HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě výběr z korespondence Z dopisů Máně, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

Z DOPISŮ MÁNĚ

Výběr korespondence z let 1915-1926

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Z dopisů Máně

Podle vydání z roku 1966

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

1915

1 dopis z roku 1915, 1 písemný vzkaz bez data

Máňo!

Půjdete-li ven, v což pevně doufám, a budete-li mít jen trochu vůle mluvit s námi, přijďte k Mařce Fingrové. My po Vás strašně toužíme, a jelikož nikoho od Vás neviděti, nevíme věru, uskuteční-li se naše sny!!

Jarka, Eda

Pondělí odpoledne 7/VI 15

Milá!

Včera učinila Jste mi Svým dopisem milé, pěkné odpoledne. Byl tak teplý a dobrý a byl mi včera milejší než všechno na světe. Cítil jsem v něm tolik Vaší duše, že se mi nezdálo ani možným nakládati s tím papírem hrubě a neopatrně. — Žiji stále stejně a nemám skoro, co bych Vám napsal o svém životě. Včera koupal jsem se v Ostende celý skoro den, a zcela mne bavil život těch několika set koupajících se lidí. Vltavský břeh byl jimi téměř poset, a bylo tam dobře a veselo. Líbí se mi to, vystěhovat se na celý den z tísnivé, dusné a zaprášené Prahy a zaměniti ji se zeleným trávníkem, sluncem a vzduchem, koupat se ve vodě příjemné, chladící a obdivovati kolem vše zelené a přirozené. —

Minulý týden jsem byl ve Vinohradském divadle, hráli satiru „Faun“ od jakéhos Knoblaucha (Angličan). Zmiňuji se o tom jen proto, že se mi to skutečně líbilo a vyjadřovalo to jaksi to, co sám cítím a chápu, o čem myslívám a čeho mám duši plnou. I Vám by se to, Máňo, líbilo, máme, myslím, skoro stejné sny.

Že Vám, Máňo, není doma jaksi dobře, tuším a rozumím Vám. Trpíte tím, že Jste příliš snivá a mladá oproti těm starým domácím lidem a jejich maloměstskému životu. Máte svoje touhy po štěstí a jsou Vám vzdáleni ti, kteří nemají než svoje všední starosti, věčně stejný domácí život, vyprahlý a nudný. Jest Vám úzkým a cizím domov, který je tak strašným a tíživým kontrastem Vašich snů. Ale proto, Máňo, trpět netřeba! Je tam u nás všude takový tíživý vzduch a přísný, maličký obzor. Máte zcela jinou duši a Vaše okolí je Jí příliš všední dekorací. Jste prostě snílek, Máňo, Vy i já, a je pro Vás zcela něco jiného než všední, hlemýždí život, mrtvý a nudný; pro Vás je slunce a příroda, hýřící a čistá, pěkně zelená, a cosi krásného, velikého, šťastného — radost života. A najdete-li jednou manžela dle Svých snů, bude Vám i ten život dobrý, ba ještě lepší a ozdobnější než teorie úplné svobody, ovšem, najdete-li jednou —. U děvčete je opravdu těžko představit si mládí zakončené něčím jiným než manželstvím, ovšem ne všedním a hloupým, a takové manželství je jistě i pěkné, tajemné a sladké, jak Vy si představujete. Musí být ideálem děvčete po krásném, šťastném a plně prožitém mládí vejít v cosi mírného a klidného, co vyrostlo na dně duší dvou milujících se lidí v obětavé a příjemné přátelství, které kvete věčně, mile, mimo chvíle žhavých, vášnivých večerů. Ale myslím já, že je těžko, těžko hledat —!

Proč tedy píšete, Máňo, že se Vám nesmím smát? Vždyť je to tak pěkné a přirozené, co Jste o tom napsala. A což já — také sny, jen samé sny, také byste se mohla smát. Vždyť kdo má rád, přijít musí s duší otevřenou, a upřímnost je, myslím, už skoro láska, a není zač se ostýchat, stydět, je třeba říci vše, co chce se povídat, a dělat vše, co právě přirozeně a tiše vešlo do duše. —

A jestli rád Vás mám trošku, malounko — Máňo, duši bych za Vás dal, kdybych mohl, a tolik se mi po Vás stýská! — Psát Vám budu často ovšem a odpověď nebudu vždy čekat — je přece hloupé a nesmyslné dopisování pravidelné, list za list. Láska není stroj. Psát budu vždy, kdy se mi to bude zdát dobré a příhodné. Vy pak také nezapomeňte na mne docela. Vidíte, jak je mi to milé, ale pište vždy, když se Vám bude opravdu jaksi chtít. — Přijde časem taková vlna — psal by člověk a vzpomínal, hodně psal, a pořád — a jindy zas nelze —. Vázat se netřeba. Jen by bylo trpké to psaní a trpkost bezděky by se přenesla na osobu. — A toho by pak byla škoda — nedobré by to bylo.

Za dopis Vám tedy vřele děkuji i za milou kopretinu.

Jarka H.

Úterý večer 8/VI 158

Máňo!

Včera přijel Toník Kynčil do Prahy. Byli jsme veselí. — A ještě maličkost jsem Vám včera nenapsal — od 1. července do 15. července budou odvody (roč. 91, 95, 96) naše — škoda! Po nás — do konce měsíce — půjdou padesátiletí, tedy od 15. července do 1. srpna. —

Dočítám nového Arcybaševa — „Lidská vlna“. Ovšem je to krásné a podivuhodné. —

Od Ády V. dostal jsem, Máňo, v neděli Vaši fotografii u té pumpy. Pěkná, líbí se mi, ale zas jaksi rozmazaná — nešťastný Áda! Je věru zas nešťastný a stěžuje si zas na svou osamělost.

Srdečně Vás zdravím!

JH

1916

1 dopis polní pošty, 2 dopisnice

Dne 22/VII 16

Máňo!

vzpomínám, že dnes slavíte svátek. Je to trochu zpožděná vzpomínka, ale odpusťte a přijměte i po svátku jako z duše upřímné přání.

Přeji Vám tedy pestrý a hodně šťastný život. Kdyby to tak nesmyslné nebylo, přál bych Vám věčné mládí. Přeji Vám splnění alespoň většiny Vašich snů, neboť zborcení tužeb bývá nejtrpčí. A lásky Vám přeji, hodně lásky, milé, hřející, ale spíš život bez lásek než lásky bez života. — Chtěl bych, aby ten prstýnek, který nosíte, byl oním čarovným, jímž, otočí-li se kolem prstu, vyplní se každá tužba a přání. — Buďte oblažována a oblažujte. Buďte růží a kveťte a trhejte samé jen růže. A Vás až jednou někdo utrhne, přeji Vám, aby Vás do nejlepší z váz svých uschoval, aby krví svou a dechem Vás ovlažoval a sál Vaši vůni — a nenechal Vás zvadnout za knoflíkovou dírkou. —

Zdraví Vás a ručku líbá

Jarka Havlíček

P. S. — Rozhodně však Vám přeji, abyste byla šťastnější mne. Dnes uznán jsem byl definitivně zdravým a dne 25. t. m. pojedu do rekonvalescentu do Kadaně. Doufám alespoň v dovolenou, a tak snad přece „na shledanou“?

Jarka

13/X 16

Máňo!

Mám dnes velikou radost, že jsem dostal Vaše psaní. Děkuji Vám hezky. Beztak mi nikdo nepíše. Dosti pomalu ten podzimek tu utíká. Je sychravo, po těch stepích tu se prohání ledový vítr a prší skoro každý den. Teď, kdy píšu, je večer a svítilna mi mrká, jak do ní ten vítr fouká skrz chatrné došky naší stodoly. Proč člověk nemůže žíti, jak by chtěl —? Nu, nemůže, pravda. Je tedy třeba žít, jen jak se dá. Cosi život přinese — vezmu od něho. Nepřinese — neželím a netrápím se. Pustím s větrem. Není-li neuskutečnitelných tuh, není ani cítit okovy. Učme se být hodně, hodně lehkomyslnými.

Zdravím Vás z duše, dobrou noc!!

!Opětuji! —

Jarka

21/X 16

Máňo!

Píšu potmě, a tak to písmo k ničemu nevypadá. To odpusťte a přijměte mé srdečné pozdravy. Psal mi konečně taky Áda z Lippy, psal o svém nejnovějším vojenském štěstí, o metálu, a naříká na ten uherský svět. Je to tak, my vojáci představujeme si pod slovem Jilemnice ráj na zemi a je to pravda. Blaze tomu, kdo tam dojde — totiž na „urláb“ nebo do sokolovny. Závidí mi prý Áda moji „náturu“. Vždyť já přece taky nijak nevýskám!?

Zdravím — Jarka

1917

6 dopisů, 1 dopisnice, 5 pohlednic

Státní nádraží 1. VI. 17

Cesta ubíhala ve veselém denním slunci. Je večer, čekáme na vlak k Žatci. Mnoho vzpomínek!

Ručky líbá

Jarka Havlíček

Na brzkou shledanou!!

Žatec 7/6 17

Máňo!

Z vysoka, z nezměrna usmívá se slunce, ranní chlad vane okny dokořán otevřenými, nasycená mlhami a rosou klene se obloha bez mráčků a z komínů vystupuje přímočaře řídký kouř. Kdosi dole pod okny píská na okarínu, tence a falešně. Na duši nesedá ani stesk, ani radost, leč jakýsi rozvážný, lehký klid. A venku také taková bezstarostnost, jako by ani nebylo války, ani bolestí, ani stesku, ani nejistoty příštích chvil. —

Stopuji pomalu svůj život posledního týdne. Do Josefova přijeli jsme večer a tenkrát, jak sem vkročil na půdu nádraží, jako by kdosi můj život přetrhl a honem navázal úplně nový, skoro už pozapomenutý, hrubý a nicotný vojácký život. Okolo už jsem viděl cizí vojenské tváře, důstojníky čekající na pozdravy, hloupou mocnost šarží, a na vlastních zádech s tíživou myšlénkou ucítil jsem ruksak. Byl jsem pak už jen vojákem, jedoucím na vojnu. — Z čapky sejmul jsem bílou protěž a bylo mi, jako bych se čehosi zříkal, nějakého minulého, dobrého štěstí, kterého bude velice škoda. —

V gamizonšpitále spal a žil jsem po dva dny v tmavé kobce se zamřížovanými okny, kde se věčně hrály karty a kouřily cigarety. — Ve vlaku, unášejícím mne k Žatci, touha po brzké dovolené byla skoro bolestně palčivá. Ale svítilo slunko, okolo ubíhaly zelené pruhy polí českých rovin, a mozek nemohl se soustřeďovat v tíživých myšlénkách, nýbrž chápal všechnu tu kolem utíkající krásu sluncem zlacenou a zvolna přešel v dětské drobnosti, počav počítati telegrafní tyče a v lánech obilí hledat první, sotva rozvité vlčí máky. Chlad lesíků kolem běžících tenkrát dýchal kouzlem a z širokých, lidmi oživených polí zírala radost. — V noci potom, bylo to za Prahou, kdesi u Bílé hory, začala bouřka. Blesky se míhaly z fantastických mraků, nepřirozeně černých, a celý vzduch byl prosycen jakoby hněvem. Díval jsem se z oken, necítě ničeho, a když mi zavadily o čelo první těžké kapky, zatáhl jsem okno, a opřev se o trhající a otřásající se stěnu vagonu, uvázl jsem v polospánku, jenž si liboval v pravidelných otřesech vlaku, i v táhlém, strašidelném hřmění. Tenkrát jsem mnoho vzpomínal a prožíval znovu srdcem i hlavou chvíle svých radostí. Střídaly se obrazy zelených, jarem vonících hájů, táhlých úvozů a milých dekorací hor našeho kraje. Viděl jsem maličký lesík, plný večerních stínů, ozářený slavným západem. Viděl jsem bažinu, na níž blatouchy kvetly, i šerou alej, kde svítily večerem bílé květy třešní. Viděl jsem louku plnou řeřich a nožky Vaše, zdobené modrými žežulkami. Viděl jsem všechno, cítil jsem všechno znovu a měl jsem plnou hruď jakéhosi plného, šťastného citu, jenž tlačil a chtěl ven, ale nemohl jaksi, a budil touhu po tom, aby pohádky nebylo konec. — Měl jsem srdce plné vděčnosti a viděl jsem Vás. — Vlak hučel, bouře hřměla a okolo po podlaze a po lavicích spali hlasitě vojáci, jež jsem nikdy v životě neviděl. —

Tady v rekonvalescentě mně řekl pan štábní lékař, že dovolenou nedostanu, neboť prý jsem zcela zdráv. — Zůstanu tu tedy do 16/6, a pak — do Kadaně.

Jsem tu už 5 dní, žiju zcela nezajímavě a život zde možno okrášlit nebo zpoetizovat jen vlastní fantazií. Je nutno vidět krásu a zajímavost ve všem. To je jediná záchrana před nudou.

Po rozkaze, v pět hodin chodívám k Ohři. Ohře šumí a hučí u nohou, sluníčko pálí, bzučí a leze živý hmyz, ptáci brázdí modř oblohy. Líhám na nakloněném břehu a neotvírám oči. —

Včera jsem viděl v městě první třešně. Tedy kdesi už dozrály. U nás teprv nedávno kvetly a nedávno odkvétaly. Až uzrají, vzpomenete si — —.

Máňo! Stokrát denně vzpomínám na svoji pohádku doma, v níž Vy Jste byla královnou! Myslím na Vás, vzpomínám, tisknu drsné ručky a rtíky červené líbám. —

Přijměte upřímné pozdrav!

Jarka Havlíček

adresa: J. H.

Rek. Abt. Zimmer 18, Saaz

Žatec 29. VI. 17

Máňo!

Růžový odlesk zapadajícího sluníčka barví štíty domů. —

Zdola, z ulice, vniká sem živý večer otevřeným oknem. —

Mám službu. Sedím u dlouhé školní lavice, myslím, vzpomínám a píšu.

Zdravím Vás mnohokrát a tisknu ručky!

Jarka

Žatec, 3/7 17

Máňo!

Ani nevíte, jak zde pomalu bijí hodiny. Bim — bim — bilo právě sedm. A docela se to hodí k tomu životu tady. Nic nespěchá, všecko se vleče. Chvíle od rána do večera je dlouhá, hodiny bijí pomalými, hlubokými tóny, silueta Žatce je kasárnicky jednoduchá — nikde dům na domě, ani věž na věži. Podíváte-li se na Žatec z kterékoliv strany, vždy je všecko symetricky rozloženo, nic není pestrého, stěny všech domů stejně bleděžluté, stejně jasné sluncem a nad tím vším právě dnes takové jednotvárné večerní nebe bez mráčků.

Zdá se, že i větve mladého dubu, dívajícího se do našich oken, kývají a pohybují se v pomalém, pravidelném taktu větrem. A povstanu-li ze židle a jdu několik kroků, zdá se mi, jako bych dělal taky samé takové pohodlné, těžké, pomalé kroky. Není možno, aby člověk v takovémhle prostředí celý den nespal nebo nechodil s polootevřenýma očima. — Jen včera se tu cosi přihodilo, co rázem oživilo celou budovu našeho rekonvalescentu. Byli jsme sotva po „večeři“ v pět hodin, když zalehl k nám do oken obrovský křik z ulice a řinčení rozbitých tabulek. Dav nejmíň 400 lidí demonstroval o chléb a hrozby své provázel skutky. Drancovali pekařské obchody a kradli vše, co se naskytlo k jídlu. Za malou chvíli stáli jsme my, rekonvalescenti, jen tak narychlo po zuby ozbrojení, s dvaceti ostrými a s nasazenými bajonety proti lidem a uzavírali jsme všechny žatecké hlavní ulice. Byla nás ovšem hrstka a nehleděli jsme asi příliš strašlivě a lidem jsme působili jen zábavu. — Teprv v noci nás vystřídalo vojsko, telegraficky zavolané z Kadaně. —

Dnes je klid, jen žandarmů a policajtů jsou plné ulice, a není, co by nás vytrhlo z denní nudy. Ke všemu nám dnes „zarazili ausgang“, a tak jsem odsouzen čekat trpělivě, až žatecké loudavé hodiny odbijí aspoň devátou. — Života tady není, a chce se ho. Je červenec, měsíc nejkrásnějšího léta, a to je nejnesnesitelnější, že nám to letní sluníčko oči jen uspává. Škoda „sloboděnky“. Je člověk jako kanár v kleci. Dívá se, dívá: okolo život, zeleno, hřeje milé slunce, zpívají svobodní ptáci, usmívá se život —. A to všechno nedaleko, hned za drátěnou mříží, a doma jen semenec, žabinec, nádobka vody. — Vzpomněl jsem si na kanára ne snad maně. Před několika dny přilít k nám do otevřeného okna pěkný, žlutý a počínal si docela krotce. Utekl někde a zachtělo se mu, blázínkovi, zas pohodlného otroctví a lidí. Dal se chytit a díval se na nás rozšafně. Filozof! Dali jsme ho četaři, který má „cimru“ vedle naší, koupil mu klec a teď, nespíme-li ráno příliš tvrdě, slýcháme jeho jasný zpěv. Bývá to příjemné. Sluníčko ráno ještě nízko, ze střech jdou vlhké mlhy, časný větřík vane a studí, šelest listí je docela volný a tichý a za mou hlavou, za zdí, ten kanárek zpívá. Zádumčivě a čistě zpívá. Bývám jaksi v polospánku a dýchám volně svěží ranní vůni, táhnoucí otevřenými okny.

