádíme zde ediční poznámku tištěného vydání, která obsahuje informaci i o těch povídkách, které jsou součástí cyklu O marné lásce a Prodavač času, které též naleznete na webu jaroslavhavlicek.cz:

Z třiceti osmi próz sedmého svazku Díla Jaroslava Havlíčka byly za autorova života knižně otištěny tři prózy:

„Smrt bibliomanova“ vyšla poprvé jako bibliofilský tisk Jaroslava Picky v dubnu 1931 jako 14. svazek Ctění pro bibliofily v 52 výtiscích.

„Vzdoropohádka“ vyšla v cenzurované verzi v souboru Svět na křídlech, nakl. Karel Borecký, uspoř. Jan Šnobr, 1941.

„O koníčkovi našeho pekaře“ byla otištěna v souboru Nové české pohádky, nakl. Českomoravský kompas, Praha, redig. Karel Hadrbolec, 1941.

Posmrtně vyšla, autorem připravena k tisku, povídka „Pes“ v knize „povídek a romanet“ Zánik městečka Olšiny, nakl. Václav Petr, Praha 1944.

Z autorovy pozůstalosti publikoval Adolf Branald v povídkovém výboru, nazvaném Vzdoropohádky, Čs. spisovatel, Praha 1954, poprvé knižně tyto prózy: „O marné lásce“, „Zavražděný sen“, „Prodavač času“, „Zlodějíček“, „Past“, „Bohatec a chudý Lazar“, „Pohádka o poblázněném talíři“, „Faustova smrt“, „Tatínkovy housle“, „Johan a víla“ a „Koruna, žezlo, jablko“.

Časopisecky vyšly za autorova života tyto prózy:

„Svatá noc“ (alternativní název „Noc“) v časopise Cesta, 1928, „Vítr“ v Národních listech 1930, „Pes“ v Cestě 1929, „Povídka o marné lásce“ (alternativně „P. o věrné lásce“) v Nár. listech 1930, „Hry“ v čas. Sever a východ 1930, „Kinžal“ v čas. Lumír 1931, „Dveře do povídky“ v Nár. listech 1931, „Vše pro dítě“ v Nár. listech 1932, „Zavražděný sen“ v čas. Lumír 1935, „Šálení jara“ v Nár. listech 1933, „Notesy V. O. Slovkina“ v Lumíru 1936, „Prodavač času“ v Lumíru 1936, „Partie Šachu“ v Nár. listech 1940, „Poslední kolo“ v Českém slově 1941 a „Dědictví po živé“ („Ironie osudu“) v Českém slově 1941.

Dosud netištěny byly tyto povídky, obsažené v našem svazku:

„Ovoce života“, „Bůh mého dětství“, „Dobrodružství“, „Apríl“, „Amorek smrti“, „Děvka páně“, „Dolfa rváč“, „Poutník v mlze“, „Pan Bych“, „Šest oslů strýce Capriccia“, „Trpaslík Vitanel a obr Moula“ a „O Červené princezně“.

Při pořádání povídek jsme se řídili autentickými návrhy a plány autorovými, které se uchovaly v pozůstalosti. Takových plánů existuje velké množství, v jednotlivostech se od sebe liší a nelze je při nejlepší vůli uvést důsledně na společného jmenovatele. Snažili jsme se však přihlížet k nim v míře co největší, tak abychom plně uchovali autorovo rámcové rozdělení do tří cyklů. Naše vydání vychází textově z rukopisů. U povídek, které vyšly knižně za autorova života, přihlížíme také ke knižní verzi. V textu prací, které nebyly připraveny pro tisk, bylo třeba provést drobné, ale četné stylistické úpravy. Snažili jsme se postupovat tak, jak postupoval sám autor v posledních letech života při přípravě starších rukopisů pro tisk i při úpravě tištěných prací pro nová vydání. V textu jsme odstranili různá nedopatření a provedli nutné pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

Ovoce života

Bůh mého dětství

Smrt bibliomanova

Hry dědy Čtveráka

Bohatec a chudý lazar

Pohádka o poblízněném talíři

Dolfa rváč

Faustova smrt

Vzdoropohádka

O koníčkovi našeho pekaře

Šest oslů strýce Capriccia

Tatínkovy housle

Trpaslík Vitanel a obr Moula

Johan a víla

Koruna, žezlo, jablko

O červené princezně

Ediční poznámka