Pak sluníčko vystoupí a začne nuda. Z otevřených oken už nevane krása, vidím jen fádní, pravidelný obraz města a po chvílích slyším ty odměřené, těžké zvuky hodin. Ležíme, hrajeme karty nebo zabíjíme mouchy. — Klec. —

Tady mají vzpomínky svoji cenu. Vědomí, že život nebyl vždy tak jednotvárný, a klidná, pevná víra, že nebude zas, usmiřují. Jen nálada je přiměřeně líná. Jako by srdce nebilo. Vyvolávám si tak časem v hlavě obrazy, probírám se v nich. Vidím čistě a živě. Hájky hořící západem, klidné štěstí večerů, usmívající se oči. A při tom bijí pomalu, loudavě, líné žatecké hodiny. —

Přijměte mnoho srdečných pozdravů s vřelým stiskem ruček!!

Jarka

Žatec 10. VII. 1917

Máňo!

Šero od mraků působí nepříjemně. Hlasitě věje ledový vítr přes střechy, právě zkropené kratičkým deštěm —. Je sedm hodin večer. Na věži v městě hloupě klinká zvonek. —

Jsme tu tři lidé a všichni píšeme. Není jiného zvuku než známého šelestu tužky o papír. —

Někdy vezme člověk tužku do ruky, puzen jen docela instinktivní touhou psát. A když zasedne a skloní hlavu nad papír, shledá, že obloha je příliš šedá, déšť příliš na spadnutí, vítr příliš studený a myšlének příliš málo. Tak bylo dnes se mnou. Zachtělo se mi psát. Píši a vidím, že událostí není. A nálada kamsi zmizela. —

Nu, budu přece něco psát. Třeba o tom, že jsem tady poznal náhodou milého, dobrého člověka, bývalého kamaráda z dob studií. — Dnes ten člověk odejel a dokonce tak časně, a já tak tvrdě spal, že jsme si ani rukou nepodali. —

Přijel jako kaprál — medik s onou marškompanií, určenou ku potlačení demonstrací. Přišel jednoho dne večer, skromný, s úsměvem, do naší jednoročácké světnice požádat o nocleh. Nabídli jsme mu jedno prázdné lůžko a seznámili jsme se s ním hned. To byla právě taková vlahá, letní noc. Zpívali jsme dlouho, dlouho do noci. —

On je jedním z těch, kteří vystudovali jen svou pílí. Vydělával si asistencí při operacích a při plombování zubů. Z počátku války už působil jako civilní samostatný lékař v jednom z jihoštýrských špitálů. Má přitom šest semestrů medicíny. —

Já maturoval 1913 reálku, on gymnázium. Býval chudičký, nosil otřepané kalhoty a domů chodíval 2 h pěšky. Miluje upřímně a vášnivě svou vědu. Lne k ní. Je zručným operatérem a chirurgem a nadaným doktorem ve dvaadvacíti létech. — Názory má ukrutně jednoduché, nesmělé, jako je sám. Bude se činit, aby byl brzy hotov, pak se rozhodně ožení a zařídí si život po způsobu všech, kteří šli před ním. Nebude se při tom docela nic trápit úvahami. On zná jen jednoduchou samozřejmost. —

Nevím, jakou lepší bych mu mohl poradit cestu. Kdyby se mi i podařilo přesvědčit ho o svém, neudělám ho tím šťastnějším, ale nespokojeným, a zhřešil bych proti němu. A přec. On jednou ztloustne, omrzí se, nadšení ztratí a nebude v něm ničeho, co by se dnešnímu podobalo. Je to hrozně jednoduché, a přec v tom něco bolavého, co dlouho a dlouho mne nutilo k opětovnému přemýšlení. A pochopil jsem, že on, Karel Končinský, se musí oženit. On že si musí zřídit klidný a prostičký život. On že musí taky jednou zevšednět a ztloustnout. Jeho život, nebude-li rozbit náhodou, z této cesty nevybočí. Kdyby on začal se zajímat o všemožné nejnovější myšlénky, začal chápat svět z jiného stanoviska, počal nevěřit svým naivnostem, nebyl by to už on. Byl by to třebas i hoch výbojný a smělý, ale mně by byl buď zcela lhostejný, anebo ne aspoň tak příliš milý. Nebyli bychom spolu tolik mnoho hovořili. A nebyli bychom tak dlouho zpívali do ticha noci. — Tak pracují lidské sympatie. Bez rozkazu mozku, docela pudově a citově. Člověk naprosto nevinný byl Vám jistě často protivný, a člověk, názorů od Vašich třeba docela odlišných, byl Vám milý a blízký. —

Dnes odejel se svou kompanií do Kadaně. Sejdu se s ním až příliš brzo. Dnes mne totiž doktor uznal „geheilt“, a zítra jedu do Kadaně taky. —

Mně dnes odpusťte, že jsem se dal strhnout takovou povídavou náladou. Jsem přesvědčen, že kdybych se byl dnes večer s Vámi setkal, byl bych Vám byl docela jistě povídal o medikovi Končinském. A je to přece obyčejná historie. —

Tmí se. Klesly jaksi mlhy, kterých dříve nebylo. Studené vlhko dere se okny. —

S vřelým stiskem a políbením ručky

Jarka

Kadaň 11. VII. 17

Mnoho pozdravů!!

Jarka

J. R. 74., II. Ersatz

Kaaden

Bürgerschule

Kadaň 20. VII. 1917

Máňo!

To, že sluníčko zapadlo za kostrbaté vrchy, i že jsem tu tak sám ve světnici, docela sám, a temné šero, houstnoucí ve všech koutech, a hlasitý šelest větru šumícího a proudícího za zavřenými okny, způsobilo, že vzpomínky a milé myšlénky jdou srdcem pomalu a radostně. —

Kdybyste mně byla cizí a vzdálená, napsal bych Vám k svátku několik obřadných řádků. Ale že Jste mi bývala často milá a blízká a že na Vás tak rád a s dobrým, vřelým citem vzpomínám, zachtělo se mi napsat Vám něco milého, srdečného a upřímného. —

Teď v tuto chvíli právě nevím, co Vám budu vlastně psát. Ale myšlénky já nepředstihuji. Ony přijdou přirozeně a nutně, jako vlna za vlnou v široké, bílé Ohři plyne a šumí. —

Kdyby dnes slova a myšlénky všech těch, kteří Vám přejí upřímně k svátku, byla divotvorná a měla moc býti vyplněna, byla byste v celém životě hluboce nešťastná, poněvadž každý skoro přát bude to, co dle něho jest dobrem, radostí a štěstím. Není absolutního štěstí z širokého hlediska. Je a žije jen maličké, vlastní, osobní štěstí, zbudované na podkladě vlastní duše a vlastních tužeb. A jen ten je šťasten, jehož život jde tou cestou, o níž snil rozum i srdce.

Přeji Vám tedy, z duše Vám přeji, aby celý Váš život šel cestou, o které sníte. Aby všechny Vaše události byly radostmi a všechny Vaše úsměvy kvetoucím štěstím. —

Není větší hrůzy na světě než ona hrůza, která schvátí lidské srdce těžkou bolestí tenkrát, kdy člověk pochopí, že cosi se v životě propáslo a ztratilo, čeho je velice škoda, a víc se nenavrátí.

Přeji Vám tedy, byste vždycky měla tolik talentu, abyste si vždycky určila onu cestu, v níž se nepochovává něco zbytečně nezažitého na věčné časy a v níž se neoplakávají ztracené sny.

A chtěl bych, abyste vždy celou svou svěží duší chápala, že štěstí a radost spíš rozkvetou v modřínovém háji nebo ve vůni blatouchů, vykvetlých na jarních mokřinách, než ve slohu onoho okoukaného, se vší nepřirozeností naučeného, škrobeného lidského života.

Je nutno citem žít a citem chápat, citem milovat a citem snít. —

Žít je možno všude, ale čehosi je nevyhnutelně třeba: svobody. Člověk absolutně svobodný dýchá svůj svobodný vzduch, zasměje se, kdy mu libo, rozbije svůj dům, zachce-li se mu, pije a jí, jak chce a co chce, žije dle vůle vlastní a je šťasten jako švec i jako ministr, ve stepi i v městě. Rok se s rokem sejde — nezapláče nad ztracenou tužbou. Hlava zešediví — nevyrve si vlasy. —

Vím, je třeba příliš mnoho síly, aby se člověk osvobodil ze všeho, co ho poutá. A neobejde se to bez bolesti, a co bolest činí, je násilím proti citu. U všech lidí nelze zacházet tak hluboko. Ale přeji Vám aspoň tolik, by do Vašeho života nevloudilo se nikdy nic tvrdého a násilného, co by stále a stále vrhalo stín na Vaše cesty. Přeji Vám svobodu takovou, aby do Vaší usmívající se tváře nikdy nepodívala se cizí, zamračená, protivná vůle. —

Černý stín v koutech vzrostl. A že není zvuků, zdá se být dusno a těžko. Ale v hlavě i v duši je jasno a milo, jako by tam slunce svítilo. Milé sluníčko, zapadající za naše vrchy.

Ručky Vám vřele tiskne a líbá

Jarka

Kadaň 3. VIII. 17

Máňo!

Vy jste rozhodně upřímnější: Vy píšete pokaždé, když si vzpomenete. Kdybych já psal pokaždé, kdykoliv si vzpomenu, zaplavil bych Vás dopisy.

Vy jste v právu. Právo je právo. —

Já Vás srdečně zdravím.

Jarka

Kadaň 15. VIII. 1917

Máňo!

První myšlénka včera byla: „Vidíš, — máš, cos vynutil, tyrane!“ A měl jsem ostrý pocit nenávisti k sobě. A tu mi počalo být jaksi líto něčeho a padla na mne tíha a viděl jsem se být vinný a nespravedlivý. Taky to byl velký kus únavy, přicházející obyčejně po nějakém dlouhém a napjatém očekávání, a to vše nedalo zprvu vyniknout radosti. — Pak se ty vážky duševní počaly zvolna uklidňovat a ustalovat. Uvnitř vznikl souboj člověka vinného a nevinného. Vinný vyčítal si, že slova posledního lístku byla snad nutící a nespravedlivá, a nevinný prokazoval, že proto vinu odmítá, že slova lístku nebyla šalebnou, neupřímnou výčitkou, chtějící dosíci nějakého cíle, ale upřímně představovanou pravdou, jak ji duše chápala po tak dlouhém Vašem odmlčení se. Zde to skončilo. Proti vlastnímu svědomí nenalezl jsem se vinným. — Pravého rozřešení dosáhlo vše, když se naskytla příležitost dopis otevřít. Četl jsem a to, co potom počalo a zůstalo, byla radost.

Teď chápu tolik: Můj život není veselý. On je šedivý a jednotvárný, plný otroctví a tíhy, jako poušť. A z té pouště posílal jsem Vám své pozdravy, a nikdy nedostal odpovědi. Vpravil jsem se plně do možnosti, že Jste na mne zcela zapomněla a že bylo by Vám nudné psát mi. Možnost se v mé hlavě během času stala nezměnitelnou nutností a smutným faktem. Ale nikdy ve mně proti Vám hněvu nebylo. Nikdy! Vždy jen lítost a otevřená otázka: — „Proč jen to?“ — A nechápal jsem ničeho, slučuje a srovnávaje minulost s přítomností. A z toho nechápání vyrostla taky únava. Ta únava zahalila všechno pěkné mlhou. Před sebe vidět jsem nechtěl a dozadu vidět nebylo. Byl jsem člověk sám stojící v mlze. Tu jsem psal lístek. Dodnes si pamatuji jeho text. Slova byla spíš sklánějící se pod faktem, ale jiný fakt byl, že ranila. A já nechtěl zarmucovat. Věře už pevně v nezměnitelnost své představy, neměl jsem ani nejsmělejší myšlénky, že bych mohl zarmoutit. — Já Vám věřím, že jsem Vás zarmoutil. A prosím Vás, abyste mi odpustila. Ne to, že jsem jednal nějak nespravedlivě nebo krutě, ale to prosím, byste mi odpustila, že moje slova měla za následek ránu Vám. Odpusťte ne slovy, ale srdcem. — Učinila Jste svým psaním mnoho. Pomohla Jste mně, bych si vzpomněl a porozuměl. Děkuji Vám, že Jste učinila, že jsem Vám porozuměl.

Nechci na Vás nikdy naléhat, byste mi psala, jako jsem až dosud nikdy nenaléhal. Ale budu vždy šťasten, bude-li Vaše vzpomínka provázena slovy. V poušti to ovlažuje, v nudě to osvěžuje, v mém životě je to štěstí. Učiňte mi to štěstí, kdykoli Vám bude libo. Ani v mých nejposlednějších a nejchmurnějších chvílích nebude proti Vám roztrpčení ani podezření, že Jste zapomněla. Já Vám rozumím a já Vás chápu. A moje dopisy, které budou Vám časem docházeti, nepovažujte za prosbu: „Odpovězte!“ — Budou to vzpomínky, vykvétající ze srdce, vyjadřující se nahlas. Že já vzpomínám a že šťasten a rád vzpomínám. Vy víte! Mým velikým přáním je, by vše zůstalo, ten hřejivý květen, i všechna minulost, v níž kdy jsme se sešli, milou a příjemnou vzpomínkou. A aby vše zůstalo v onom stavu a onom prostředí, v němž jsem Vám říkal naposled své „na shledanou“, a v ovzduší oněch tenkrát mnou i Vámi promluvených slov.

Za Vaši fotografii přijměte díky, ty nejvroucnější. Není mi možno vyjádřit nějak svou vděčnost za ni. Jste živa se mnou a budete se mnou všude. Při pohledu na ni v šedivých a prostých dnech obnoví se pohádka. Na napadlém sněhu vykvete máj a budou vonět modříny. Nad rozbitými chvílemi nyní nežitého života vyrostou kopretiny a vznášet se budete Vy. —

„Je nyní život nějaký jiný!“ Co bylo ale, to bylo, a žádná moc na světě nemůže to změnit. Krása se zabít nedá. — Zbožňuji všechny milé chvíle a pohádky minulosti. Zatím co slunce venku svítí, a jeho svit, prodíraje se širokým listím kaštanových stromů, padá do naší světnice, na podlahu, jakoby nikdy nemytou, na prosté, dřevěné kavalce, na stěny bílé, nezdobené, vzpomínám na Vás velikou, celé srdce i duši vyplňující vzpomínkou!!

Budete-li nyní Vy mně zas zcela rozumět, nebude šťastnějšího člověka nade mne!!!

Zdravím Vás, děkuji znovu a líbám ručku

Jarka

Kadaň 10. 9. 17

Máňo!

Utekl týden, a já ještě nesplnil slib, že budu psát.

Proto dnes ještě omezím se na vzpomínky, pozdravy a nový slib, že budu psát už docela brzo!!

Dne 24. t. m. půjdu do Jablonce do oficírského kurzu a velice, tuze moc se těším.

S pozdravy

Jarka

[Kadaň] 11. 9. 1917

Máňo!

Prší do zežloutlých kaštanových listů a drobné kapky šeptají v písku. Šeptají o šedivých podzimních mlhách, které za časných jiter navštěvují už orosená strniska, o černých, výhružných mracích, provázejících denně vycházející sluníčko, a o mrtvých, scvrklých listech stromů, které pomaličku snášejí se k zemi při lehkých větrech, bezhlase a smutně.

Sedávám k večeru na kopečku za hřbitovem a dívám se na ten podzim, objevující se neúprosně a zřetelně za západů červeného matného slunce za závojem mlh. Hřbitovní zeď bílá, tichá, město v šeru, a tam, nad dolinou, kde teče Ohře, vznáší se bílá, jemně tkaná plachetka par a pokrývá tok řeky až tam daleko, daleko, kde za dvěma vrchy zahýbá se a tratí a kde to červené slunce opouští. Tak se zachce pak strnout bez pohybu, bez myšlénky, podložit bradu pěstí a dívat se. A bývá tak, jako by ten červený kotouč tam v závojích dával už poslední vale a jako by měl ztratit se navždy a odnést s sebou navěky svůj vítězný svit, který každoročně probouzíval jaro, který dával rozkvétati květům alejí a luk, a jako by teď měla nastat úplná, mrtvá a beznadějná tma, nikdy nekončící.

Ale druhý den zas vychází sluníčko kdesi naproti, nad obzorem, tam, kde není vrchů, ale jen prázdná strniska, a dívá se nám do tváří růžově a usměvavě, nám, kteří kráčíme po černé cestě plné škváry ke cvičišti, ospalí a znudění jednotvárnou vojnou. —

Teď je šero i od přicházející noci, i od oken, zamlžených a pokrytých kapkami hustého deště, a ze všech koutů našeho velikého pokoje dívají se černé stíny.

Dívají se, šedivé, lehoučké, s velkýma očima a rukama založenýma, podobny sestersky oné postavě od Kupky na Macharových „Zde by měly kvést růže“. —

Ale odpusťte příliš bujné fantazii, to všechno dělá samota, monotónní tepot deště do oken, šero nového podzimku a ta nahromaděná moře vzpomínek a myšlének, která v nudě celého dne nemají se kam vylíti.

Nepotrvá dlouho a zšeří se docela a nepozorovaně sejdou se všichni ti, kdož jsou dosud venku, počnou setřásati dešťové kapky, rozhovoří se, a hned prázdný nyní pokoj bude pln hluku a smíchu, a nebude k uvěření, že nedlouho před tím dívaly se z koutů a krytů tajemné oči schoulených stínů a mluvily k srdci. — Fantomi i běsi prchnou kamsi a nebude jich. A až se rozsvítí všechny tři naše veliké žárovky, bude vše osvětlené bílou záplavou světla a bílé zdi, řady kavalců a věšáky plné hadrů a toren budou obyčejné a známé, že marno bude hledat v nich ty bujné myšlénky.

Ale pak, když se zhasne a když každý zachumlá se do svých dek a prostěradel a všude okolo bude jen černo a ticho, vezme jeden přítel svoje housle, které tu koupil za tři zlatky, a tichounce začne hrát české písničky. Tu pak to, co bylo tvrdého a jednoduchého uvnitř za svitu žárovek, roztaje znovu, a bývá tak příjemně žalno, a zdá se mi pak, jako by nebylo kolem ničeho než té tmy, houslí a mne samotného. A v černu obklopujícím lze tušiti obcházeti bezhlase a neodbytně heboučké, usmívavé i tklivé postavičky vzpomínek. —

— To je život, který mnoho nedává a kterému se stýská. Stýská se po minulosti, po všem, co bylo, po radostech i úsměvech jara i po sněhy zbělalých cestičkách, bořících se pod nohama, po mezích, vyhřátých letním sluncem i po větrech, vanoucích přes bílá lada a studících a pálících ruce i tváře — tam u nás.

A i to je možno, že přijdou jednou takové časy, v nichž se bude stýskat i po dnešku, po šerých koutech s velikýma, dívajícíma se očima, po mlžných závojích nad tichou Ohří, i po tklivých housličkách, zpívajících nocí toužícím lidem. —

A tu se ve mně objevila otázka: „Co je lepší? Stesk ze vzpomínek na minulost, objevujících se malebně a neodbytně ve všednosti života, kterému mládí odkvetlo, anebo naprosté zapomenutí a neschopnost duše představovat si, chápat dozadu a litovat kouzel?“

Prvé nese bolest, ale bez stesku není života; a život je jen tenkráte celý, dovede-li v sobě mimo přítomnost obsahovat i celou malebnou, tklivou i šťastnou minulost.

Druhé nese klid, ale klid sám sobě není ještě štěstím. Klidný je i kámen. Je tvrdý a necítí. A přec ho nelze nazývat šťastným jen proto, že nezná bolestí.

Já, kdybych věřil a modlit se uměl, prosil bych Boha o stesk. Modlil bych se denně a vroucně: „Bože dej, aby to nikdy se nestalo, abych tak dalece ztvrdl a ztupěl v životě, bych byl jako ta škvára, po níž šlapeme, abych ztratil srdce pro hřbitovy, v nichž pochováno spát bude mládí, ale dej, aby dozadu bylo mně vždy dáno jasně pohlédnouti, a dej, aby se mi pak hodně stýskalo, poněvadž bez toho není života, a já, když už dostal jsem život, chci ho mít celý, až do toho dne, kdy odejde ode mne navždy, chci ho celý a ne okradený osudem a časem!“

Nemám větší hrůzy před ničím než před onou troskou člověka, která jen chápe, že slunce dá teplo, před studenými větry podzimu, že je nutno kožichem se chránit a že radno není sedat na vlhké meze časného jara, poněvadž výpary zrozeného života jsou lidskému zdraví škodlivy.

Štěstí, po kterém se nestýská, je mrtvé, jako by ho vůbec nebylo, a kdo stesk v sobě ubít dovede, zabíjí to, co kdysi ho oblažovalo.

Dnes je déšť a mlhy tam venku za okny a patří žloutnoucím kaštanům. Jednou přijdou moje mlhy. Snad. A klesnou-li do srdce, zatmí se uvnitř a nebude možno se rozhlédnouti a nebude stesku po neviditelném a neuchopitelném štěstí. Ale dnes je neuvěřitelno, že by bylo možná zapomenouti. Když svítí slunce, nevěřívá se v mlhy. A já přece několikrát poznal jsem takové neuvěřitelné mlhy, které náhle a plně zabalily slunce. To bylo v Praze. Jsou známy tam tyhle náhlé mlhy a jsou žlutozelené. Neznal jsem Prahu nikdy ošklivější než tenkrát, když ta mlha válela se těžce po jejích ulicích skoro několik jen minut po tom, co je zlatilo slunce.

A proto, kdybych věřil a chápal Boha, prosil bych ho o stesk.

Stesk není vždycky šedivý, naopak, bývá v něm i více barev nežli v Životě. —

Tak už bylo tma, že bylo zatěžko psáti, a oni tedy rozsvítili. —

Stěny se bělají vesele, okny lze rozeznati olověné nebe i chvějící se kontury korun kaštanů.

Byl jsem dnes hrozně pilný a napsal jsem Vám dlouhaté psaní. Ale odpusťte, že oddal jsem se v něm tolik vlastním myšlénkám. A taky nevím, budete-li mně rozumět. Bojím se, že jsem víc myslel, než jsem psal.

Srdečně a mnoho Vás pozdravuji a tisknu ručky!!

Jarka

Liberec 16. X. 17

Přijměte tenhle příšerný lístek jako důkaz vzpomínek a mnoha pozdravů!!

V nejbližších dnech odjedu vyhojen zpět do Jablonce.

Jarka

Jarka Havlíček

Reservespital

Pavilon I., Zim. 37

Liberec

1918

37 dopisů, 31 dopisnice, 16 pohlednic; 4 dopisy bez data [období epidemie španělské chřipky]; přílohy: suché květy, plátěná domovenka 74. pěšího pluku

[Kadaň] 17. 1. 18

Již jsem i psaní v ruce měl a chtěl Vám psát, ale pak jsem náhle shledal, že vlastně nemám, co bych Vám psal. O sobě můžu jen říci, že mám smutně nudný život. A o Vás, — že si časem vzpomenu —. Už tomu je dávno — přečetl jsem ten papírek. A porozuměl jsem a zavzpomínal si.

Zdraví

Jarka

Vy přece nikdy, ani lístkem nevzpomenete!

[Kadaň] 15.V. 1918

Má drahá Máňo!

Jsem v té situaci strašně nechápavého a těžko myslícího člověka, jehož dva úplně rozdílné a sobě cizí životy neoddělil spánek. Ale ty neurovnané myšlénky mně jistě promineš.

Od té chvíle, kdy mně domov mizel a mizel, mně, dívajícímu se z plošiny vagonu, jsem jel. Jel jsem — nevím s kým a jenom jsem sám strašně těžce myslel a chápal jsem jen hrozný smutek, jaký jsem opravdu ještě nikdy nepoznal. Jel jsem a ani nevím, kdy začalo šero, a ani nevím, kdy se na mne počal dívat srpek měsíce. Vím jen, že dívaje se na něj dlouho a tiše, cítil jsem, že je to ten samý, který nás viděl předevčírem. Teď z toho zbyl jen dojem černé, utíkající a točící se roviny s lesy, poli a světýlky domů a ten srpek nahoře stál jako střed toho otáčení. A všechno ostatní nahoře byla opálová, svítící oblaka. Vojáci ve vagoně zpívali. Byla tam čirá tma a živé a zpívající zdály se být jen ohýnky cigaret. Pak — po době, jejíž délku jsem nechápal — přišla Praha. Přenocoval jsem několik zbývajících hodin v jakési vojenské noclehárně, leže na dvou židlích, které mne příšerně tlačily, a soustřeďuje marně všechnu svou vůli k spánku. Pojem jízdy mně po celou tu noc nevymizel z hlavy, a tak jsem „jel“ zas na svých dvou židlích. Pak přišlo hrozně mrazivé ráno, a zas jsem jel. Ono nudně mi známé „do-Ka-da-ně-do-Ka-da-ně“ unášelo mne sem, zatímco venku se rozsvěcovalo slunce a nepozorovaně začalo jasněji a jasněji osvětlovat otáčející se pole chmelových tyčí, střídající se s hustými lesy a komíny uhelných dolů. —

Tady v Kadani jsem dlouho běhal po všelijakých vojenských kancelářích, aniž bych o své budoucnosti něco bližšího zvěděl. Konečně jsem si našel i byt, v němž teď sedím a píši, snaže se z hlavy zahnati všelijaké dotěrné starosti rázu čistě vojenského. Dnešní (toto) odpoledne ovšem už patřilo vojně, ale zdálo se mi být přece příliš nemožným začít tu vojnu zcela doopravdy, trávě ho uprostřed toho děsně protivného řvaní a nadávání. Je tohle ještě poslední chvíle jakési svobody — kterou jsem si ovšem udělal sám.

Můj pokojík, v němž bydlím s jedním kolegou, bude mi vždy jakousi náhradou civilu a oddechem po celodenní vojně. Budu se tu vždy od pěti hodin odpoledne snažit zapomenout, že jsem voják. Voní to tu tak trochu domácností a snad mi bude teď pro počátek zcela k užitku křik dětí dole na dvoře a hovory sousedů na síni. Přepych tu ovšem nemáme: tři postele, stůl, jakási kamna, prasklé zrcadlo a něco drobností. Nad mojí postelí je obraz jakési Marie Panny s hrozně k nebi obrácenýma očima.

Hodiny právě hlučně a rychle odbily čtyři. — Na stole přede mnou leží zvadlé a zežloutlé konvaliny. — Ustal jsem na chvíli psát a díval jsem se do svých myšlének: je to hrozná sutina všelijakých velikých i malých kamení, těžkých fakt vojenského, neúprosně nastávajícího života, pocitu osamocení, předtuch nudy i hrůzy, všeho toho, ležícího v podobě starostí neurovnaně, zpřeházeně, zmuchlaně v hlavě. Trochu chorobný stav. Nahoře, nad tou sutinou, se vznášíš Ty. Jsi při všech těch myšlénkách a Jsi nade všemi. Drahá a nezapomenutelná. Sen a vítězství. Mařenko — mám Tě strašně — strašně rád!!

Líbám Tě, Mařenko, líbám Tebe i Tvou ručku!

Jarka

!!Prosím Tě, k adrese mně nepiš E. F., chtěl bych, aby mně vše docházelo sem, do mého civilního bytu! — J.

Kadaň 16. V. 18

Drahá Mařko!

Čekal jsem to, ale přec jen mě to děsně překvapilo, když už včera večer stálo na [...?] — Befehle, že jsem „sofort zum Marschkomp, zu übergeben“. Náležím tedy už k 5. Marschkompanie ovšem adresa má — (paní Rösch) — se nemění. Jak dlouho tu budeme, nevím ještě, jsme „marschbereit“, ale soudím, že tu dočkám prvních červnových dnů. Konečně — to už je jedno.

Jest dopoledne — vlastně ráno — něco přes osm hodin. Sluníčko mi zprava pěkně svítí do tváře a trochu i na papír. Zase béřu tu chvíli vojně, nešel jsem tam zkrátka. Když je mi už teď všechno tak strašlivě jedno!!

Když jsem to své přidělení včera zvěděl, bylo mi trochu těsno, chtělo se mi postěžovat si na tu vojnu, na tu svou bezbrannost a strašlivě se mi chtělo být v blízkosti Tvých drahých ruček, tak dobře chladících horkou hlavu. Chtělo se mi dát si hlavu na Tvůj klín a tak čekat, až se to tam uvnitř všechno urovná. A věř, z nemožnosti toho všeho bylo [mi] ještě těsněji. Nemohl jsem odtrhnouti své myšlénky od toho pohledu dopředu, a tak aspoň snažil jsem se vidět tam něco, čeho bych se mohl zachytit na tu divnou chvilku, i na všechny podobné v budoucnu. Ale bylo mi jako člověku, dívajícímu se v bezhvězdné noci v úzkosti na svou pěšinku, mizející mezi močály. Víš, asi jako mně bylo tenkrát u Olejova, když v neproniknutelné tmě šel jsem po hrázi, uzoučké a blátivé, prostřed dvou rybníků, v kterých děsně kuňkaly žáby, pro trochu čaje. I ty poslední naše hovory o Francii se objevily, ale zase ztratily. Všechno mělo tuze vratkou polohu v tom černu vpředu, než abych se toho mohl uchopit, a všechno bylo tuze podmíněno šťastnými náhodami —. A zase jsi stála živá a zřetelná nad všemi těmi myšlénkami a nad vší tou úzkostí a všechny ty myšlénky a duševní procesy se obracely nahoru, k Tobě ale nedosahovaly. Byl jsem opřen u otevřeného okna a byl jsem tichý a nehybný jako každý člověk, který má hoře, a rukou jsem po Tobě nevztahoval, ale ono netělesné a žhavě živé uvnitř mělo ty ruce, dlouhé, neviditelné ruce, a vztahovalo je úpěnlivě a toužebně daleko, daleko tou tichou nocí po Tobě.

Dnes, dík všelijakým novým starostem, trochu mne zaměstnávajícím, je už líp, a taky tím, že za dne a za slunce vůbec vzniká nutně pozitivnější nálada.

To černo v budoucnu myšlénkami nepřeklenu, to vím. Ale mám děsnou vůli přejít ho, den po dni, pomalu ale přece, neboť tam jsi Ty. A snad existuje taky nějaký sugestivní vliv člověka na vlastní osud.

Konečně, mám nejhorší snad za sebou a než přijde odjezd, budu mít snad přebojováno. A pak Ti napíšu to nejvřelejší a nejprocítěnější „na shledanou“. Vždyť do té doby jistě nějaký Tvůj dopis dostanu a s tím na srdci už zase mnoho přeskočím. —

Mařko drahá! Vzpomínám! Vzpomínám celou duší a líbám tu Tvoji růžovou stužku! Pozdravuji Tě — Mařenko!!!

Jarka

Kadaň 18. V. 18

7 hodin večer

Drahá Máňo!

píšu na louce, a tak to asi strašlivě zamažu, a ještě strašlivěji naškrábu, a to mi odpusť.

Je před bouřkou. Nad západem se kupí mraky, které zakryly konečně to hrozné slunce, které tu celý den tak nemilosrdně pálilo, a hřmí už dosti silně. Okolo mne pobíhá a mečí několik pasoucích se koz. Mám službu, což znamená, že nesmím ven, mám čtyřiadvacet hodin plné ruce práce a půl noci nebudu spát. Proto tak spěšný a tuze vojenský dopis.

Ležím na louce u drátěného plotu našich dvou baráků. Ticho tu právě není. Hoši jsou doma, nesmějí ven, tuze mnoho jich z hladu poslední čas dezentýrovalo. Pro všechny případy jim zuli boty a schovali v magacíně — všechno běhá boso. Zpívá se v několika skupinách, čistí se pušky, šaty, šálky. Vzduch je plný rojů mušek a přes papír mně běhají mravenci. — Tak já prožívám druhou polovinu svého května.

Včera jsem poprvé „vyrukoval“. Cvičák — křik — nudná execírka — hodiny utíkají pomaloučku, slunce svítí žhavě, tváře okolo tupé nebo otupělé. To je ta vojna, to otroctví, které tak cele nenávidím, na něž není možné myslet bez ošklivosti a opovržení. A nemyslet na ni také není možná, poněvadž ona vyplňuje všechny hodiny mých dnů. Hloupé je, že pomaloučku sám před sebou začínám padat, klesat. Zkrátka — ztrácím ten kousek víry ve svou vůli i úctu k sama sobě. A ta je přece podstatná, že? Rozuměj: celý den jsem nucen poslouchati cizí vůli. Celý den chtě nechtě poslouchám, poslouchám přesněji, než když jsem býval klukem. Není pomoci, já vím, a je vyloučeno, abych se vzepřel, musím, a přece — nelíbím se sám sobě tak, je mi hrozně, že ta nevyhnutelnost, která je nade mnou, které sloužím, je tak ubohá a docela špatná. Můžu si říci: „Já jsem svůj?“ Jsem pod něčím — nu, dejme tomu pod jhem — a všechno jen musím — víš, to je hrozné. A doma — — — tam byla vůle, svoboda, volnost, víra v sebe, všechno!!!

Přečetl jsem, co jsem napsal, a tu mne napadlo: „Jak já píšu obyčejné — takové tuze prosté psaní!“ A já píšu tužkou, mýlím se, škrtám, píšu na louce, mažu papír. Já vím, tak se nepsává. Ale viď, Mařko, Ty mně rozumíš! Viď, že víš, že mám Tě nade všecko rád, uvědoměle, vřele, třebas tisíckrát víc než umějí mít rádi ti, co píší úpravně, inkoustem, slohově dle konceptů? A viď, že mně rozumíš a že hledáš a nalézáš srdce, pro Tebe jen, Mařko, bijící, a že je Ti nade vše upřímnost slov? Nebudu nikdy, Máňo, překřikovat to, co bude ve mně, a vždycky Ti všechno napíšu, to, jak je mi, a vše to, co se mi bude chtít říci. Víš, v tom já zas vidím význam a cenu dopisování. —

Odjedeme až z počátku června, pojedeme na Piavu a budeme přiděleni k J. R. 121. To je všechno, co vím o budoucnu. A to ještě: tam užijeme strašlivých veder. Bojím se jich!

Máničko! Ty Tvoje ručky líbám!

Jarka

[Kadaň] 20. 5. 1918

Mařko drahá!

Svatodušní pondělek. Večerní sluníčko líbá už jen vrcholky střech a kopce na obzoru a hoří zlatým odleskem v několika tabulích vikýřů. Po ulici leží tichý stín a zahrádka protějšího domu zdá se v něm býti mrtvě nehybná. Naklání se z ní teskně přes kamennou zídku žlutý čilimník velikými, těžkými hrozny, a bílý bez, vonící sytě až do okna mého pokoje. Přes bělající oblohu bystře a nehlasně létají ptáci a několik jich pokřikuje a prozpěvuje dole v stromoví.

Před chvílí přišel jsem „z vojny“. Ani dnes jsme neměli klidu, a cvičili jsme celý den. Ale já jsem dnes svůj vojenský den docela uzavřel, a usednuv tady, doma, v maličkém svém světě, toulal jsem se myšlénkami do teďka po naší domácí půdě tam u nás.

Byl jsem v našem hájku, viděl jsem, jak sluníčko do ruda zlatí kmeny jeho stromů, jak se lehounce chvějí koruny a ozlacené vršky modřínů a jak sem vane chladný vánek zdola od bažiny, v které žlutě kvetou poslední blatouchy. Dole, tam v křoví, odhrnoval jsem větévky a hledal první kvítky v konvalinkovém listí, nad maličkým černým jezírkem jsem postál a na šaty mi padalo sněžné chmýří z jív. Zašel jsem tam, kde jsme poslední den seděli, vzpomněl jsem cestování, Afriky, orangutana, a šel jsem dál, pomaloučku, brouzdaje nohy ve vysoké trávě. Viděl jsem úvoz, dlouhý a pustý, s jeho jednoduchými květinkami a kopretinami už i tam zcela rozkvetlými. Všude okolo viděl jsem pole a louky, plné trojlístků a macešek s fialovými růžky. Nalevo byl vzdálený Kotel, zprava kynul zlacený háj Hrubého kopce a dole dala se tušiti Jilemnice. Vonělo všechno a hřálo, chtělo se mi dýchat zhluboka. Ty moje drahá, daleká Mařko! Co jsem se na Tebe zas navzpomínal, co jsem se nasnil o Tobě, jak živě jsem Tě viděl! Jako docela malé dítě hledám denně večer tu Tvoji milou růžovou stužku a líbám a líbám. Víš — zdá se mi, že voní Tebou. Že v ní líbám Tebe. A líbám lehounce a přivírám oči a saji tu vůni. Konvalinky — ty už dovoněly. Šelestí v ruce, jsou žluté a scvrklé jako staré babičky. Jsou křehoučké, ale opatruji je, aby se mi nerozdrobily — vždyť — jsou od Tebe a na srdci mi vadly až sem, do Kadaně. A taky se mnou půjdou dolů na Piavu — tak trochu jako všemocný amulet. Povoním jednou, zavane to kolem mne vzpomínkou, zjevením, i v té nejhorší mizerii. A pak — přicházejí někdy chvíle z beznaděje a nudy, že se do života nechce a že počne být člověku všechno už jedno. S nimi s sebou a s vřelou vzpomínkou na Tebe v srdci se mně do něj vždycky bude chtít. Znal jsem jednu pohádku: Měl jeden člověk svíčku, a jak ji rozsvítil, všechno se mu vyplnilo. Já ty Tvoje oba dárky k srdci přitisknu a budu vší vůlí a vší duší toužit po tom, abys mne měla vždy ráda. (Víš, v tom je taky všechno). A Ty budeš — viď? —

A doma se už Pepa pomalu připravuje k rozloučení. Jeden po druhém — jakož zákony kázaly nám. Psal mně. Je mu úzko a teskno. A prý se mu chce něco říci, a on prý už jaksi nemůže. Znám to. Ale vlastně to není nic tak zvlášť důležitého, jak se mu zdá. A pak — to vše rozřeší poslední pusy. Mně se to aspoň ukázalo tenkrát vše tak jasným a čistým a ke všemu stačilo tak maloučko slov!! Vždyť slovy se vždycky nemluví. A jak to bylo nezapomenutelné a strašně důležité v mém životě. — Nezapomenutelné a důležité. —

Máničko! Přijmi moje nejvřelejší pozdravy a ručky políbení!!

Jarka

Kopisty 21. 5. 18

Píši velmi stručně: v poledne byl náhlý alarm a dovezli nás narychlo sem proti stávkujícímu hornictvu. Přijměte, Máňo, mé nejsrdečnější pozdravy a odpusťte mi, nenaleznu-li nyní často času ku psaní. Ostatně se beztoho nebude smět psát.

Vzpomínám [na] Vás. A ručky líbám!!!

Jarka

Tegetthoff — doly u Kopist 22. V. 18

Draha moje Máňo!

Už časně z rána, ve čtyři hodiny jsme byli na nohou. Šli jsme dlouho v časném sluníčku, přes cestu stály první dlouhé stíny stromů, kudrnaté, něžné růžové červánky byly na východě a z bahnitého potůčku, sledujícího naši pouť, stoupaly husté páry. Zdálo se, jako by ty kotlavé vrby, vroubící potůček, tajemně a smutně doutnaly. Tak bylo z rána. Bylo mně lehko, jako časně vstalému člověku, chtělo se tiše zpívat a vzpomínalo a myslelo se dobře a jasně. — Den však byl horký a těžký a nudný. Když jsme po dělnických barácích chytali stávkující horníky, začalo zas bolet to staré: vlastní bídná situace oproti lidem majícím pravdu, opovržení patřící nám a dívající se na nás zřejmě a spravedlivě z očí chycených a opravdová jich ubohost, zírající z jejich roztrhaných šatů, vyhublých obličejů a z toho hrozného uhelného prachu, pokrývajícího jejich tváře jako znamení otroctví. Rozumíš — bylo mi jich líto, uznával jsem plným svědomím jejich právo svobodného rozhodování, viděl jsem na nich útisk, a přece jsem je musel vést s bajonetem nasazeným, dívající se tupě před sebe nebo nadávající na živobytí, na válku a na nás. — A tak zmizelo to ranní kratičké nadšení ze života jako ten závoj mlh nad bahnitým potůčkem pod žhavými paprsky slunce. Jenomže tam to bylo slunce, a u mne to, co ničilo náladu, bylo něco zcela opačného žhavému, jasnému slunci: — bezmocnost a odpor. — Nyní je večer — blíží se devátá, mám patnáct mužů a hlídám s nimi uhelný důl. I hladu jsme zkusili dost — obědvalo se trochu polívky až v pět odpoledne — byl jsem bez sousta víc než devětadvacet hodin. Je tu přec jen bídný život.

Máničko — zatím končím — budeme troubit „štrajch“, ale jistě Ti potom napíšu aspoň ještě jeden list. Musím volat k večernímu „zum Gebet“. —

Sivá obloha — z komínů dolů jde černý, divoký kouř, stroje hučí svou jednotvárnou písničku a vlahý větřík plný uhelného prachu donáší sem živou vůni luk. Poslední zvuky trubky, lámající a tříštící se v křiklavých ozvěnách, dozněly šerem, ale zdání truchlivých tónů večerní modlitby plyne lehounce vzduchem.

Stíny a zdi továrních budov hledí přísně a nevkusně do večerní nálady. Vojáci začínají zpívat molové písničky. Odkudsi z jiných končin než těch zde, tvrdých a těžkopádných, černých uhlím a znesvěcených nucenou, zdraví ničící a špatně placenou prací, vane volnost, uvědomělá touha po životě a žhavá vůle srdce a krve proudit a bít a štěstí žitých vzpomínek a snů.

Zase uplynulo trochu času — byl jsem vystřídat stráže. A tu jsem shledal, jak se nepozorovaně setmělo. Obloha zčernala, objevilo se tisíce hvězd a vyšel i oslnivě jasný měsíc. Obzor, komíny i věže dolů zčernaly. Píšu už při žárovce, svítící nade dveřmi u vchodu. Očekávám teď patroly, rozešedší se do vsí, vyslané asi před hodinou, aby zchytaly stávkující, vracející se ze svých skrýší do svých domovů. Hrozné zaměstnání!!

Hloupé je, že mám už veliký hlad — a přece příští jídlo bude zas až zítra odpoledne, mimo ranní černé kávy, a do té doby nebudu ani trochu spát. Noc je dlouhá, budu vzpomínat, čas je mimo zavádění stráží a přijímání zajatců zcela můj a jsem tu sám. Zatím existují mimo mne jen dva pojmy: hluk strojů a velká žárovka nade mnou. —

Tenhle skvostný papír jsem tu s nouzí splašil od jednoho horníka. Vždyť s sebou z Kadaně pranic nemám, nebylo času na nic v tom náhlém alarmu, a tak jsem tak trochu „feldmessig“. —

Chtělo by se mi hrozně do té hloupé Kadaně. Za prvé se mi hnusí takováhle vojančina, doléhající těžce na ubohé a hladové, a za druhé — tuším mít doma v bytě od Tebe psaní. A Ty jistě věříš, co to pro mne znamená! Celý velikánský svátek.

Vroucně Tě zdravím a líbám ručku! Jarka

!!Budeš-li chtít psát mi, Mařko, piš, prosím Tě, na kadaňskou adresu — na paní Rösch, vždyť snad tu dlouho nebudem!!

Tegetthoff důl 2[8]. V. 18

Drahá Máňo!

Zdá se, že události blíží se tu svému konci. Kéž! Jsem hrozně umdlen, po celý čas, co jsme zde, měl jsem různé služby a malounko hodin v těch minulých nocích jsem spal. Těším se nedočkavě na několik těch dnů spořádanějšího života, které mi ještě bude moci poskytnouti zázemí před odjezdem do pole. Snad poprvé v životě těším se na Kadaň.

V posledních dvou dnech situace stávala se hrozivější a vyvrcholila včera. Dnes už zas šachty pracují. Já se musím chtě nechtě těšit z toho, že pracují.

Když jsem Ti dopsal odtud své poslední psaní, sotva jsem ho zalepil, zazněl výstřel. Narychlo chopil jsem se pušky a běžel jsem směrem výstřelu. Naštěstí se nic ještě nestalo: stráž střelila po člověku, který se podezřele blížil k šachtě a na zavolání prchal, ale chybila ho. — Druhý den zastřelili vojáci od 92. pěšího pluku horníka, který se bránil zatčení, a několik jich zranili. A když jsme šli pak odpolední patrolou, házely po nás dělnické ženy kamením a střepy. Od té doby začalo tak skoro obležení. Naše kompanie obsadila dvě asi půl hodiny od sebe vzdálené šachty: „Habsburg“ a „Tegetthoff“. Já zůstal se svým zugem na „Tegetthoffu“. Všechny východy byly obsazeny silnými strážemi. Naše šachta činila dojem obsazeného hradu. Stojí na malé vyvýšenině se svými komíny a věžemi a všude okolo jsou vesnice do včerejška plné stávkujících horníků.

Dělal jsem všechny služby, nespal a jedl jednou denně a málo. Všichni jsme měli hlad, z hladu se kradlo. Když jsem konečně včera vyfasoval šestinku bochníčku chleba, ukradli mi ji.

Chodili jsme po lesích a polích, hledajíce ukryté horníky. Lesy jsou tu maličké, modřínové a borové, plné kamení a bohaté na lomy žluté až dorůžova od paprsků slunce. Louky červenají se smolničkami, na hustých suchopárech rostou bohaté trsy janovce. Kopretin všude bílo, řídce sem tam plane rudě i vlčí mák a mezi jiným křovím vynikají i něžné šípkové růže. A to všechno kol dokola ohraničeno je modrými, lesnatými, vzdálenými kopci podivných tvarů a vše tone v hustém černém kouři komínů a věží dolů. Chytali jsme horníky po lesích, mezích i v obilí, prohlíželi jsme dům od domu a vodili zajaté k přísaze věrnosti a do práce. Včera byl den výplaty. Čekali jsme skryti v žitě u jedné z cest, vedoucích z naší šachty. Žito nám sypalo do tváří svůj pel a stínilo nás proti žhavému slunci. Na střeše jedné nedaleké zahradní besídky byla ukryta strojní puška. Tak jsme zajímali houfy stávkujících jdoucích si pro peníze. Uvnitř, v kanceláři dolů, nutili dělníky pak k slibu poslušnosti. Nenávist všech horníků a jejich žen i dětí k nám dostupovala vrcholu a ne bezpředmětně. Čekali jsme zřejmou a děsnou vzpouru. Tak hladové postavili proti hladovým a karabáč, nad hlavami obou stran visící, rozdmychával vášně vzájemného nevražení.

Večer byl nejhorší. Rozpoutal se strašlivý vichr. Stál jsem na železné pavlači, spojující obě věže dolů, maje za úkol alarmovat naši posádku, kdyby se z okolních vesnic blížily houfy rotících se horníků. Nebe bylo rozdrásané vichrem a podobalo se zlému, černě pruhovanému zvířeti. Pršelo řídce velkými kapkami a viděl jsem ten nejkrvavější západ.

Okolní kopce byly černé a nad jedním z nich visela jako sedmibarevná stuha přímá a kolmá duha. Elektrická světla okolních vesnic vypadala jako zorničky šelem ve stepi a vysoké zdi, komíny a věže dívaly se vzdorovitě a černě. Okolo mne, až oči pálily a hlava bolela, točil se vichr plný uhelného prachu. — To byla taky jedna ošklivá chvíle v životě. Z vesnic doléhal ke mně křik bouřících se a oči namáhal jsem viděti do tmy na bělající se šňůry silnic. Oko, bičované vichrem a prachem, vidělo v černém, zběsile se pohybujícím křoví zástup vzbouřenců, anebo domnívalo se v bouchání vichrem rozbíjených okenních tabulek slyšeti výstřely. Ovšem, nespali jsme zas celou noc, vše bylo zapřaženo, všechno mělo přímou pohotovostní službu.

Pozdě ráno přišlo rozřešení v podobě telegramu, v němž se dělníkům přidává na mzdě — svobodným 120 procent, ženatým 130 procent. Ráno ještě byl jsem s pěti muži na patrole, ale vše bylo už klidnějšího rázu. Nadávání bylo míň a oči všech míň nenávistné.

A dnes odpoledne už se pilně pracuje. Dělníci přišli — ještě plni bojovného vzdoru, ale přišli. Počkáme ještě tady, až se vše, i rozbouřené duše, uklidní, až bude po pohřbu zastřeleného, tedy snad ještě dva dny. Na tvářích vojáků, hrozně špinavých a vyhublých, začíná se rozhosťovat radost přímo nepřirozená, plná nezdravého, prudkého humoru — radost z toho, že už v dohlednu jsou chvíle odpočinku po téhle krátké válce s dělníky, že se každý vrátí k svým bedničkám a kufrům v Kadani, k svým dopisům tam ležícím a k svému klidnějšímu, pravidelnějšímu životu. Tak mi to trochu připadá, jako by měl být opravdový mír a jako bych se měl vrátit ne do Kadaně, ale — domů. A zatím! Pravidelné vojny tam bude už pramálo... V několika dnech odjedeme, a pak? Kdy bude a jaká pak bude naděje na trochu klidu, na pravidelnější život?

Máničko, skončím, píše se mi těžko. Oči mne pálí nevyspáním, ruce mám zkřehlé od větru — prve jsem přišel od poslední dělnické přísahy a ono se přísahalo venku na větru. (Dělám tu dolmeče). Ale věř mi, že po celé ty ošklivé dny myslil jsem jen na Tebe a jenom na Tebe!!!

A odpusť, že píšu na útržku papíru — nemám jiného.

Ze vší duše Tě zdravím a líbám — Jarka

!!Jen mě prosím omluv za tu strašnou úpravu!!

Ještě „Tegetthoff“ 28.5. 18

Má draha Mařko!

Kdybychom už byli v Kadani!! Ta touha vzrůstá každou hodinou. Chce se mi už trochu pořádku, potřebuji se trochu zrestaurovat. Boty dotrhávám, díry v šatech narychlo spravuji bílou nití, myji se bez mýdla a ten uhelný prach tak špatně pouští!! Potřebuji nové prádlo, ručník nemám, jen kousek hadru, který slouží všem účelům, mám ho i místo podušky, abych slámy, na které teď spím, neměl plnou hlavu. Na přikrytí mám jen plášť, jím bídně a málo.

To jsou ty nejprozaičtější stesky a touhy, ale věř, stačí tyto všechny nedostatky, aby zužovaly obzor lepších duševních nálad. Vždyť je ještě příliš nedaleko vzadu moje dovolená. A chtěl bych mít aspoň malou zprávičku z domu a tolik se těším na Tvoje první psaní!!

Když jsem doma odešel od Tebe bez podání a políbení ručky, bylo mi, jako bych ztratil celý den od té chvíle až do příštího shledání. Mezi naším posledním „na shledanou“ leží celý dlouhý čas čtrnácti dnů. To je celý kus života, směs tisíců různých příhod, nálad, radostí, myšlének vzpomínajících, vše, co dovede říci srdečný dopis. Kdybych už už byl v Kadani!!

Dělníci pracují až na některé výjimky, které hledáme, chytáme a odvádíme. Hroty nenávisti se otupují, možnost nových výstupů je na čas zažehnána. Tedy snad už zítra — ?

Přišel jsem právě prve z patroly. Sluníčko zapadalo, bylo příjemně chladno, zpívali jsme si, za čepicemi kytky akátů.

Důl hřmí, zvoní, kouří. Černí horníci s kahany vylézají a slézají, občas plní se jimi vedlejší jizba... „Já kopu, já pod zemí kopu,“ — Bezruč. Klece sjíždějí dunivě do podzemí — je černá noc, bez hvězd a bez měsíce.

Bude mi jednou snad i na tenhle život dost dobře vzpomínat. Přirozený, očisťovací stroj času i tyhle chvíle nějak upraví. A jistě mi bude vždy nezapomenutelno: černé vyzývavé šachty a louky růžové smolničkami. Můj obraz uvnitř bude takový. A ještě k tomu: močály, plné chmýřnatého rákosí, vzniklé na zapadlých šachtách...

S vřelými pozdravy a polibky do daleka vzpomínající

Jarka

Tegetthoff 29. V. 18

Drahá moje Máňo!

Dnes Ti ani o sobě psát nemohu — psal bych jen samé stesky. Prý tu budem ještě asi měsíc.

Proto omezím se jen na jednu prosbu: až mně budeš chtít psát, piš na moji zdejší adresu (na obálce).

I poštu z Kadaně a věci nejnutnější jsem si dnes objednal. Je nutno se tu udomácniti. Tolik se těším na Tvoje první řádky, jež mně jistě vbrzku z Kadaně dojdou. —

A tu básničku jistě přijmeš bez výsměchu. Víš — je ze srdce!!

S tisíci vřelými pozdravy a ručky políbením

Jarka

Tegetthoff 29. V. 1918

Drahá Máňo!

Dnes Ti ani o sobě psát nebudu, poněvadž by to byly samé jenom stesky. Vytušíš moji náladu, když s Tebou sdělím, že včera nám oznámili, že tu pobudeme třebas ještě měsíc, poněvadž vření mezi hornictvem ještě neutichlo a dle nalezených hornických letáků se uznalo, že se v blízké době něco velkého připravuje. Aby se nám líp sloužilo, přidali k tomu několik nových výnosů o zostřeném stanném právu nad všemi marschformacemi, o střílení, věšení a o obyčejných trestech jako: špangle a nově povolené přivazování.

Jisto je, že nastávají doby nejtěžší, jaké dovedou jen přinést poslední chvíle veliké války. V Rumburku se vzbouřil střelecký pluk č.7 a ještě dvě setniny 18. pěšího pluku. Jsou zakopáni v lesích, mají strojní pušky a Maďaři a říšští Němci s nimi tam vedou hotovou válku. Podobné historie se udály ještě na několika místech Rakouska-Uherska. Já se těchhle věcí velice bojím, poněvadž plně chápu, jak nedaleko v budoucnosti stojí všeobecné zmatky, bouření se hladovějících a jejich vraždění bez rozumu, celé to neorganizované neštěstí, jaké jen dovedou přinést zaslepené davy. Opravdu, bojím se těch chvil. Bojuji-li někde a jsem daleko z domu a jde mi o život, přece zbývá tam vzadu v zázemí milý, tichý, teplý koutek — domovina. Ale jak nám bude, až v těch všeobecných zmatcích, jež teď neodvratně nastanou, octne se v tom krvavém moři války i to naše bílé zákoutí v horách? Až budeme mít srdce plné obav, neublížili-li tam doma našim drahým? Dosud byly dvě strany: jedna trpící a druhá plačící a šedivějící starostmi. Což jestli ještě to druhé břímě padne na nás? A přec jen ještě málokdo chápe, co všechno je možné v budoucnosti!

Nu vidíš — teď už zas nic není možná z myšlének dobýt než starosti a stesky. Ušetřím Tě jich a skončím raději. —

Dnes jsem si psal expres do Kadaně o všechnu poštu, kterou tam mám. Doufám, že už pozítří budu číst Tvoje řádky. Jak se těším!! A slibuji si od nich mnoho, tuze mnoho ve prospěch svých trpkých a nudných nálad.

Máničko, připojuji k svému suchopárnému psaní vzpomínku ve verších. Snad Tě potěší, a jistě se mi nebudeš smát. Ale dostanu-li se do vzpomínek, sejdu se vždy se svými náladami.

Až mně budeš psát, Mařenko, piš mi sem, na adresu psanou na obálce dopisu.

A přijmi nejvřelejší moje vzpomínek plné pozdravy!!

Jarka

Abs./Einj. Freiw. Havlíček Jarka

II. Assist. Komp. (5. XXXX. Marsch.)

Kopisty (u Mostu)

Hostinec pana Horný

na oddechu v Kopistech 31. V. 1918

Má drahá Pohádko!

Včera večer očekávalo mne tu nenadálé překvapení: několik lístků z domu a od bratra a jeden lístek a dva Tvoje dopisy!!

A když jsem večer uléhal na svoje místečko ve slámě, měl jsem plná prsa radostného, šťastného citu a chtělo se mně volat a křičet: „Jsem já to přec jen šťastný člověk!!“

Teď je sotva po poledni. Sedím na dvoře pod širokým stinným kaštanem, pod který jsem si přitáhl zelený hospodský stůl a železnou rozviklanou židli. Slunce prostupuje korunou stromu a kreslí na stole i černém písku dvorku zlaté, neposedně se pohybující penízky. A kaštan šumí lehoučkým vánkem, který z jeho vějířovitých listů hustě setřásá housenky. Housenky prší, tlukouce svými tělíčky tenounce o zelený stůl. Sedím a čas od času čtu znovu a znovu Tvoje drahé první listy.

Posečené louky voní čerstvým senem, ve vířícím prachu dvorku se honí roje much. Vzpomínám!!

Vzpomínám na ty výlety, kdy já jsem taky chodil, na všechny, co a jak bylo. Na hry, tancování, písničky. — Jak jsem předpovídal kdysi: živím se vzpomínkami a pohádkami minulosti, když přítomnost nemá v sobě života jiného než takového, v kterém se nudí a trpí. —

Vidíš, Máničko, a zas už Jsi zazpívala tu starou písničku: „Nezasloužím si vůbec Tvojí lásky.“ To nesmíš. Ty víš, už tolikrát jsem Ti to řekl, že Tě mám rád, Tebe celou: Tvoje oči, ručky, pusu, vlásky, Tvoje úsměvy i myšlénky, Tvoji celou duši. Miluji Tě. Neznám ničeho nad Tebe. V Tobě vidím všecko. Duší svou Tvoji duši zbožňuji. Ty Jsi mou cenou, odměnou budoucnosti i světlem, Ty, právě jen Ty, taková, jakou jsem Tě poznal. Víš — poznal. Já Tě přece poznal. Snažme se stát, Máničko, jeden na úrovni druhého, neučme se dívat jeden na druhého jako v lásce ukřivděného, ale milujme se. V tomto jediném, krátkém, vyjadřujícím se slovíčkem my, cítím kouzlo vší přítomnosti i budoucnosti. My šli přec cestami tak podobnými, že to až podivno. My došli spolu jednoho názoru, došli jsme jedné změny. Došli jsme jí pomalu, postupem asi pěti let, došli jsme jí přirozeně — sama Jsi tak řekla. A od takových názorů není cesty zpátky. Názor na názoru se staví a opírá se o prožití. Naše názory šly podle prožitého a nepřeskočily žádnou dobu. Jsou pravé a procítěné. Věř tak v moje, jako já věřím v Tvoje. —

Snad je toto, drahá moje Mařko, také trochu odpovědí na to Tvoje: „Bavila jsem se s hochy — co myslíš?“

Touže po tom, vzít s sebou na vojnu Tvoje srdce, nechtěl jsem nikdy vzít s sebou i Tvůj smích. Naopak — vždyť miluji-li upřímným, nesobeckým srdcem, musím zároveň přáti štěstí, a to není ani v slzách, ani ve vzdechách. Vždyť vše najde místa vedle sebe: láska k vzdálenému i radost a veselí. Já mám velikou, čistou víru ve všechna Tvoje slova, která byla a budou vždy bez falše, v pohledy Tvých drahých očí a ve všechno, co za Tebe mluvilo, když já byl s Tebou. Já nevím opravdu, proč by bylo možná žárlit na Tvoje veselí? Jen když, Mařenko, mi srdce a duši milou zachováš. Nemělo by smyslu, abys po několik měsíců kvetla v stínu. Žij, vesel se, buď šťastná, ale měj mne ráda a vzpomínej. Ostatně Ti vždycky vlastní srdéčko musí poradit. Vždvť ono má taky samo pro sebe k užívání kousek svědomí.

Byl první máj, píšeš. A dnes je poslední. Škoda, že tak špatně se mně dnes myslí. Ten první máj by si taky zasloužil písničku. Viď — Ty moje drahá, svatá Lásko!?

Mařenko, věř!! Když svěříš mi vždycky upřímně všechny nové myšlénky a pochybnosti Svojí hlavičky, budu nejšťastnější. Vzpomeň, že jsem vždy toužil po tom, abychom nikdy, nikdy nelhali — ani slovy, ani city.

Vřele Tě líbá

Jarka

Kopisty l.VI. 1918

Má drahá Mařko!

Přinesl zimu ten první červnový den. Vítr, pln prachu, fouká ledově a i na sluníčku křehnou ruce. Proto píšu uvnitř, v naší veliké ložnici, udělané z divadelního sálu. Dnes stojí můj zelený hospodský stůl v šeru špatně osvětlené místnosti, uprostřed slámy, špíny, vojenské výzbroje a neustávajícího jednolitého hluku z hovorů, výkřiků a popěvků. Ke všemu ze dvou koutů vrzají harmoniky ty nejprotivnější písničky, jaké jen mohly najít obliby u vojenského vkusu. A zvenčí, otevřenými dveřmi, vniká sem šelest větrem zmítaného listí a cvrlikání vrabců ze střechy.

Je dnes nálada u všech veselá. Proskakují pověsti, že prý už zítra ráno pojedeme do Kadaně. Nevím, co je na tom pravdy, naučil jsem se nevěřit všem podobným pověstem, ale dojmu všeobecné nálady se ubrániti nemohu.

Psal jsem Ti včera, že jsme „na oddechu“. Jenomže ten oddech přinesl nám jen celý den pilného execírování a podobá se tuze mnoho kriminálu. Ven se nesmí, jsme odkázáni jen na ten slámy plný sál a na maličký dvorek s třemi rozložitými kaštany, po kterém běhají slepice a housata. Před vraty dvorku, kde stojí jedna naše stráž, je stále veliká společnost kluků všech druhů, kterým dělá to největší štěstí dostat se dovnitř a smět si sáhnout na pušku nebo donést některému z vojáků trochu vody do šálku nebo něco z města. Je zajímavo pozorovat, jak si jinak počínají kluci a holčičky, kterých je tu taky několik. Jsou všichni ve stejném stáří, ale zatímco kluci koukají divoce a hloupě, perouce se skoro o každou službičku se naskytující, děvčátka stojí rozumně a tiše opodál a všechno provádějí s jakousi vrozenou ženskou důležitostí a jemností. Nosí šálky uvařených brambor z kuchyně hospody, obstarávají nějaké to ohřívání, a nedávají si platit nabízenými krejcary. — Vzpomínám právě na to, jak kdysi k nám do Jilemnice přišli vojáci. Byl jsem tenkrát s rodiči někde na Hrubém kopci na houbách, ale jakmile tam do háje zazněl zvuk trubky známého vojenského pochodu, neměl jsem už stání a prosil jsem pořád jen jít už domů. A pak jsme s Pepíkem stáli na náměstí držíce se za ruce a dívajíce se zbožně na přecházející stráž u toho domu, v němž bydlí Jaruška. „Marodvisita“ se odbývala tenkrát v dnešním „Okrese“ a vařilo se v narychlo zbudované kuchyni na dvoře chlapecké školy. Díval jsem se tenkrát s očima doširoka otevřenýma na ten cizí svět, který tenkrát asi na tři dny zčeřil navykle stejný život jilemnických velikých i malých. Tenkrát jsem ovšem netušil, co je v tom obdivovaném světě za neštěstí a kletbu, a jak trpce a draze je vykoupená ta úcta kluků.

A moje dětství nemohlo být bez papírových a olověných vojáčků všech armád, bez kanonků plechových a dřevěných a bez válek, při nichž se střílelo hrachem na našem malém kuchyňském stole, na židlích i na podlaze. Tenkrát jsem míval svoje papírové hrdiny s vzadu přikreslenými medailemi, kteří „v bojích“ nejdýl odolávali hrachovým kulím a největším mým předštědrovečerním snem bylo dostat buben, pušku, brnění, prapor, vojáky, kteří by sami mechanicky stříleli a veliké, krásně v neckách plovoucí válečné loďstvo.

A zatím, co na stole v pokoji po ukončených bojích leželi v neladu padlí a zpřeházení vojáci, kanony, vystřelivší svými plechovými jícny poslední smrtonosné kule, a stavebnicové kostky, představující rozbořenou pevnost, dohasínal za mlhami za bílým Žalým zimní západ. Pokoj, plný černých děsivých nočních stínů, dýchal teplem bílých kachlových kamen a maminka nám, skrytým hlavami bojem unavenými v kuchyňské zástěře jejího klína, zpívávala starou a tklivou „Chovejte mě, má matičko“. Tušívala-li tenkrát, nebo jen zpívala, plna překypující tklivé mateřské něžnosti?

A já nemohu zapomenout na ten obrázek dobrého domácího tepla, na oheň praskající v bílých po celé délce prasklých kamnech, na nezapomenutelný maminčin hlas — — — jen sebe, sebe si představit nedovedu.

Ta bílá kamna už dávno a dávno rozbořili a postavili nová, veliká, zelená. Pomalu přestali jsme sedávat v pokoji za temných hodinek. Přestěhovali jsme se do kuchyně, v pokoji v těch nových kamnech nebylo možné se dotopit. Čas plynul, plynulo dětství a prchly maminčiny pohádky a písničky. Dnes už naše maminka nezpívá. Nepamatuji se, že by si byla někdy zazpívala. Nemá komu. Až snad jednou zas...

Sláma, sláma, okolo poházené vojenské ristunky, pušky, šálky. Vítr za okny zpívá.

Ve vzpomínkách a snech míhá se minulost dětství. Ve vzpomínkách a snech žije ve mně minulost nedaleká, posvěcená cenou budoucnosti. Budoucnost — — ! Sny skoro dívčí, Mařenko má zlatá, jdou mi duší. Dle mojí touhy byl by to jeden pruh jemného, hebkého přediva, ztkaného prvními maminčinými písničkami, úsměvy mládí žijícího, měnícího se a vážnějícího, láskou svatou a vřelou, zpívanou i zpívající, až po praskot vlastního ohníčka, hýřícího, zahřívajícího, zlatícího skráně i vlasy, hořícího, hořícího a dohořívajícího. Tuším život kdesi v daleku, který by dovedl přinésti štěstí. Život lidí dvou, dýchajících jedinými ústy a držících se i v slzách za svoje ruce. Držících se vždycky za svoje ruce. Život jediný — — — !

Napadla mně pohádka o Svízeli. Svízel trpí, Svízel je bit, Svízel churaví, Svízel pláče. Ale v dálce kývá na něj princezna bílá, běloučká — víla Štěstí. — Droboučký svízel se žlutými kvítky v obrubě zelených lístků roste na polích. Přehánějí se po jeho pružném, útlém tělíčku větry a lijáky a líbá ho zlaté, usměvavé slunce.

„Hory, doly a skály vysoké jsou naši přátelé, ty nám nenavrátí, co jsme měli rádi, děvčátko rozmilé,“ zpívá harmonika. Přidávají se hlasy mladé i hrubé. Svítí venku sluníčko, jako by ani zimy a studeného větru nebylo.

Prý už 6. t. m. pojedeme na Itálii. A že jedeme zítra pryč, je prý už jisté. Nu, Mařenko, piš mi tedy, prosím Tě, do Kadaně. Ale ne už do bytu, ono by mi to stejně přišlo na kompanii a ještě by mě to dlouho hledalo. Raději na adresu: J. d. Jarka H., 5./XXXX Marschkomp. J. R. 74, Kadaň.

Doufám, že Ti budu moci z Kadaně psát zase denně! Jsem přece šťasten, píšu-li. Jsem tím doma u Tebe. — Nastěhuji se zase v Kadani do svého pokojíčku a budu hledět v klidu a vzpomínkách dožít poslední dny, zbývající mi v zázemí. —

Drahé, pohádkové moje Štěstí! Uběhl měsíc od našeho prvního máje. Vzpomínám a vzpomínám, brouzdám se s Tebou vysokou trávou Klence, líbám Tě, líbám a líbám.

S mnoha vřelými pozdravy, polibky a drsných ruček tisknutím

Tvůj Jarka

[Kadaň] 6. 6. 1918

Drahá má princezno!!

Stojí-li člověk v příkopě u cesty, stojí-li tam s duší tisíckráte pokořenou, se svědomím denně ubíjeným, s hlavou nucenou se shýbat, stojí-li ve středu mrzáků a zmrzačených, není mu jinak možno nazvati krásnou, běloučkou, čistou vílu, která mu v klín vhodila zlato svého srdce, tisíce sladkých pohledů a sen příštího štěstí, v klín rozedraný, v ruce pošpiněné prachem cesty a čpící prací ubohou a otrockou. Princezno!!

Mám svoje strašidlo. Obraznost ztělesnila si ho v několikahlavou, krvavou nestvůru, plnou bodlin, a ozbrojenou katanskými meči a provazy šibenic. Denně mne navštěvuje moje strašidlo obsáhlého pochopení. Vynoří se vždycky, sotva začal den, a večer vší silou vůle musím ho zažehnávat. Moje pochopení, hluboké a neodbytné, je tvrdé a vzdorné a boj s ním je umdlévající. Drak. Moje princezna má i svého draka.

Ale drakovy hlavy neopadají, byť bych užil všech zázračných mečů a všeho bohatýrství. Drak vyrostl ze skály, černé a krvavé, a o ni se opírá. Dokud bude skála, bude i drak. A dokud bude drak, nebude konec boje. Nebude konec boje duševních dvou nálad, té trpící a té těšící se, nebude slunce usmívajícího se, neboť drak má i svá blanitá křídla, zastiňující celou oblohu. Nebude úsměvů a štěstí v oné vysněné říši a nebude princezny. Princezno! Princezno!!

Stojí otrok pod hradbami černého hradu, z cimbuří, vzdálená a drahá, dívá se princezna. Strmá skála stojí, děsný žije drak, krvavý a neoslabený. Kopretiny na lukách kvetou, voní háje červnovou vůní, první sena paří se a roje komárů písničky tiché si bzučí.—

To je právě to, Mařenko! Za ta léta vojny, vlivem prožívání a prociťování, dík životu, který k tíži vojny vždy kontrastem dal mi často nahlédnouti v štěstí možného života, a tím pomohl i nenávidět, opovrhovat, vznikl ve mně pevný názor. Názor vyšel z hloubky, přirozeně, postupně. K mé vůli žít, k mé touze, k mým snům lepí se neodbytně a denně. Sny tíží přítomnost, přirozené myšlenky tuh otravuje nenávist k žitému. Zachovávám si svoje, a to stojí v přímém odporu s otroctvím, které cítím. Mám dvojí život, a chce se mi jen jeden. Jednomu je nutno podlehnout, chci-li se stát flegmou a přijímat skutečnost, jak je, a uspořit si návštěvy svého strašidla. Ale ten můj přirozený, onen těšící se a vypěstovaný, vyžitý, neustoupí, poněvadž je můj, a ten druhý je mi vnucen, a vysvobození z něj přinese leda něco náhlého, anebo až — konec války. Dva póly — jeden dole, nenáviděný, a přec jen vnuceně žitý, a druhý nahoře — ve vysoku — hvězdička blyskotavá — ohně vpředu — cíl ze vzpomínek a minulosti utkaný. Moje cesty jdou zdola nahoru, a shora zase neodbytně dolů.

Hoši už šli spát. I já půjdu. Kdybych ještě chvíli psal, z tohoto tónu bych už nevyšel. A třebas je to pravda a je to tak, nelíbí se mi už dále o tom psát. Nepodařilo se mi dnes vyhoupnout se výš nad tu vojnu. Nějak se mi dnes tuze zaryla do duše. Ale to je to věčné vyhrožování a den ode dne větší týrání. Týrání nepopsatelné a vyhrožování zastřelením a oběšením. V dojmu událostí v Rumburku a Haidě a jinde a jinde chtějí udusiti všechny vzpurné myšlénky v lidu. A dusí je bičem. Ovšem, výsledek je opačný. Reptá se od rána do noci a kvasí zvolna příští krvavé události, z nichž jde hrůza. Ale o tom ani už raději psát nebudu. Nač černit to, co ještě žije světlé — klidný, vlídně kývající domov. Už jednou — z Kopist — jsem Ti o tom psal, a — neposlal jsem. Ani nevíš, viď.

Ručky Ti vroucně líbá

Jarka

1920-1921

15 dopisů, 1 pohlednice z let 1920-1921; 60 dopisů z let [1920 až 1921]

[2. 8. 1920]

Moje drahá Máňo!

Píšu Ti nad psaním, které píšu Tvému otci, a hned s počátkem Tě prosím o prominutí oněch večerů, kdy psal jsem Ti, neuměje Ti říci „rozumného slova“. Jsem pošetilý, to Ty víš, a dnes události vyžadují jen samé ty moudré, strašně zbytečné věci. Dostal jsem dopis od Tvého otce, jakého obsahu, můžeš si představiti. A dnes dostal zásilkou bednu, nad jejímž obsahem třebas trochu pozapláčeš lítostí i vzdorem. Ale ta leží u mne neotevřena a je to Tvoje a dostaneš ji, jak jsem i k Vám psal, za okolností jakýchkoli. Na základě Tobě jasné samozřejmosti nevyhověl jsem otevřenému rozkazu na útržku průvodky: obratem zašlete Mániny věci i dopisy zpět.

Poslyš, moje drahé děvče, ničeho se nesmíš lekat ani hrozit, budeš-li se mnou, ani lekat a smutnět o mně, odstoupíš-li od toho, co, nemoha jinak, vzal jsem na své konto a zodpovědnost.

A nejvíc ze všeho Tě prosím o klid a jistotu a o to nejprostší posuzování věcí od gruntu, a ne podle bubáků náhle zastrašivších, ale také ne dle toho, co by nebylo ještě pravé a samozřejmé.

Pohleď, musím Ti přece říci, jak se věci mají. Jsem dosud skoro nic a svoje lepší čekám od podzimu, přinese-li mi s novým bojem naší organizace přidání vojenských let. Pak by se ovšem už nebylo třeba ničeho lekat. A snad i tak pro člověka není důvodu k strachu, je-li připraven na vše, ale do takové skutečnosti já Tě přeci nemohu lákat, nemohu Ti přislibovat než to, co mohu. Já tě nechci ukrást pro život, jaký Jsi nežila, u mne není víc, než že Tě mám strašně rád, a jak láska živí v životě, můžeš se, chceš-li, přeptati u starých lidí, ale také nemusíš. Snad ale aby ses jich přece neptala, ale aby ses zeptala jen sebe. Ale Máňo, zeptej se, a pak mně napiš, ale napíšeš-li, jakos líbala, pak mne už nesmíš opustit pro tuhle válku. Pak také od Tebe budu třebas chtít některé nutné věci. A pak třebas vše nejnáhodněji dopadne — dohnali to Ti Vaši až na samé ostří nože a maloměstským pomluvám už sami napřed rozzvučeli buben.

Píšu Tvému otci co nejurčitěji, jak jsem mohl, a tu bedničku, poslanou za Tvé nepřítomnosti, nemohl jsem odpustit. Píšu o Tobě a někdy i za Tebe (ne, opravdu, nemusíš mít obavu z mého dopisu), ale tím Tebe ještě nečiním závaznou, ale pohleď, nyní jsem nemohl jinak. Píše On mi, abych Tě neobtěžoval, a že Jeho ustanovení jest mi Tebe nedati. Což, neustoupím nikdy, budeš-li chtíti, a kdož ví, nedokážu-li přec jen taky něco jiného než slova, city, sliby. V čích rukou, bozi, leží vlastní osud! Vciť se v to a odpověz si bez myšlénky. Nebo: stojí život opravdu za to, aby se ho člověk mohl báti? A života pojmu nebojí-li se člověk, kde nalézti strach před drobnostmi, které život do cesty staví. To je ta jednoduchá logika, dle níž jednám, a v tom i ten hluboký i mělký smysl — beznaděje. —

A tak se dívám, duše moje, na ten prstýnek, a zas mi zpívá v hlavě: v dobách dobrých i zlých. A je Ti ve mně tolik klidu a schopnosti čeliti všemu, že bych se k Tobě hned rozletěl s polovicí všeho. Je to vlastně všecko veselé a nejradostnější — trochu se snažit o svou milou. Trochu se snažit o to, aby na cestičku se neválely kameny. A veselé a šťastné a zbůjnické je míti rád. — Chceš-li jít do všeho, já si Tě nedám vzít, ale ne, Máňo — tolik se bojím, aby to nevyznělo, jako bych na Tě vnadil odvahu.

I co, vždyť nezbývá, než abys mi věřila. Vždyť Ti přec nic nedokážu. A vždyť — tu mi napadlo — nevíme-li mnoho o životě, víme mnoho o mládí. A ono nám už ledacos ukázalo. Všelijak jsme žili. Budeme jednati jako velice zkušení, velice jistí a nejraději — velice mladí. —

A nemohu si odepříti pošetilost, abych tímto posledním řádkem nesnažil se poslat Ti políbení! Jarka

[7. 8. 20]

Moje Máňo! Nepíšu drahá, protože to je málo, a nepíšu, jak jsem čet Tvoje psaní, protože to vše se říci nedá. Když jsem večer přišel domů, ležely na stole psaní dvě, jedno Tvoje a jedno od Tvojí paní máti. Ta mi odpovídá na moje „drzé“ psaní, snaží se mne všemožně urážet a usus všeho, že mi Tě nedají a že Ty Jsi jejich dítě a že o Tobě oni budou rozhodovat, a ne já, a že si nepřejí žádné již odpovědi. Já tedy prozatím jim neodpovídám, chci ale, abys byla pevná v jednom: že Jsi to Ty, o jejíž život běží, že Ti tedy nikdo nemá co poroučet. Buď čistě svoje, nikdo Tě k ničemu nutit nemůže. Tady nepomůže apatie, to by Tě vdali a byl by konec. Takhle se lidé nevdávají a takových případů bylo už na sta a vždycky záleželo na těch, o které šlo. Tady jsou rodiče dětmi, které se vyzlobí, vyvzdorují a poleví. Přinucení k svatbě je nesmysl, a tady se rozmyslí i ten, který si umí leda stěžovat maminkám. Já chci jen, aby zatím ze svatby sešlo. O mne se při tom neboj, věřit mně můžeš plně. Já Tě nikdy neopustím v životě. Budu se snažit být Ti vším, čeho se Ti tak tuze nedostává. Okolím se svésti nedej. Nemá nic společného s Tebou, jejich život šel jinak a Tvůj půjde jinak. Máš mne ráda a chceš mi věřit, panu Urbanovi tedy napiš, je vyloučeno, že by chtěl takovou ženu, která by ho nechtěla. A pak i doma marny všechny hněvy. Tolik proti mně nemají, aby mi Tě doopravdy nikdy nechtěli dáti. Konečně, nezáleží na tom, chtějí-li či nechtějí, Ty nejsi věc, která se dává darem z nějaké umíněnosti nebo ze sebelépe myšlené moudrosti. Jsi děvče a svoje štěstí nebo neštěstí si životem poneseš sama, a ne oni za Tebe. Bíti a proklínati Tě nedám, půjdeš-li ke mně, bude-li Ti nejhůř, nikdo mi Tě nemá práva vzít, nejsi dítě, které bych ukradl, Jsi děvče, které jistým právem může si dělati, co chce. Píši-li takto, skládám starost pro příští věci na sebe. Jsou události, v nichž umí jednati i čtyřiadvacetiletý hoch, jak mne nazývají. Bude jednou život takový, že nám nikdo nebude mít co do něj mluvit. Svých věcí jsme provždy a před každým svými pány. Buď hrdá na to, jaká Jsi, ceň sama sebe a nedej na sebe sáhnouti vlivům, které se snaží namluviti Ti, že Jsi dítě, za než musí rozhodovat jiní. V tom my se už shodneme. Nejde tu o románovou lásku, jde o to, že si nevezmeš toho, koho nechceš. Můžeš napsat panu Urbanovi, ať, chce-li, jedná se mnou. Rád bych s ním o tom promluvil, a kdybych věděl, jak ho najíti, byl bych mu již dal nabídku ke schůzce. — Pak mám nesmírnou touhu a potřebu vidět Tě a mluvit s Tebou. Psaním se nic nedokáže. Pojedeš-li domů, stav se v Živno a již si to uděláme. Máme toho tolik potřebí! Já na svou dovolenou pojedu 15. t. m. a doma se uvidíme. Je to tak nesmírně suché napsat to jen tak, ale napsané slovo, to je jen vzkaz. Víc od něj nechtěj, víc nedá. Lásku nedá, láska je zázrak, a ten jde odjinud než ze sebeliterárnějšího a poetičtějšího psaní. Doma se uvidíme a za stávajících okolností je to tak, že se budem musit krást a že budem musit být opatrní a důmyslní. A to již ti, kdo se mají rádi, umějí. A kdo se mají rádi, ty již navštíví ten zázrak, jenž se jmenuje láska. Ale to vše si povíme a domluvíme, až pojedeš Prahou. A to mi ještě, bude-li času, napíšeš. A nyní buď jen klidná a velmi statečná. Cítíš-li, že jde o Tvoje mládí a radost, chraň si obé, já zůstanu navždy Tvým pomocníkem dobrým. — Až toto psaní zapečetím, bude se mi stýskat po tom, co jsem nenapsal, po milých a pěkných slovech lásky. Víc než Tobě, drahá duše. A přikládám jednu z podobenek oné neděle. Ostatní máš u mne, kolik jich budeš chtít. A líbám Tě vroucně a divoce, je to to jediné, čeho si dopřávám tímhle psaním, které nemohlo být jiné, než jaké je. Tvůj Jarka

[1920]

Máňo!

Když jsem ten Tvůj lístek doma večer našel, tak jsem Ti ho upřímně políbil. A teď jsem si ho podepřel o svoji lampu — je už tma, něco přes devět — a dívám se na něj jako na obrázek. A co Ti teď píšu, je, jako bych z něj vypisoval. Jde z něj tolik hezkého, i na obrázek jsem se zadíval se vzpomínkou, jak jsem tamtudy jel na taliánskou frontu, jak se mi ta Hluboká objevila z vlaku rovinou nad blaty a jak jsem Ti o tom psal na koleně. —

Ostatně, ještě něco jsem udělal. Tu starou růžovou stužku jsem si našel — nebyla mi nikdy tuze daleko — a ty vůně jsem v ní hledal, které pro mne mívala. Zůstaly jí všechny. A rýmy se mi z hlavy vybavily, ty, které jsem psal o ní. Tenkrát. Na dvou úplně zvadlých kyticích konvalinek ležela Tvoje stužka. Na dvou. A hned jsem na obě vzpomínal. Jedna byla tenkrát na Itálii, druhá na Slovensko. Pro staré a zetlívající jsou zetlelé vzpomínky. Jen tak jsem si je vybral, že večer je takový. A že život je takový. Takový, že se nežije. Kdybych ho měl žíti, ujel bych k Tobě.

Bůhví že nevím, v čem je síla života spořádanosti. Takové divné a bezsmyslné věci poutají člověka. A pořád se člověk rukama proti nim ohání, ale žije s nimi, a tím je uznává. Já neutekl, zůstávám, neuznávám, ale zůstávám a mám Tě tolik rád.

Je to trpké, jak krásný život si to lidé upekli pro pohodlí. Jaký to život pro nás upekli. Nedáme se?

Píšu Ti jen svrchu. Sama vidíš. To spodní si nechávám pro sebe. Ironii.

Nemám žádnou z těch věcí rád, ale ještě je trochu poslouchám. Možná, že víc než trochu. Vždyť nedělám zběsilosti a tuze si to vyčítám. Ostatně, ještě maličko a budu je dělat. A zas bych Tě nedostal. Staří ze svých pohárů ulívali bohům. Já ze svého taky ulívám, ani nevím, jak mnoho, a myslívám, že bohům zlým. Bohové moudří jsou bohové zlí.

Chtěl bych na ně mít takový divotvorný pohádkový pytel. Hupky do něj a bušit do nich perlíkem.

Vždycky to vyjde jen prostředně, volají-li se dva na radu. Pojď sem jen ty jeden a budeme se radit spolu. Vidíš, Ty jsi srdce nebo Láska — ať tak nebo tak, jmenuješ se krásně. Tak krásně Ti říkám, pohleď, s děvčetem se máme rádi. Co bude z toho? Bůh povídá — láska. Láska. Myslím. Líbám do daleka. A co s těmi ostatními? On mlčí. S těmi on si rady neví. On je nezná.

Láska. Co asi děláš, milenko s čarodějskýma očima? Já bych Ti je líbal! Ale to je sen.

Hoří? Spálí — nespálí? Hoř si. Já se Ti dám. Už není klid, ani vzpomínky. Všechno je, že tu nejsi. Jen to je všechno.

Rozumného slova ze mne nedostaneš. Až bude o čem. Až bude o čem, možná, že budu mít rozumná slova. Kdybychom raději hovořili! Copak Ti takhle napíšu!

Teď jsem si vzal Tvůj prstýnek. Náš zásnubní. Směji se, je mi tak veselo. Jak jsme si ho dávali! Někdo mi zpívá u ucha: v dobách dobrých i zlých. — Vzpomínko!

Píšu strašně kuse. Ničemu nebudeš rozumět. Ale ne — teď Ti opravdu dole někdo píská tu notu — darovalo mu —. Nu, to už je mnoho. Pozdravil bych ho oknem.

Ráno budu mít prstýnek na ruce a vzpomenu si. Vždycky se tak udiveně vzpomíná na takový večer. Píšu Ti vždycky odněkud, kde hon uši. Až dopíšu, budu se přesvědčovat: jsi úředník Živnostenské banky, máš... atd. Pak budu chodit dlouhými kroky s cigaretou, něco mi bude bzučet mile v hlavě, stanu u okna. Chladný vítr zvenčí —. Pak si sednu na postel a řeknu si trochu smutně: vlastně jsi sám. Vlastně, vlastně, Ty děvuško na stolku, co se díváš, vlastně to není pravda. —

Dobrou noc. Ne, opravdu, jen říci to lze lepší. Napsat ne. Srdíčko moje!! Jarka

[1920]

Drahoušku kotě Máňo!

Že poslední byla hubička, lepím na ni novou a pokračuji: — Děkuji — ještě volám za Tebou a zdálo by se to tak jako poslední, ale i cesta od hokynářek z domu je dost dlouhá tomu, aby se na ní dalo nadběhnouti. — Povídám děkuji — za to, že máme před sebou ještě dlouhý večer. — To se Ti tak někdy bíle rozsvítí u srdce — bludička tam svítí mihotavá a povídá — jsem tu. Jsi tu —

1922

4 dopisy

23/1 22

Drahá má ženo!

Píšu Ti mezi dvojím spaním, mezi prvým, kdy jsem zaspával projetou noc, a druhým, které bude mět být nocí. A píšu Ti k narozeninám dle úředního záznamu jilemnické církve římské.

Máničko, právě to je mi svátkem, že Jsi se kdysi narodila, a je to právě jediná epocha, od které a do které se dá počítat, a kdy pod vzpomínku života lze nasypat trochu kvítí. Kdybych byl modloslužebníkem samoty a ustrnul ve zvyku žíti sám pro sebe, a nemaje Tebe, drahé, ku které bych se vracel, byl by to můj kultus v hospodářství vzpomínek, že bych tím dnem zasvětil něco Tvému obrázku a že bych myslil bez myšlének, dívaje se na něj a žije dojmem chvíle, plné štěstí a smutku. Snad bych také psal básně.

Doma, u Tebe, když je štěstí a když mysl, věnující se životu, nedovede se soustředit v jediném, úpěnlivém a těžkém jako kámen, zatopili bychom si v našem sporáku, sedli a snad si povídali chvíli a myšlénky sváteční, třeba nevyslovené, přišly by.

Přišla by celá ta známá, udivená vzpomínka, překotná vzpomínka plná obrazů o Tvém vzrůstu, a všechno, co letos nové, křičelo by barvami. Snad bychom se políbili, a tu chvíli byla bys mi ještě bližší než kdy jindy, jako právě něco, co je celým památníkem touhy a co držíme ve svém náručí.

Nanovo. Vzpomínky přijdou nanovo, stokrát prošlé, nově přišlé. Ohlédneš se mlčky na hodiny. Jdou.

Pod Tvůj obrázek nedávám kvítí, protože tu není domova, a o tom, co já dělám sám pro sebe, nesmí nikdo promluvit nahlas. Nejsem doma, mám dojem kočovníka a slavím svátek v skrytu, postavil jsem si oltář daleko za svými zuby. — Těším se na narozeniny tvé příští. V našem bytě bude jeden jen můj koutek.

Posílám Ti psaní, v kterém nevynalézám pro Tebe nějaký nový druh štěstí, protože štěstí je mnoho. Přeji Ti jen, abys navždycky zůstala právě taková, jaká Jsi, protože právě to, že Jsi taková Ty, Jsi sama sobě souladem všeho, co je možné přáti k narozeninám.

Já Ti dávám pro dnešek jen ten prstýnek s růžovým kamenem, který Jsi ještě neviděla, a neuvidíš, až v neděli, protože jsem ho dal zmenšiti, a to zas jen proto, že sis kdysi přála prstýnek míti, a mně se líbil ze všech nejvíce, a nejmíň vypadá jako dar, ale spíš jako vzpomínka děvčeti od někoho, kdo je má rád.

A tak jsem ostříhal všechny kudrlinky, abych to sám v sobě věděl, co cítím, abych nepopletl své pravé štěstí, které nenosím doposavad jinde než v sobě a které je jen od Tebe a za které Tě líbám. Jarka

[24. 1. 22]

Moje Máňo drahá!

Poslední obrazy zůstávají člověku. Jsi mi, jakou jsem Tě viděl posledně: milovaná, horká a smutná. A třebas jsem věděl, že jsi veselá, krásná maminka a malý uličník že kope, já Tě líbám na horkou tepničku bijící, mám Tě tichou v objetí a nesu rukama celou šedou padající oblohu zimní. A vzal jsem si šálu přes prsa, jak je tu zima, můj dech srážející se padá na řádky. Má ženo milovaná, zabil jsem neděli, a je mi jí líto, zabil jsem neděli, a oddechl jsem si, že se mi podařilo vykonati, co bylo zbytečné. A přitom si říkám, že jsem už na půl cestě. Je to cesta domů, kterou konám. Je to čtrnáctidenní cesta. Prodírám se. Je to nedobrovolný trapismus, a co je v něm dobrovolného, je vzdor. Chtěl bych časem státi proti něčemu lepšímu. V tomto případě stojím vždy proti sobě. Stojím proti sobě, a uhýbám očima, jak se nerad vidím před sebou. Jen když jsem tam, kde Ty Jsi, necítím sebe, toho druhého. Jsi mi vším, co cesty rozjasňuje. Také už nemám rád svůj krok, který jsem rád kdysi postihoval za to, že byl lehký. Lehkým se stává u Tebe zas. A všecko je lehké s Tebou. Jsem chudý o Tebe a bez Tebe je bída. Bez Tebe není středu. Všechno jde v šílené zdlouhavosti nebo v šíleném kvapu. Bez Tebe jsou smutné prosté večeře a zbytečně zdlouhavé obědy a zima mučivá a teplo do hlavy žhnoucí. Bez Tebe není lásky k nikomu, a co milé bývalo, je protivné. Myšlénka na Tebe sama druha pohladí a zmírní prudké slovo. A tak Tě mám, tak Tě s sebou nesu. Tak Tě nesu s sebou, milenko, ženo, mamičko, ptáčku zpěvavý, jaro celé moje světlé —.

Máňo, podívej, už je všecko hotovo. Dnes je už všecko odbyto. Teď už vždycky, každou neděli, pojedu domů. A až budeš moci, pojedeš se mnou sem, a zas si Tě odvezu. A pak zjara si brzy vezmu dovolenou a budeme chodit spolu ven, prvně s ním ven, všecko mu ukážeme, co nejdřív musí viděti. Víš, že očima to bude viděti? A to bude právě to. Mám proň připraven všechen svůj údiv. Údiv, protože co dosavad byl sen a touha a tajemné chtění, obživne. Obživne a budeme se dívat a poslouchat a smát se. Nedovedu si představit dítě, moje dítě, které by nebylo živou láskou k matce. Bude krásné, teď už to vím. Neznáš mne, Máňo, ještě. Ale Tebe já už znám. Víš, že je to štěstí, co je napřed?

Za oponou je štěstí.

Štěstí starostí, štěstí vzájemnosti, domácnosti. Za tou oponou. Dnes byla poslední neděle, co jsem Tě neviděl. Jen aby mě to neunavilo tak děsně, tak děsně, jak já to znám.

Už by to bylo všechno dobré.

Máničko moje, Ty moje drahá, Ty moje drahá, Ty ženo, Ty kráso má, statečná, pružná, úsměvná, dobrá, já žiju Ti teď nejrychleji ze všech lidí. Necítíš to, že stokrát se za den otočím v kruhu! To jsou roky, co já žiju sám.

Máňo, poslouchej, teď křičím — Na shledanou! Jarka

[5. 12. 1922]

Milá Máničko!

Chtěl jsem Ti sem zprvu napsat něco hodně hezkého, ale sama víš, jak večer utíká, a zvlášť ten kratičký čas, co jsem tu sám. Proto jen stručně.

Kdysi sis přála pěkného divadelního kukátka. Nezapomněl jsem na to. A na vánoční dárek se mi to zdálo příliš málo, na příležitostný pak příliš mnoho. Nuže, zde máš moje rozhodnutí.

Vkládám je dnes do Tvých bílých ruček. Snad se Ti zalíbí. Snad ne. Nu, vždyť je to jen od Mikuláše, a takoví staří svatí z nebe nemusejí už míti vkus Tvých drahých očí.

Jen Ti doporučuji, abys, možno-li neokázale, si to prohlédla. Zdá se mi, že to přec jen není moc vhodné do mikulášské zábavy, kde se pouze žádá být vtipným.

Ale to mi již odpusť

a přijmi z mála málo od

Jarky

24. XII. 1922

Štědrovečerní dárky mé ženě, mé milence za to, že je tak krásná a sladká a milá,

drahé mamině našeho Zbyňka, hezkého a zdravého Zbyňka, za to, že ho má tak nade všecko ráda, za její bolesti, života nového dar, síly věnované, nedospané noci, námahu, něhu a péči, a paní mé domácnosti za starosti a práci, rozumnou a šetrnou píli v časech těžkých začátků

k prvním Vánocům ve vlastní domácnosti

chudé a málo

od Jarky

1926

10 dopisů, 2 dopisnice

V Tmavě 30. června 1926

Drahá Máničko!

Jednak jsem čekal na Tvé psaní a jednak jsem Ti chtěl jen trochu ukázat, jak nedobré je nemíti zprávy. Četl jsem Tvé psaní pozorně (též Tvůj lístek z 28. jsem současně dostal) a chci býti spravedlivý. Ale nemáš pravdu, Máničko. Dřív, než jsi počala cítiti domnělou „ránu“ ode mne, měla sis dobře vykreslit mne tady, v té poušti pšenice, v nudě dlouhých vojenských hodin, a to ještě délce hodin dnů mých, po tom mém rozloučení s domovem (Ty o něm nic nevíš, Máničko!), a nebyla bys tak dlouho nepsala. Neboť Tys psala až ve středu po mém lístku, ač jsem Ti dal adresu. Kvůli čemupak jsem Ti dal adresu, Máničko? Je tu chyba tří dnů, Máňo, to nesmíš zapomenout. Opravdu jsi psala ve středu, ne v úterý, jak omlouváš, prohlížel jsem Tvoje i poštovní datum, a já dostal tento lístek až v sobotu. Proto nejsi v právu, když moje slova proti mně obracíš, já tu žil týden v úzkostech, a Ty jsi jen proto pocítila křivdu, protože sis zapomněla rozmyslit mé postavení. Tady nebylo jen o to „chápat mou starost“. To je moc slabě řečeno, Máňo, lépe by Ti bylo porovnati sebe, své osamocení a svého otce, a myslím, že kdybys byla takhle uvažovala, ani bys můj lístek nepojímala tak lítostivě ze své stránky, a možná, že bys třeba řekla, že jsem měl k tomuto hněvu mnohé důvody. Podívej se, Máničko, já psal prvý den, pak domů lístek, pak Tobě psaní, a pak onen „krutý“ lístek. To byly čtyři zprávy za pět dní. Bylo mi stejně opláceno? Taky ne. Tvůj lístek, pak až psaní z neděle. Tady měli ti mladí hoši psaní od svých děvčat 2 až 3, a tatíci a manželé denně. To já nechci, nejsem tak pošetilý, abych chtěl, abys denně seděla nad papírem, ale víš přec sama, nebylas tuze pilná. Dovedu Tě omluviti, protože Tvoje dny utíkají rychleji, ale chci už skončiti o téhle věci. Rád bych Tě jen přesvědčil o tomhle: Víc než psaní sebedelší byl bych chtěl lásku. V tom, vmysliti se v smutek toho, jejž milujeme, je láska. Neuměti to, není láska. Cítil jsem se ukřivděn v lásce (po svých vlastních psaních), když jsi mně nepsala. Měl jsem pro Tebe vzpomínek a myšlének tak dobrých! Tak vroucích! Když od Tebe ještě nic nedocházelo. Vždycky, když vzdoruji, vzdoruji sobě, protože píšu bez lásky, a zatím píšu z lásky, kterou bych chtěl mít, a nemám. Objasním Ti to ještě v tomhle psaní, ale teď ještě tohle: Píšeš, že Ty ubližuješ leda neuvědoměle, ale já se vší chutí. To je pravda, ale já bych byl raději, kdybys ubližovala taky raději vědomě, protože to bych mohl se taky domnívat, že je to ze vzdoru proti nelásce a smutku, že se Ti jí nedostává. Tu by i v tom hněvu i v té ráně byla nějaká radost, protože smutek by se rozradoval na lásce, již by tušil vespod. To se ale nedá vycítit ze zapomenutí. Zapomenutí, chlad, lhostejnost, to je to nejhorší, to je to nejtesklivější. Ti, kdo se hněvají, ti se ještě mají rádi, ti, které to už nebolí, kteří jsou klidní přes cosi či kolem čehosi, ti už jí nemají mnoho. Věř mi, že vždycky, a věř mi to dnes, kdy si píšu o lásku svým psaním, vždycky jsem nejdřív postrádal tohoto tichého a hlubokého jemnocitu lásky, nežli jsem vzdoroval a než jsem byl tvrdý. (Píšu uprostřed povyku a vojanských řečí a hádek, co je nesouvislé, spoj si sama, co je nesouvislé zdánlivě, má jakýsi smysl, můj, pravdivý, protože píšu z pravdy.)

Máňo! Ve skutečnosti toužím po lásce víc než kdy jindy. Poznávám ve své samotě (neboť jsem nyní přece sám, když dříve jsme byli dva), ve svých myšlénkách, na něž mám nyní mnoho času, že jsi mi družkou, a byť se mi i omylem času někdy zdál opak, družkou, již bych neuměl si nikdy nahraditi. Nikdy jsem nehledal lásky mimo. Tvoje náručí, a zdálo-li se mi kdy, že žízním po nové lásce, byla to Tvoje nová láska, již jsem nově toužil míti. A v těchhle stavech touhy je člověk nejnedůtklivější, a [pamatuji] jasně, že právě v těchhle dobách dovedl jsem rychle vše zvrátiti v opak pro smítko, jež padlo do mé iluze. Chtěl jsem vždy vše nejkrásnější, a málokdy jsem se spokojoval s málem, a bylo-li mi nakonec s málem se spokojiti, nezapomínal jsem, Máňo, a rád jsem se mstil, ale to jsem se sobě mstil, protože láska, ta je ve mně a ve mně je Tvůj obraz — a jemu jsem vzdoroval a sobě bral naději, již jsem chvilku choval. Stokrát bych byl mluvil o lásce, když jsem mlčel, ani nevím, co jsem se to naučil tak dobře uměle pochovávati. Nalezl jsem perverzní rozkoš v utrhávání si od úst — nepozorovalas to opravdu nikdy? — této lásky. To pak byla má jediná a samotářská radost, radost a pýcha jen pro mne, že jsem to dovedl. Proč, proč vždy jsi to vztahovala na sebe — když přec vždy šlo o lásku, proč jsi ji nerozeznala, proč jsi byla málo ženou, abys odpouštěla, obětovala a stokrát získávala? Za dobro neubližuji a vůči tomu, jenž mi jde vstříc, poskočím přece desateronásobně. Kolikrát jsem lpěl na Tvých ústech, čekaje spásné slovo a spásný pokyn. Myslíš — chceš říci — kolikrát jsi řekla „odpal“ — a já zůstal tvrdý? Mýlka! Hrozná mýlka! To vždy jsem věděl! Protože se to nedá zapříti! Že toto „odpusť“ bylo jen kalkulací! Povím Ti Tvůj duševní pochod při tom. Řekla sis: Znám ho. Je tvrdohlavý pro tu či onu věc. S rezignací se poddám, aby nebylo to či ono, aby se to netáhlo, abych ukázala dobrou vůli. A přitom sis tajně povzdechla a myslila na svůj špatný los a na to paušální a nespravedlivé: co my, ženy, musíme, my, rozumné ženy, ustupovati vrtochům. Nuže, to není to, chápeš? Tady není láska, to je jen rozumný počet manželství, a já ji nevycítil a já jsem neviděl, co jsem chtěl viděti: slovo rozumné, třebas odpor, ale lásku, ruce lásky okolo hrdla, rty lásky na svých rtech. To by byly ty skoky, ten let, jenž bych Ti byl učinil vstříc, kdybych ji, lásku, viděl v Tvých očích. Rozumíš tomu? Podívej se: Zbyněk zlobil, hubovalas ho, škemral o odpuštění, odbudeš ho slibem, že už se nezlobíš, ale hleď, on, Zbyněk, se tímhle nespokojí, pláče dál, protože chce, abys odpustila s láskou. S jakým odporem, s jakým neuspokojením, s jakým pochopením bídy já někdy pil nelásku rozkoše za nocí, těsně po těchto špatně slepených hněvech! Milovali jsme se někdy bez lásky a rozkoš, již jsme mohli míti, prchla od nás, a jen těla unavená cosi se domnívala míti, co nebylo a co bolelo. A druhý den chodily naše oči rozmrzele okolo sebe, protože paprsky lásky je nenapojily. —

Máňo, vím, co jsem a čím jsem byl, a jakou mi bylo cenou Tebe dosáhnouti. To říkám bez pokory, ale říkám to, vzpomínaje na doby, jimž jsme zvykli říkati mládí, a zatím — to byla láska. Před vlastním srdcem se kaji, ne před Tebou, protože mě málo, málo, málo miluješ. Čím víc bys mne milovala, tím víc bys mně odpouštěla, neboť jsi žena. Muž musí, musí lásku trestati hněvem, protože vede proti sobě boj, kdo je muž. Nemluvím žádná abstrakta, jen pravdu. Kéž bys mi chtěla uvěřiti! Čím víc bys mně odpouštěla, tím víc bych Tě líbal ve svých snech a tím víc by se obraz našeho společného zájmu (manželství, rodina, vše, co chceš) stával skutečností, vyplouvaje z mlh, které vždy jsou pošetilé. Má drahá, píši psaní tak, jako bych psal deník, jako bych psal slova, jež se neposílají. To proto, abychom si porozuměli. Přesto vím, že psaní se čtou a slova se poslouchají, ale jinak jsou představy, a jinak překládá sluch. Věřím, že právě to nenapsané a neposlouchané promlouvá mezi námi v prostoru, za nás, a upravuje příští [skutky]. Chtěl bych jíti s Tebou, jako včera jsem šel ve svých snech, chtěl bych Tě políbiti takovým příchodem, jaký jsem si vykreslil. Chtěl bych, abys vyslovila, co toužil bych slyšeti, chtěl bych, aby ses tak zatěšila, jak toužil bych viděti. A byl bych velice šťastný a náš den by se podobal oněm dnům bývalého jara. Chtěl bych, abys mě milovala bez ostychu, abys mě sama milovala, aby sis žádala mého milování. Abys v milování se mnou skákala dolů, do hlubin života, abys byla odvážná, abys byla [statečná], abys byla radostnou a rozhodnutou spoluvinicí, abys mě vyhledávala, jako já Tebe vyhledávám, abys mě chtěla míti, jako já Tebe chci míti, a pak by kvetla naše láska ohněm, který ještě neznáš, moje drahá! Kdyby ses učinila milenkou vymýšlející lásku, milenkou myslící na rozkoš novou, silnou, která nezná studu v okamžiku milování, která se nabízí, která se ukazuje, která se chlubí, která je pyšná krásou, která láká, pyšná na svůj zrod, na sílu vášně, kterou probouzí! Věř mi, Máňo, že lidé, kteří tohle chtějí a mohou, mají ještě nové štěstí, tajemnou slávu, protože jedí život a životem kvetou.

Chtěl bych Tě znovu dobýti, a znovu a novou Tě míti pro chvíle milování. Polibek, láska, polibek, paže ústa a tělo, to jsou nesčetné kombinace nevypočitatelných možností, a kdo je odvážný a bezohledný ke všemu ostatnímu, co není láska, vystoupí výš po této iluzi a utrhne větší kus ze stromu života. Člověk nižší miluje bez milování a zná jen tolik z možností lásky, co školák z počtů. Ale nekonečno řad určuje nekonečné odstíny, a láska těch, kdo se nejvíce milovali, nikdy neuvadala. Lidé se milovali až k smrti i na tomto světě, plném všedností a předsudků, a já bych chtěl tuto lásku, protože nemůže býti větší štěstí než býti vždy mladě a vždy nově zamilován do své ženy, protože největší láska může býti jenom jediná, a nezná pohledů zvnějška. Věděl bych sen, který není nedobytný: býti Ti manželem dne a milencem večera, chtěl bych s Tebou hráti dvojí hru života, od sebe přísně oddělenou. Chtěl bych míti život černý a bílý, a nesměšovati ho více, prostý a skrytý; otevřený a klidný, ale divoký a hříšný na rubu a tajný nocemi plnými milování.

Muž má práva a povinnosti, rozum slova a starosti, nudu a radost tíhy. Ale milenec je volný a bezstarostný, žijící jen milováním. Oddělíme svoje noci od svých dnů, a hněvy dne nebudou zasahovati do lásky večerů, poněvadž kde manžel a žena se neshodli, nemusí milenci trpěti. Milující mají úlohu jednu, ale manželé úlohy dvě. Kdybychom uměli viděti vždy v sobě milence přes průhledný povrch úlohy povinnosti, naše láska získala by v nás i manžele. Řekneme si: žena chybila, ale milenka není vinna, a žena uposlechne s láskou, a srdce milenčino není dotčeno slovem povinnosti. Muž přestřelil, ale milenec miloval a miluje a bude milovati zítra, pozítří, zase. Manželství, toť úřad. Rozumní úředníci, vycházející z ústavu, stávají se lidmi. Milující se manželé, pracující přesně na svých povinnostech, dle svých druhů a dle svých úloh, svléknuvše svoje tváře dne, stanou se milenci. Píši své psaní milence, píši je od začátku do konce, a nemyslím na svou ženu. Nemyslím na ni, protože mi nyní leží kdesi za zelenou zemí lásky, protože nemůžu se za ní [vydati], když všechna má žízeň srdce povstala na snech krve a podívala se přímo a dlouze do radostných končin, kde naše mládí zanechalo šlépěje. A mládí bylo ostýchavé, čisté a nejisté. Jinou láskou zraje dospělost. Touha může býti neukojená, [údy] nenasycené, hra věčně nedohraná. Chci Tě dobýti pro tento sen, chci Tě nalézti a míti a svésti Tě ke zlu smyslů, učiniti Tě spoluvinicí života, který byl do nás vložen. Budu Tě prositi ret na rtu, abys ani chvilku nepřemýšlela o rozdílu chtíti a moci, abys ani pohledem nezhřešila proti právu lásky. Budu na Tobě chtíti, abys sama chtěla, abys s láskou v rozpjatých rukou učinila všechno, co Ti vnukne láska, a až k Tobě přijedu, budu se báti Tvých očí, aby ji [nezradily] a aby jí byly dosti plny. — — —

Máničko, pozdravuj tatínka a mamku a všechny od Vás. Nepíšu dnes domů, a snad po tomto velkém psaní nebudu hned psáti, vyřiď tedy všem mou velikou radost z tatínkova uzdravení, vyřiď mu moji prosbu, aby se nyní šetřil a dělal vše, co může člověk vykonati pro své zdraví. Maminka ať je nyní veselá, ať se zotaví, a ona se zotaví, uvidí-li tatínka, že má už od nynějška dobrou vůli si neškoditi. Mám ohromnou radost z tatínka, takovou nevypověditelnou, že si to nemůžete ani představit. Takovou asi, jako po mamčině šťastné operaci v roce 1922. —

Já dělám to, co dřív, totiž nic. V neděli a v úterý byli jsme na výletech, o nichž Ti budu kdysi vypravovat. Byli jsme v Malých Karpatech, chodili jsme po vsích, pili víno „u věchýtků vinařů“. Vlaštovky létaly nad námi na střechách půd, krmily svá holátka, selky ve vysokých botách mluvily sladkou „slovenčinou“ a okolo seděli muži s černými nehty od modré skalice, vinaři, mluvící o svém víně. Měli jsme drobné příhody, jež nebudu vypisovat, viděl jsem krajiny, o nichž bych mohl psáti, ale času ani papíru se mi už nedostává. Mohl bych psát o Trnavě, o posledním večeru s [jednoročákem] Machkem a vzpomínkách z mladosti, ale kdybych všecko napsal, neměl bych co vyprávět jednou. Proto nechám již tomuto psaní ono určení, které jsem mu původně vnukl: býti psaním z větší části milostným. — Ani nemám mnoho pomyšlení na ty své osnovy nyní, kdy dovedl jsem se nadchnouti pro ono možné blaho lásky, jež jsem vykreslil, a kdy dovedl jsem přiblížiti v sobě daleké tak, jako by zítra býti mělo. Až trochu příliš jsem si pospíšil se svými touhami, bude mi nyní dlouho čekati na jejich uskutečnění, a nerad to, co jsem snil (nikoli, co jsem psal), předám tomu známému „zubu času“. Ale předávaje je jemu, předávám je zároveň Tvé dobré vůli, a budeš-li mít dost odvahy čisti toto špatné písmo a roztržitý sloh, rozluštíš z toho [podklad] myšlénky. Možná, že jí neuvěříš a budeš ji považovat za sloh nebo literární horování. Ale já psal to, co jsem snil, a ohledně těch několika slov polozpovědi, byl jsem pravdivý. Tys ovšem již odvykla ode mne, abych se vyjadřoval, naučila ses počítat s mlčením. Nuže, učiň výjimku a začni se slovem, dojdi k mlčení své duše a docela uvnitř dej za pravdu tomu, co ucítíš svým srdcem a svými vzpomínkami. Říkávalas kdysi, když jsi chtěla dáti důraz na minulost proti přítomnosti, že jsem se změnil. Možná, že to není pravda. Což jestli jsem se jen čímsi pokryl. Je-li to úmyslné, úmysl to zas změní, nemyslíš? Chceš mi pomoci v úmyslu, který jde ze srdce? Víš, jaký úkol připadá na Tebe? Nuže, věz to: ten větší. Vezmi ho, je to hrdost vzít na sebe větší díl, ne potupa. A pak to vyhrajeme. Jen nevím, jestli jsi mi porozuměla. Rozumíš? Chtěl bych Tvou lásku a ujišťuji Tě svojí. Toť vše. A toužím po Tobě a po milování. —

Líbej všechny ode mě, líbej mé děti.

Vroucně Tě zdraví a líbá Jarka

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání je zdigitalizovaný výběr korespondence, který uskutečnila Hana Taudyová, a který vyšel v rámci publikace Jaroslav Havlíček. Neklidné srdce (2006). Uvádíme zde patřičnou ediční poznámku:

Korespondence uložená v osobní pozůstalosti Jaroslava Havlíčka v Literárním archivu Památníku národního písemnictví není příliš početná, ani mimořádně zajímavá. Jde většinou o formální dopisy jednotlivcům nebo institucím; totéž platí o korespondenci přijaté. Výjimku a specifický celek v Havlíčkově korespondenci představuje proto konvolut tři sta padesáti dopisů, zálepek vojenské polní pošty, dopisnic a pohlednic, které zaslal Marii Krauseové, od srpna 1922 Marii Havlíčkové. Čtenáři se může jevit výbor, který zde publikujeme, příliš zúžený a při celkovém množství odeslaných dopisů snad i málo početný. Pravdou však je, že Havlíčkovy listy milé z války a zejména dopis z vojenského cvičení v Tmavě v roce 1926, který již adresuje své ženě po pěti letech manželství, patří v celé jeho korespondenci k nejintimnějším a nejemotivnějším. Je v nich obsaženo vše, co z pozdějšího spisovatele činí autora veskrze moderního — mamá touha po vnitřním klidu a harmonii, věčný boj s vlastní skepsí i vzpoura proti fatalitě lidského údělu.

Přestože se Jaroslav Havlíček v mnoha dopisech Marii omlouvá za špatnou úpravu nebo nečitelný rukopis, píše své dopisy sice vesměs obyčejnou tužkou, ale téměř krasopisně a na kvalitním dopisním papíře různého formátu. Zvláštností některých dopisů jsou přiložené vylisované polní květy. Zdá se až neuvěřitelné, že něco tak křehkého, jako je polorozvitý vlčí mák nebo složité květenství ostrožky, přetrvá neporušené mezi stránkami dopisu celá desetiletí.

Texty dopisů jsou přepsány v plném znění, připraveny podle běžných edičních zásad a upraveny podle současné pravopisné normy. Při úpravě textu vycházíme z příruček Editor a text (Čs. spisovatel 1971) a Textologie — teorie a praxe (Carolinum 1993). Opravujeme zřejmé chyby (rozumě, vyjímka na rozumně, výjimka). Zároveň však zachováváme odchylky v kvantitě, pro autora charakteristické (myšlénka, léta). Sjednocujeme rozkolísání v psaní vlastního jména (Tegethof, Tegetthof, Tegethoff na Tegetthoff). Jako zvláštnost necháváme v Havlíčkových dopisech velká písmena v zájmenech osobních a ve tvarech slovesa býti (sama Jsi to řekla, pochybnosti Svojí hlavičky). Pokud se týká interpunkce, upravujeme ji podle současných pravidel, s přihlédnutím k interpunkci autora; to zejména tam, kde je text výrazně intonačně členěn nebo emocionálně exponován. V případě umístění vykřičníků a jejich množství, respektujeme autorova specifika (!!Jen mě prosím omluv za tu strašnou úpravu!!)

Vydávání osobní a zvlášť milostné intimní korespondence má svá rizika a úskalí, která pro sebe řeší každý editor takového výboru. Jistě i čtenář si bude vědom, že vstupuje na půdu velmi privátní a křehkou...

Table of Contents

O projektu Havlíčkova Jilemnice

Titulní strana

Tiráž

1915

1916

1917

1918

1920-1921

1922

1926

Ediční poznámka